A mű eredeti címe:

The Disreputable History Of Frankie Landau-Banks

Fordította: Rudolf Anna

Copyright © 2008 by E. Lockhart

© Rudolf Anna, Hungarian translation, 2016

© Ciceró Könyvstúdió, 2016

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-021-0

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Főiskolai barátaimnak, Kate-nek, Pollynak,

Cliffnek, Aaronnak és Catherine-nek,

akik mindent tudnak a golfpályás bulikról

és az éjféli kalandokról

TERHELŐ BIZONYÍTÉK

Richmond igazgató úr és az Iskolaszék elnöksége részére, Alabaster Előkészítő Akadémia

Én, Frankie Landau-Banks ezúton beismerem, hogy én voltam az egyedüli irányítója a Basset Hound Hűségrendje felforgató tevékenységeinek. Teljes felelősséget vállalok a Rend okozta fennakadásokért – beleértve a Könyvtár Nagyasszonyát, a Kutyusokat az Ablakban, az Ezernyi Eb Éjszakáját, a Céklabefőttes Forradalmat és a Guppi elrablását.

Értem mindezt úgy, hogy én írtam a direktívákat, hogy kinek mi a teendője.

Én, és egyedül én.

Teljesen mindegy, mit mondott el Porter Welsh a vallomásában.

Természetesen a Rend kutyái szabad akarattal bíró emberi lények. Feladatuk végrehajtása során a lelkiismeretfurdalásnak jelét nem mutatták. Nem fenyegettem vagy kényszerítettem őket semmiféle módon, és hogy végül úgy döntöttek, követik az útmutatásomat, nem azért tették, mert megtorlástól kellett volna tartaniuk.

Önök arra kértek, hogy áruljam el a nevüket. Erre minden tiszteletem mellett is nemet kell mondanom. Nem az én feladatom egységbe vonni jellemszilárdságukat.

Szeretnék rámutatni, hogy a Rend csínytevései többnyire társadalomkritikát fogalmaznak meg. És arra is, hogy a Rend tagjait valószínűleg önmagukra nézve sokkal kártékonyabb tevékenységektől vonták el az általam kezdeményezett elfoglaltságok. Így talán kimondható: cselekedeteim a közjót szolgálták, dacára mindazon kellemetlenségeknek, amelyeket Önöknek, kétségkívül, el kellett szenvedniük.

Természetesen megértem az iskolavezetés felháborodását az incidensek okán. Belátom, viselkedésem fennakadást okozott az Önök patriarchális intézményének zökkenőmentes működésében. Ennek ellenére mégis azt indítványoznám, hogy tekintsék a Hűségrend valamennyi projektjét azzal a felháborodással, amely elvárható a kreatív polgári engedetlenséget tanúsító diákokkal szemben, akik amellett, hogy tisztában vannak politikai szerepvállalásukkal, művészi kifejezőkészséggel is rendelkeznek.

Nem várom, hogy visszaítéljék viselkedésemet; mindössze annyit szeretnék: ne ítéljék el anélkül, hogy tágabb összefüggésében is megvizsgálnák.

Tisztelettel:

Frances Rose Landau-Banks

(2006/10.-es évfolyam)

2007. december 14.

HATTYÚ

Bár utólag, mindazon gaztettek fényében, melyeket azután követett el, hogy megkezdte a második évét a bentlakásos iskolában, közel sem volt olyan döbbenetes, mint jelenidőben, mégis komoly sokkot jelentett mindaz, ami Frankie Landau-Banksszel történt az elsős évet követő nyáron. Annyira mindenképpen fel tudta izgatni a kedélyeket, hogy Frankie konzervatív édesanyja, Ruth fölöttébb nyugtalanná váljék, és Frankie New Jersey-i szomszédságában számos fiú olyan gondolatokra (vagy akár cselekedetekre) ragadtassa magát, amik korábban meg se fordultak volna a fejükben.

Maga Frankie is zaklatott volt.

Májustól szeptemberig tíz centit és tíz kilót gyarapodott, mégpedig pontosan ott, ahol kellett. A vézna, esetlen gyerekből, akinek a tenyere túl nagy a karjához képest, aki a feje tetején pompázó rakoncátlan göndör barna szénakazlat hord, akinek az állkapcsa annyira kiáll, hogy a mindenbe belekotyogó Evelyn nagyi egyetlen alkalmat se mulaszt el, hogy megjegyezze: „ami a plasztikai műtéteket illeti, nem árt az ilyesmit még egyetem előtt elintézni”, hirtelen gömbölyödő idomú fiatal nővé vált, akinek nem klasszikus szépségét a fiúk kifejezetten vonzónak találták. Szögletes arca karaktert kapott, az alakja kikerekedett, és a jelentéktelen kislány nukleáris töltetű bombázóvá változott – s nem tett érte mást, mint hogy csöndben hintázott a kertvárosi függőágyban, Dorothy Parker-novellákat olvasott és limonádét ivott.

Tevőleges szerepet Frankie mindössze abban vállalt, hogy befektetett némi befésülhető hajbalzsamba, hogy megszelídítse göndörségét. Nem olyan fajta lány volt, aki a vakáció alatt újra akarja értelmezni önmagát. Teljesen jól elboldogult már tavaly is enélkül az Alabaster Előkészítőben, annak ellenére, hogy az iskolájuk (ahogy Frankie nővére, Zada rámutatott) olyan intézmény, ahol a fehér és angolszász protestánsok nagyjából tízszeres túlerőben vannak a többi protestánshoz képest, a katolikusok igyekeznek titokban tartani identitásukat, a „törzshöz” tartozók pedig legnagyobbrészt nevet változtattak, és Bernstein helyett, mondjuk, Burnsnek hívják őket.

Frankie éppen azért boldogult el az Alabasterben, mert Zada húga. Zada végzős volt, amikor Frankie kezdett, és bár soha nem volt éppen kiugróan népszerű, megvolt a stabil baráti köre, és a megalapozott hírneve, hogy megmondja a véleményét. Hagyta, hogy Frankie a tanév első részében az ő harmadikos és negyedikes barátaival lógjon, és nyilvánvalóvá tette mindenkinek, hogy Frankie nem védtelen, és nem szabad préda. Ha a szükség úgy hozta, Frankie leülhetett Zadához az ebédlőben, aki bemutatta őt az evezőscsapatnak, a lacrosse-csapatnak, a diákönkormányzat tisztségviselőinek és a vitaklub tagjainak. Ez utóbbiak közé később maga Frankie is becsatlakozott, és meglepően kemény versenyzőnek bizonyult.

Frankie a maga részéről azzal teljesítette az alku rá eső részét, hogy a tanév során nem hozta Zadát az elkerülhetetlennél többször kellemetlen helyzetbe. Úgy öltözött, ahogy Zada előírta, tisztességgel helytállt az óráin, és összebarátkozott egy csapat enyhén kocka elsőssel, akik nem voltak sem kirívóan idióták, sem kétségbeejtően szánalmasak.

Nyár végére, amikor búcsút intett a Berkeleyre induló Zadának, Frankie karcsú volt és formás, és volt benne annyi kakaó, hogy a tizenéves srácok megtorpanjanak az utcán, ha elhaladt mellettük. De ha pontosan szeretnénk nyomon követni Frankie úgymond kihágásainak történetét, fontos megjegyeznünk, hogy a testi érése, legalábbis eleinte, nem állt összhangban hasonló mentális fejleményekkel. Frankie távolról sem volt az a csaknem kriminális lángelme, aki életre hívta a Halak Szabadságjogaiért Mozgalmat, és aki felnőttként minden bizonnyal a CIA elnöki székébe ül, akciófilmeket rendez, űrhajókat tervez vagy esetleg (hogyha rossz útra téved) a szervezett bűnözés valamely egységének áll az élére. A második tanéve elején Frankie Landau-Banks nem úgy festett, mint a fentebb felsoroltak bármelyike. Olyan lány volt, aki szeret olvasni, még csak egy fiúval járt, örömét leli a vitaklubban, és műanyag csőrendszert telepít a terráriumba a futóegereinek. Bár kimagasló intelligenciája nyilvánvaló, nem volt gondolkodásában semmi szokatlanul becsvágyó vagy éppen furcsa.

A kedvenc kajája a guacamole volt, kedvenc színe pedig a fehér.

Még soha nem volt szerelmes.

EGY VÉLETLEN TALÁLKOZÁS, AMELY UTÓBB DÖNTŐ JELENTŐSÉGŰNEK BIZONYUL

Miután Zada elköltözött a Berkeleyre, Frankie és az édesanyja már másnap leutaztak a Jersey-partvidékre, egy hosszú hétvégére, Frankie két elvált nagybátyjával és három unokatestvérével. Kibéreltek egy rozoga, öt hálószobás házat egy betonozott, aprócska telek kellős közepén, alig két sarokra a strandtól és a parti sétánytól.

Frankie unokatesói tíz és tizenhárom év közöttiek voltak. És csupa fiú. Frankie szemében egy komplett falkára való elviselhetetlen jószág, akiknek tevékenysége egymás csépelésében, kajadobálásban és fingásban merült ki, és persze a Frankie holmija közti matatásban, amennyiben elmulasztotta kulcsra zárni a szobája ajtaját.

Minden áldott nap levonszolták a nyugszékeket, takarókat, pereceket, több doboz sört (a nagybácsiknak), több doboz gyümölcslét és mindenféle sportszereket a partra, ahol mintegy hat órára letelepedtek. Frankie nem olvashatta békén a regényét úgy, hogy ne pakoljanak tarisznyarákot a térdére, ne zúdítsanak egy vödör tengervizet a hasára és ne löttyintsenek szőlőlevet a törülközőjére. Nem úszhatott úgy, hogy ne próbálta volna valamelyik unokaöccse elkapni a lábát, és képen fröcskölni. Nem ehetett úgy, hogy ne csípjen el egy-egy szál sült krumplit valamelyik fiú a tányérjáról, és ne rúgjon homokot az ételébe.

A nyaralás utolsó napján Frankie a takaróján feküdt és a kopaszodó, enyhén potrohos nagybátyjait hallgatta, akik a New Jersey Sakálok másodosztálybeli baseballidényét vitatták meg. Frankie édesanyja az egyik nyugszéken szunyókált. Az unokatesók, legalábbis akkor éppen, mind a vízben voltak, versenyeztek, hogy ki tudja tovább visszatartani a lélegzetét, és időnként próbálták vízbe fojtani egymást.

– Bemehetek a városba? – kérdezte Frankie.

Ruth a homlokára tolta napszemüvegét, és a lányára hunyorgott.

– Mire föl?

– Járni egyet. Venni egy fagyit. Vagy pár képeslapot – válaszolta Frankie. El akart szabadulni tőlük. Az összezártságtól, a sport-eszmecseréktől, a fingástól és egymás csépelésétől.

Ruth az egyik bátyjához fordult.

– Ben, az a város? Mennyire lehet, nem valami tizenöt saroknyira innét? Szerinted mennyi lehet?

– Annyi, tizenöt sarok – erősítette meg Ben bácsi. – Nem kéne egyedül mennie.

– Én aztán el nem kísérem. – Ruth visszapottyantotta a napszemüvegét az orrára. – Azért jöttem, hogy a strandon lustálkodjak, nem azért, hogy képeslapokat nézegessek a turisták között.

– El tudok menni egyedül – mondta Frankie. Amúgy se akarta, hogy Ruth vele menjen. – Tizenöt sarok még nem a világ vége.

– Járkálnak erre rossz arcú fazonok – figyelmeztette Ben bácsi. – Atlantic City alig pár mérföldre van innét, északra.

– Nyuszi, nem ismered a környéket – mondta Ruth.

– A Sea Line Avenue 42-ben lakunk – válaszolta Frankie. – Az Oceanview-n balra fordulok, és onnantól egyenesen megyek tovább a boltokig. Voltam Paul bácsival vásárolni, emlékszel?

Ruth elhúzta a száját.

– Nem tartom jó ötletnek.

– Miért, szerinted mi történhet? Nem szállok be idegen férfiak kocsijába. Van nálam mobil.

– Nem ismerjük ezt a várost – mondta Ruth. – És nem nyitunk erről vitát.

– De miért, szerinted mi történhet?

– Ne menjünk bele.

– Szerinted hogy megyek át az utca túloldalára, mikor Alabasterben vagyok?

– Nyuszifül.

– Csak mert át szoktam kelni az utcán akkor is, mikor nem vagy ott, anyu. Ha nem tudnád.

Paul bácsi szólt közbe.

– Engedd el, Ruth! Én is elengedtem Paulie Juniort tavaly, pedig még csak tizenkettő volt, és nem lett semmi baja.

– Na, látod! – Frankie az anyjára nézett.

– Maradj ki ebből, Paul – csattant fel Ruth. – Ne nehezítsd meg az életemet!

– Paulie Junior besétálhat a városba, de én nem? Paulie Junior még mindig piszkálja az orrát. Micsoda kettős mérce!

– Nem az – tiltakozott Ruth. – Hogy Paul mit enged Paulie Juniornak, az ő dolga, és hogy én mit engedek neked, az az enyém.

– És úgy kezelsz, mint egy kisgyereket.

– Dehogyis, Nyuszi. Úgy kezellek, mint egy nagyon vonzó, ámde nagyon fiatal kamaszlányt – szögezte le Ruth.

– Akinek nincs agya.

– Aki talán nem mindig a legjobb döntéseket hozza – helyesbített Ruth.

– Pontosan mióta is van baj a döntéseimmel?

– Amióta be akarsz menni a tizenöt saroknyira levő városba, noha nem ismerjük a környéket, és egy megkötős bikini van rajtad. – Ruthnak mostanra elromlott a kedve. – Már bánom, hogy elengedtelek Zadával fürdőruhát venni. Komolyan, Frankie, gyakorlatilag nincs rajtad ruha, bemész a városba és eltévedsz… akkor mégis mit gondolsz, mi történik?

– Felhívlak a mobilomról.

– Nem erről beszélek.

– És akkor? Ha nem lennék vonzó, elengednél? – kérdezte Frankie.

– Ne gyere ezzel!

– És ha megállok a háznál, és magamra dobok egy ruhát?

– Frankie!

– Ha fiú lennék, akkor elengednél?

– El akarod rontani a nyaralásunk utolsó napját ezzel a veszekedéssel? – csattant fel Ruth. – Ezt akarod?

– Nem.

– Akkor ne feleselj! Tedd túl magad rajta, és élvezd a strandolást!

– Oké. Járok egyet a sétányon. – Frankie felkelt, beügyeskedte a lábujjait a papucsába, felkapta a táskát, amiben a tárcája volt, és nagy léptekkel átvágott a homokon.

– Egy órán belül érj vissza! – kiáltott utána Ruth. – És hívj fel, ha késni fogsz!

Frankie nem méltatta válaszra.

Nem arról volt szó, hogy képeslapokat akart volna venni – vagy hogy annyira bement volna a városba. Nem is arról, hogy Ruth túl sok szabályt állítana; nem is arról, hogy Paulie Junior tavaly elmehetett.

Az volt a baj, hogy számukra – Ben bácsi, az anyja, de talán még Paul bácsi számára is – Frankie Nyuszifül volt.

Nem olyan ember, aki intelligens, képes tájékozódni, és tudja használni a mobiltelefont. Nem olyan ember, aki meg tud oldani egy problémát.

Még csak nem is olyan ember, aki el tudna gyalogolni tizenöt saroknyira díszkíséret nélkül úgy, hogy ne gázolja el egy autó.

Számukra ő egyszerűen Nyuszifül.

Ártatlan.

Védelmezésre szoruló.

Jelentéktelen.

*

Egy fél órával később, nagyjából kétszáz méterrel odébb a sétányon, Frankie vacogott abban a megkötős bikiniben. Már megette egy csokis jégkrém felét, mikor beborult az ég. Most rázta a hideg az édességtől, de majdnem öt dollárt fizetett érte, és nem bírta rászánni magát, hogy kidobja.

Ragadt a keze, és nagyon örült volna, ha van nála egy pulcsi.

– Megeszed azt még?

Frankie odafordult. A deszkázott sétány szélén tizenhét év körüli, izmos, homokszőke hajú fiú ült és lógatta a lábát. Apró, barátságos tekintetű szemét hunyorgatta a szélben, az orra szeplőktől volt pöttyös.

– Túl hideg van.

– Megkaphatom?

Frankie döbbenten bámult rá.

– A mamád nem tanította meg, hogy nem illik kéregetni?

A srác elnevette magát.

– Próbálkozott. De úgy tűnik, nem vagyok idomítható.

– Komolyan olyan jégkrémet akarsz, amit már összenyalogatott egy idegen? Elég undorító.

– Az bizony – ismerte be a fiú, és a kezét nyújtotta a pálcikáért. – De csak egy kicsit. – Frankie odaadta neki.

A fiú kinyújtotta a nyelvét, és a fagyihoz érintette. Aztán lehajtogatta a papírt a pálcikára, és az egészet a szájába dugta.

– Így. A nehezén már túl vagyok, most már csak az én nyálam borítja az egészet. És szereztem egy jégkrémet ingyen.

– Egészségedre.

– El se tudod képzelni, mit meg nem tesznek az emberek, ha megkéred őket rá.

– Amúgy se akartam megenni.

– Tudom – vigyorgott a srác. – De lehet, hogy akkor is nekem adod, ha akartad volna. Csak azért, mert olyan szépen kértem. Nem gondolod?

– Azt gondolom, hogy jó nagy adag hücpe{1} szorult beléd. Csak vigyázz, meg ne ártson!

– Nem bírom, amikor kárba vész a kaja. És mindig éhes vagyok.

A fiú felvonta a szemöldökét, és Frankie hirtelen úgy érezte, az anyjának igaza volt a bikinit illetően. Egyáltalán nem elégséges öltözet.

Gyakorlatilag fehérneműben ácsorogva beszélgetett egy idegen sráccal.

Vagyis valamiben, ami kevesebbet takar, mint a fehérneműje.

Egy helyes sráccal.

– Hányadikba jársz? – kérdezte Frankie. Be akart dobni valami hétköznapi témát.

– Most megyek tizenkettedikbe. Te?

– Tizedikbe.

– Jézusom, még csecsemő vagy!

– Ne mondj ilyet!

– Oké. – A fiú vállat vont. – De azt hittem, idősebb vagy.

– Hát nem vagyok.

– Hova jársz suliba?

– Észak-Massachusettsbe. – Frankie azt a választ adta, amit az Alabaster diákjai mindig szoktak, ha nem akarnak hivalkodni vele, hogy az ország egyik legdrágább, legmagasabb tanulmányi követelményeket támasztó magániskolájába járnak. Valahogy úgy, ahogy a Yale hallgatói is azt mondják, hogy New Havenben tanulnak.

– És ott hová?

– Miért, járatos vagy Észak-Massachusettsben?

– Valamennyire. Én a Landmarkba járok New Yorkban.

– Mhm.

– Én megmondtam. Most te jössz.

– Alabasternek hívják.

– Döbbenet! – Mosoly villant fel a srác arcán.

– Micsoda?

– Ugyan már. Mindenki hallott az Alabasterről. Exeter, Andover, Alabaster. A nagy egyetemek előkészítő akadémiáinak triumvirátusa.

– Végül is… – Frankie elvörösödött.

– Csak ma délutánra jöttem le ide. A városból – magyarázta a srác.

– Egyedül?

A fiú megvonta a vállát.

– Aha. Összekaptunk a menstruációs egységgel.

– A micsodával?

– Anyámmal. A menstruációs egységgel, a szülőegységgel, érted.

– Berágtál az anyukádra, úgyhogy eljöttél idáig egyedül, és fagyit lejmolsz csajoktól?

– Így valahogy.

Frankie telefonja megzizzent a táskájában.

– És ha már anyákról beszélünk… – sóhajtott. Előásta a telefont. – Az enyém tombol éppen.

– Hol a csodában vagy? – tudakolta Ruth. – Itt jövök a sétányon, és nem látlak sehol!

– Itt vagyok a fagylaltosnál. Mi történt?

– Paulie Junior rálépett egy medúzára. Szedelődzködünk. Melyik fagylaltosnál vagy? Legalább ötöt látok.

– Egy pillanat! – Frankie nem akarta, hogy Ruth meglássa ezt a fiút. Ezt a szellemes, furcsa fiút, akivel valószínűleg nem kellett volna szóba állnia. És azt se akarta, hogy a fiú találkozzon az anyukájával. – Rángatják a pórázomat – mondta a srácnak, és kezet nyújtott. – Mennem kell.

A fiú tenyere meleg volt, a kézfogása határozott.

– Sok sikert a suliban! – mondta. – Remélem, összefutunk valamikor.

– Frankie? Frankie! Kivel beszélgetsz? – Ruth hangja ugatva hallatszott a telefonból.

– Nem nagyon fogunk összefutni – nevetett Frankie, és elindult a sétányon. – Hiszen New Yorkban élsz.

– Vagy igen, vagy nem – kiáltott utána a fiú. – Ugye Alabastert mondtál?

– Azt bizony.

– Akkor jó.

– Mennem kell. – Frankie a füléhez emelte a telefont. – Anyu, jövök visszafelé. Öt percen belül ott vagyok. Le tudnál higgadni?

– A viszontlátásra! – ordított a srác.

Frankie visszakiáltott:

– Remélem, ízlett a jégkrém!

– A vaníliát jobban szeretem! – kiabált utána.

De amikor Frankie megfordult, hogy visszanézzen rá, a fiúnak már nyoma sem volt.

ÖREGFIÚ

Frankie édesapja, Franklin fiút akart, akit elnevezhet maga után. Mivel azonban Ruth negyvenkét éves volt, amikor Frankie született, be kellett látnia, hogy valószínűleg nem fogja megkapni. Így aztán úgy határozott, az újszülött kislányt úgy kell elnevezni, hogy a neve a lehető legközelebb álljon a Frankhez. Így lett belőle Frances, és aztán úgy nevezték, ahogy.

Seniort ekkor kezdték Seniornak hívni, ami teljesen meg is felelt neki.

Amikor Frankie ötéves volt, a szülei elváltak. Ruth úgy találta, hogy Senior egyszerre veszi semmibe az ő értelmi képességeit és személyes törekvéseit. Seniort (fehér, angolszász, protestáns, ateista) frusztrálta Ruth hithű zsidósága, és úgy érezte, két kislánnyal és egy időről időre házsártos feleséggel állandó kapcsolatban állni olyan terhet jelent, ami káros következményekkel jár mind a golfozási képességeit, mind pedig az orvosi pályán felívelő karrierjét illetően (amely utóbbi egyébként sem volt olyan fényes, mint szerette volna). A válás után Ruth a gyerekekkel New Jerseybe költözött, hogy közelebb legyen a családjához, Senior pedig Bostonban maradt, és nemcsak a szavát állta, miszerint havonta egyszer meglátogatja a gyerekeit, hanem a bentlakásos iskola számláit is.

Senior Banks foglalkozása szerint tüdőspecialista volt, mentalitásában azonban sokkal inkább Öregfiú: jobban izgatta a kapcsolatápolás a Borostyán Ligás egyetemi{2} cimboráival, mint a páciensei betegségei. Ő maga is az Alabasterbe járt (amikor az még szigorúan fiúiskola volt), onnan pedig a Harvardra, pontosan úgy, mint az ő apja is, aki Alabasterből ment a Harvardra.

Az Öregfiú nagyjából annyit tesz, hogy öregdiák, de Frankie úgy találta – már a második gimnáziumi évében kibontakozó intellektuális robbanását megelőzően is –, a szó ellentmondásossága szembeötlő. Senior identitásában még mindig gyermekévei voltak a legmeghatározóbbak. Az egykori iskolatársai maradtak a legjobb barátai. Velük járt golfozni, őket hívta meg egy-egy italra, az ő vidéki házaikat látogatta meg, ha nyaralni ment. Ők voltak azok, akiket beajánlott egy-egy állásra; ők irányítottak hozzá betegeket, ők kérték fel műpártoló egyesületek kuratóriumába tagnak; ők kapcsolták össze újabb emberekkel. A magánpraxisa nagyságrendekkel jövedelmezőbb lett a válása óta eltelt egy évtizedben.

Amikor Frankie a második évét készült megkezdeni, Ruth és ő összeszedték Seniort Bostonban, hogy közösen tegyék meg az autóút utolsó szakaszát. Bár viszonylag csekély mértékben vett részt lányai életében, Frankie édesapja semmi pénzért el nem mulasztott volna egy lehetőséget, hogy a régi iskolájában sétálgatva emlékezhessen a régi szép időkre. Ruth és ő kényszeredett és megjátszott jóindulattal próbáltak egymás iránt viseltetni, amíg a kocsi Massachusetts északi része felé tartott.

Vezetés közben Senior arról áradozott, hogy annak idején a befagyott halastavon korcsolyáztak, és mindig focimeccsekre jártak.

– Ezek életed legnagyszerűbb évei! – bömbölte. – Most köttetnek meg azok a barátságok, amelyek egész életre megmaradnak! Ezek az emberek szereznek majd állást neked, te pedig őnekik. Ez a kapcsolati háló nyit majd határtalan lehetőségeket számodra, Nyuszifül! Határtalan lehetőségeket!

Ruth sóhajtott.

– Senior, igazán! A munkahelyek most már sokkal demokratikusabban működnek.

– Ha annyira megváltozott a világ – horkant fel Senior –, akkor miért fizessem ki az Alabaster tandíját?

– Hogy a gyerek tisztességes oktatást kapjon?

– Nem az oktatásért fizetek. Azt évente tízezer dollárral kevesebbért is megkaphatná. A kapcsolatokért fizetek.

Frankie édesanyja megvonta a vállát.

– Csak annyit kérek, hogy próbáld kicsit visszavenni az elvárásaidat. Hadd találja ki Nyuszi maga, hogy mi a jó neki.

– Anyu, hahó! – szólalt meg Frankie a hátsó ülésen. – Ki tudok állni magamért.

Senior meghúzta a kávéstermoszt.

– Csak gyakorlatias vagyok, Ruth. A világ már csak ilyen. Bekerülsz a klubba, klubtag leszel, és ettől könnyebbé válik az életed. Akkor már pofonegyszerű megtalálni a megfelelő embereket, hogy elérhesd azt, amit el akarsz érni a világban.

– Nepotizmus.

– Nem nepotizmus, egyszerűen csak így működik a világ. Mindenki olyan embereket akar felvenni, akiket ismer, az iskolák olyanokat akarnak felvenni, akiket ismernek – mi sem természetesebb. Frankie most választja ki azokat, akikhez tántoríthatatlanul ragaszkodni fog – és mások ugyanilyen tántoríthatatlanul ragaszkodnak majd őhozzá.

– Apu! Már egy évet jártam oda. Úgy csinálsz, mintha még soha be se tettem volna a lábam a suliba.

– Nekem is másodikban kezdődtek el igazán történni a dolgok.

Frankie azt gondolta: szegény Senior. Nincs is élete. Csak emlékei vannak egy régi életről. Milyen szánalomra méltó.

Aztán azt gondolta: nincsenek is barátaim az Alabasterben, olyanok biztos nincsenek, akiket akár csak megközelítőleg kedvelnék annyira, mint amennyire Senior még mindig imádja a régi iskolatársait.

Talán én vagyok a szánalomra méltó.

Aztán azt gondolta: ez az egész klubtagságos dolog baromság.

Aztán azt gondolta: szeretnék a Harvardra járni.

Aztán azt gondolta – mert alapvetően erre gondolt legtöbbször az Alabasterbe tartó autóúton: vajon idén észrevesz Matthew Livingston?

ALABASTER

Az Alabaster fekvéséről és elhelyezkekedéséről, tanulmányi követelményeiről és a kapcsolódó sporttevékenységekről az eljövendő oldalakon kizárólag annyira számolunk be, amennyire feltétlenül szükséges. A Basset Hound Hűségrendje, a Halak Szabadságjogaiért Mozgalom és valamennyi további ál-szervezet működésének megértéséhez a legcsekélyebb mértékben sem járul hozzá, ha tudjuk, hogy Frankie Landau-Banks moderntánc-órára jár és versenyszerűen frizbizik, noha egyébként mindkettőt teszi. Nem fontos az sem, hogy eredendően latin fakultációra jelentkezett, mert az édesapja úgy találta, az biztosan hasznára válik. És az sem érdekel bennünket, hogyan rendezte be a szobáját az internátusban.

Egy dolgot azonban elengedhetetlen leszögeznünk: számos tekintetben Frankie Landau-Banks teljesen hétköznapi lány volt, ahogy az ma is. Szerette a szép ruhákat, és örült, hogy nőtt annyit a nyáron, hogy feltétlenül szükséges volt tanévkezdés előtt alaposan bevásárolnia. Ha vásárolni ment, megvette az In Touch sztármagazint, és mindenféle bugyutaságot tudott a hírességekről. Idétlenül vihogott, ha valami nagyon szórakoztatta, vagy ha zavarban volt. Népszerű emberek társaságában zavarba jött, és nem bírta eldönteni, vajon jól néz ki vagy undorító szörnyszülött, mert gyakran akár egyetlen óra leforgása alatt mindkettőt igaznak érezte. Tizedik elején hiányzott neki a nővére, sokat idegeskedett a geometriaórája miatt, és nagy erőkkel próbálta elkerülni Portert (azt a másodikost, aki a Kémek Klubjának tagja, a lacrosse-csapatban játszik, és akivel az előző tanévben októbertől májusig együtt járt), és helyette olyan idősebb fiúk után epekedett, akik azt se tudták, hogy Frankie a világon van.

Egészen pontosan Matthew Livingston után.

*

Néhány további tény az Alabasterről, amelyek tényleges jelentőséggel bírnak jelen krónika szempontjából:

1. Frankie internátusi szobatársa, Trish, szeplős volt, szőke és lóbolond. A nyár első felét az Outward Bound kalandtáborában töltötte, a második felében a Nantucket szigeten önkénteskedett egy lovardában. Trish ahhoz az embertípushoz tartozott, aki mindenkivel jól kijön, de a fiúján, Artie-n kívül senkivel sincs igazán közeli viszonyban. Trish a pszichológia, a vitaklub és a sütés iránt érdeklődött, lacrosse-t és gyeplabdát játszott, és a sorsa könyvében meg volt írva, hogy felnőttként majd Kennebunkportban vagy egy hasonló óceánparti kisvárosban lesz háza. A fogsora, bár fogai fehérek és szabályosak voltak, mégis úgy festett, mintha kicsit túl széles lenne a szájába.

2. Artie, Trish barátja az Audiovizuális Technológiai Szakkör (ATSZ) oszlopos tagja volt, ami azt is jelentette, hogy az iskola jó pár épületéhez van kulcsa.

3. Az egész Alabasterben volt hálózat, és minden szobában wifi. Minden diák rendelkezett saját laptoppal (a tandíj magában foglalta az árát) és egy alabasteres e-mail címmel.

4. Az Alabaster területén, mint bármelyik másik, Borostyán Ligás egyetemekre diákok tömegeit kitermelő előkészítő akadémián, rengeteg épület állt, és ezek legtöbbje számunkra a legkevésbé sem érdekes. Meg kell azonban említeni a következőket:

a. egy régi és elég lepusztult színházépület, amelyet sokszorosan túlragyog

b. az újonnan épült összművészeti központ;

c. az alapító egykori otthonában kialakított emlékház;

d. egy kápolna, amelynek hatalmas ólomüveg ablakai Jézus Krisztus megfeszítését, Szűz Mária többrendbeli képmását és számos szentet ábrázolják – ebben tartják minden hét elején az iskolagyűlést, amelyen a megjelenés kötelező;

e. egy régi tornacsarnok (jelenleg ki van ürítve és le van zárva, felújítás előtt áll);

f. egy új tornacsarnok, benne a létező legmodernebb sziklamászófallal; és

g. a Hazelton Könyvtár, az iskola épületeinek ékköve, a tetején hatalmas, fénylő kupolával.

5. Az iskola főépületében – csakúgy, mint számos másik kiemelt helyszínen – hajdani iskolaigazgatók, kiemelkedő oktatók, irodalmi alakok és iskolatanácsi elnökök nagyszerű portréi lógnak, vitathatatlan, bár kissé nevetséges méltósággal. Valamennyi portré férfiakat ábrázol.

6. És végül: a tizenkilencedik század végén emelt épületeket a gőzkazán fűtéscsövei kötötték össze, azaz karbantartó-folyosók húzódtak a föld alatt, amelyeknek egyedüli célja volt, hogy a kisnyomású gőzvezetékekhez szervizeléskor hozzá lehessen férni. Ezek a folyosók le voltak zárva, és a házirend szigorúan tiltotta a diákok belépését. De ha nem lehetett volna valamiképp mégis bejutni a folyosókra, nem lenne történet sem, amit elmesélhetnénk.

A KOCKAKLUBOK KONGLOMERÁTUMA

Következzék egy sokatmondó anekdota Frankie Landau-Banksről:

A gimnázium első évében, októberben történt, hogy a Sakk-kör, a Kémek Klubja, a Tudományos Diákolimpikonok, a Dísznövénykertészek Egylete, a Szerepjátékosok és a Földrajz-válogatott, illetve még néhány másik társaság úgy döntött, hogy viszonylag alacsony létszámú tagságuk érdekében összefognak. Tömörülésüket a Kockaklubok Konglomerátumának nevezték el, összedobták a pénzüket, és úgy határoztak, bulit szerveznek. A rendezvény egyik célja a tagtoborzás volt – a legtöbb elfoglaltság, amit kínáltak, igen keveseket vonzott –, de leginkább mégis társasági eseménynek szánták. DJ-t fogadtak, tortillacsipszet és hagymaszószt rendeltek, és elgondolkoztak, hogy esetleg még diszkógömböt is szerezzenek.

A Konglomerátumba kissé megkésve kapott csak meghívást a Vitaklub, amelyhez addigra már Frankie is csatlakozott. A Vitaklub tagjai, természetesen, vitára bocsátották, hogy el akarják-e fogadni a meghívást, vagy sem. Nem tartották magukat kockának, és egyébként valójában a többség sem tette őket ebbe a skatulyába. A Vitaklub ilyen szempontból kifejezetten hasonlított a Diákönkormányzathoz – aki nagyon menő, annak valószínűleg eszébe sem jut ilyesmivel foglalkozni, de a részvétel sem jelent egyet az azonnali társadalmi megsemmisüléssel.

Magát a bulit illetően egyesek azzal érveltek, hogy a vitázás igenis kocka-tevékenység, így pedig nyugodtan fel is vállalhatják tevékenységük ezen vonását is. Abban a pillanatban, hogy vitaklub helyett disputának nevezik, amúgy is azonnal úgy hangzik, mint amivel csak kockák foglalkoznak. Ezen túlmenően is, ha bármiféle ütőképességre szeretnének szert tenni a kockasági vádakkal szemben, akkor az egyetlen lehetőségük a skatulya újraértelmezése, hogy a kockaság és a menőség egymásnak szinonimái legyenek, ahogy a Szilícium-völgy egyes részein minden bizonnyal azok is.

– A reménytelenül nyomi kocka át kell hogy alakuljon menő kockává! – jelentette ki a fenti elmélet mellett érvelők egyik szószólója, míg valaki más rá nem mutatott, hogy a vádaskodás visszaverésére a lehető legkockább megoldás, ha fennhangon kijelentjük: nem vagyunk kockák. Ezután elmagyarázta, hogy a „legkockább” kifejezést érvelése utóbbi mondatának csak első felében használta pejoratív értelemben, ahogy ezt reményei szerint (bár biztosra nyilván nem merné venni) klubtársai is tökéletesen értették.

Az ellenzők azzal érveltek, hogy a Vitaklub törékeny, noha előnyös társadalmi megítélésének ilyesfajta kockáztatása aláásná egyes tagjainak pozícióját is. Ha a Földrajzválogatott tagjaival lépnek partnerségre, akik megrögzött orrpiszkálók és szellentők, az jelentős hanyatlást okozna a klub tagjainak kollektív morálját illetően, amely akár addig is fajulhatna, hogy az iskolai társadalomban fényesebb helyeket elfoglaló tagok kiszállnának a csapatból, csak hogy elkerülhessék a Konglomerátumban való részvételt. Ha pedig a vezetői közül számosan szednék a sátorfájukat, állították az ellenzők, annak a vitacsapat látná kárát. Elveszítenék azokat a versenyeket, amelyeket hagyományosan meg szoktak nyerni, lecsúsznának a ranglistán, és a klubtagok nem jutnának be a legjobb egyetemekre. Onnantól kezdve pedig megy az egész a kókusztejes-szarvasgombás languszta-krémlevesbe.

Végül Frankie szólalt fel, akinek akkor még jócskán fenekén volt a tojáshéj a csapattagság tekintetében, és rögtön véget is vetett a vitának.

– Két jelentős pontról mintha elfeledkeztünk volna – mondta, miután jelezte, hogy szólni kíván.

– És mik azok? – kérdezte Zada, aki a klub elnökeként moderátori szerepet töltött be.

– Először is – mondta Frankie –, ha állításunk szerint a célunk a Vitaklub társadalmi megítélésének szinten tartása vagy emelése, politikai szemlélettel kell gondolkoznunk önmagunkról.

– És?

– Rendkívüli károk okozására lehet képes egy nagy csapat, méltóságában megsértett kocka, most, hogy konglomerátumba tömörültek. Kimondott érdekünkben áll, hogy ne provokáljuk őket, ha bármiféle társadalmi érvényesülésre akarunk igényt formálni.

Egy pillanatra csönd lett.

– Nem jó ötlet felhergelni őket – magyarázta Frankie –, mert a jó ég tudja, mire képesek most, hogy összeálltak.

Még hosszabb csönd. Aztán Zada szólalt meg:

– Erős érv. Mi a másik?

– Buli lesz. Egy csomó mindenki részt vesz rajta, akit ismerünk. És meg vagyunk hívva.

– Tehát?

– Tehát az a kérdés, akarunk-e menni. Én a magam részéről szívesen elmennék a buliba.

Gyors szavazás következett, és a végére az Alabaster Vitaklubja formálisan is csatlakozott a Kockaklubok Konglomerátumához.

Amikor ezek után Frankie kilépett a folyosóra, az volt elsős pályafutásának legboldogabb pillanata.

*

Ezen a bulin ismerte meg Frankie Porter Welscht a Kémek Klubjából, és táncolt vele. A Kémek Klubjának tagjai mindenféle fejlett technológiai kütyüt igényeltek volna, mint például megfigyelőeszközök, ujjlenyomat-vevő berendezés és fémdetektor, de valójában nem volt birtokukban más, mint egy távcső és egy rendkívül apró fényképezőgép. Idejük legnagyobb részében John le Carré és Frederick Forsyth könyveit olvasták és vitatták meg. Amúgy is csak négyen voltak.

Porter tizenöt évesen már százkilencven centire nőtt. Lelapuló fekete haja volt és olyan izmai, ami az ő korabeli, nagyon magasra nőtt kamaszfiúk esetében is szokatlan. Nem volt nagy táncos, de ezt tudta is magáról, és időről időre olyan rémült képet vágott táncolás közben, mintha valójában el sem hinné, hogy táncol. Ráadásul egy lánnyal.

Frankie természetesen tudta, hogy kicsoda Porter. Az édesapja egy jelentős energiaszolgáltató vállalat élén állt, ami rendkívüli nyereséget hozott, de megkérdőjelezhető üzleti gyakorlata miatt gyakran írtak róla a New York Times hasábjain. (Az Alabasterben az emberek az ilyesmit tudták egymásról.) Több évvel korábban egy peres eljárást végül azért szüntettek meg, mert az esküdtszék nem tudott megegyezni, és most is folyamatban volt több másik ügye – de Mr. Welsch, minden hírhedtsége ellenére, sikeres vezérigazgató hírében állt. Porter volt a legkisebb a három gyerek közül, mindegyikük az Alabasterben tanult. Porter nővére, Jennie két évvel járt fölötte.

Porter megkérdezte Frankie-t, volna-e kedve együtt tanulni algebrát a könyvtárban másnap este, és ő igent mondott.

Nevetgéltek a leckéjük fölött (bőven nyolcadikos tananyag volt). Mindketten szívesen olvastak, valamint szerették az epres Menthost. Mielőtt még Frankie rájött volna, mi történik, Porter már hazafelé kísérte az internátusba, és egy utcalámpa alatt csókolóztak.

Frankie szerette. Olyan magas volt. Sokkal férfiasabbnak tűnt, mint a korabeli fiúk. Tetszett neki a rendetlen szobája a düledező könyvkupacokkal. Szívesen nézte a lacrossepályán, ahol Porter valódi sztárnak számított. Azt nem nagyon tudta elhinni, hogy a fiú is szereti őt, hiszen akkoriban leginkább úgy festett, mint egy gyerek, aki nem érzi jól magát a bőrében: csupa esetlenség, kiálló könyök és túl hosszú láb, éles állkapocs és borzas göndör haj; de Porter azt mondta, hogy szerinte Frankie vicces és gyönyörű a szeme.

Kellemes volt járni valakivel. Igaz, nem voltak „szerelmesek”, sőt a téma szóba sem került kettejük között, de Frankie és Porter hónapokig jártak. Frankie elment a lacrosse-meccsekre. Porter elment a vitacsapat mérkőzéseire. Imádni való e-maileket küldözgettek egymásnak, és minden szombat estét együtt töltöttek. Frankie megismerkedett a fiú családjával is, amikor eljöttek látogatóba a Szülők Nyílt Napjára (és igencsak meglepődött, hogy a papája kopaszodó és kedélyes fickó, amikor pedig Porter olyan iszonyodva beszélt róla). Fogták egymás kezét a moziban, és együtt ültek a menzán. Ők voltak a legtovább tartó pár az elsősök között.

Egészen május közepéig.

Május tizenkilencedikén Frankie rajtakapta Portert Bess Montgomeryvel, egy harmadikos lánnyal, akinek az arca szív alakú volt, és a magas fiúk a típusa.

Frankie zokogott.

Porter szabadkozott.

Frankie azt mondta, hogy soha többé szóba sem áll vele.

Azt várta, hogy Porter majd kopogtat az ajtaján, és a szájából egymás után bucskáznak elő a bocsánatkérések, de ez csak nem következett be.

MATTHEW

Másodév második napján, még mielőtt megkezdődött volna a tanítás, Frankie megpillantotta Matthew-t az iskolaudvar túlsó oldalán. Negyedikbe járt. Gödröcskés áll, készséges mosoly, zabolátlan sötét haj, fekete keretes szemüveg, ami külön kiemelte széles, nagyon széles vállát. Matthew a Livingston családhoz tartozott, ami azt jelentette, hogy az édesapjának napilapjai vannak Bostonban, Philadelphiában és Burlingtonban. Livingston apuka az előkelő társaság ismert alakja, a Fiatalkori Cukorbetegség Alapítvány kurátora, ahogy számos másik, arra érdemes, liberális jótékonysági szervezeté. A családfáját egészen Jamestownig, a gyarmatosítás idején elsőként alapított angol településig lehetett visszavezetni, de ezt Matthew ruhái alapján senki meg nem mondta volna. Mint az Alabaster valamennyi diákja, Matthew sem mutatta ki a vagyonát az öltözködésével. Kiszolgált vászonnadrágot viselt és vékony piros pólót, amit a hasánál leevett, ezeréves tornacipőt és ugyanazt a hátizsákot hurcolta, amire Frankie már előző évből is emlékezett. Ő szerkesztette az iskolai lapot, és az evezőscsapatban a nehézsúlyú nyolcas hajójában ült, a kulcsfontosságú ötödik padon. Ezenfelül arról volt még ismeretes, hogy késő esti bulikat szervez, amelyekben fontos szerep jut a golfautók meglovasításának.

Amikor Frankie másodikosként megpillantotta Matthew-t, épp az új tornacsarnok felé biciklizett, hogy ott a szobatársával, Trishsel találkozzon, és együtt ússzanak. Matthew az ösvényen trappolt, és Frankie annyira elmélyülten figyelte, hogyan mozdul a fiú csípője a széthordott világosbarna nadrág dereka alatt, hogy – ostoba, kislányos módon – elveszítette a biciklije fölött az irányítást, a fűre csúszott, és elesett.

Jaj. A lábát felhorzsolta, ráadásul égett, mint a rongy. Idiótának érezte magát – egészen addig, amíg Matthew Livingston (Matthew Livingston!) oda nem rohant hozzá, hogy a segítségére siessen.

Akkor hirtelen zseninek érezte magát. És nagyon szerette volna, ha a haja nem göndörödik ész nélkül a szeptemberi hőségben. Mert ez a fiú ott állt fölötte, a tekintetében csupa aggodalommal. Matthew Livingston!

– Jól vagy? – Matthew lerángatta róla a biciklit, és úgy dobta félre, mintha semmi súlya nem volna.

Frankie lenézett a lábára. A bokájánál vér csordogált. Megkönnyebbült, hogy sikerült valami viszonylag szellemeset mondania:

– Azt mondják: „olyan, mint a biciklizés, nem lehet elfelejteni” – vágta rá. – Aztán tessék.

Matthew elmosolyodott.

– Új lábat kaptál tanévkezdésre?

– Pontosan – bólogatott Frankie. – Még nem sikerült rendesen bejáratni. – Meglepően könnyű volt beszélgetnie Matthew-val. Tavaly két szót sem tudott kinyögni a közelében. – És nézd! – Frankie lebiggyesztette az ajkát. – Most jól összekoszoltam őket.

A fiú kinyújtotta a kezét, és felsegítette.

– Elsős vagy, ugye? Matthew Livingston.

– Nem. – Frankie-nek arcizma se rezdült, de bensője csordultig volt csüggedéssel. A fiú nem emlékezett rá.

– Tessék? – Matthew nem értette.

– Másodikos vagyok. Itt voltam tavaly is.

– Komolyan?

– Frankie vagyok. Zada Landau-Banks húga.

– Nem is tudtam, hogy Zadának van testvére.

Igazság szerint Zada többször is bemutatta Matthew-nak Frankie-t. Frankie még ült is vele (meg egy csomó másik emberrel) a menzán. Kétszer is. Egyik alkalommal, hogy bebizonyítsa az igazát, Matthew mindenkitől elkérte az asztalnál a lerágott kukoricacsöveket, hogy azokból, a műanyag tálcákból és kisméretű gyümölcsleves poharakból megépítse a Parthenon modelljét, csak azért, hogy aztán a háromnegyedénél lemondjon a projektről, mondván:

– Oké, ez túl undorító, úgyhogy kénytelen leszek beismerni a vereségemet.

A másik alkalommal, tavasz vége felé, Matthew és a haverja, Dean arról beszélgettek, hogy egy Alpha nevű valakivel átautóznak az egész országon. Bostontól San Franciscóig tervezték az utat, mégpedig úgy, hogy menet közben minden büfében megállnak.

– Fel fogjuk kutatni a tökéletes almás pitét – jelentette be Matthew.

– Vagy a meggyeset – tette hozzá Dean.

– Vagy a meggyeset. Vagy a citromhabosat. De a lehető legremekebb pitéket esszük majd, ez a lényeg. A tervem szerint öt kilóval nehezebben kezdjük majd a jövő tanévet.

– Filmet is forgathatnánk – tódította Dean. – Egész estés dokumentumfilmet, ahogy egész Amerikában pitét eszünk.

– Már ha túléljük.

– Na, igen. Alpha életveszélyes sofőr. Meséltük már, hogy össze akar hozni egy gyorsulási versenyt abban a suliban, bárhol van is az, ahova jár?

– Ki az az Alpha? – kérdezte Frankie.

Zada megrázta a fejét, mintha csak azt mondaná, hogy Maradj csöndben, majd később elmagyarázom, és megkérdezte:

– Mi a csodáért akar gyorsulási versenyt?

– Megnézte azt a James Dean-filmet, a Haragban a világgalt. És tudod, milyen Alpha, szeret bajt keverni. Na, mindegy, szóval ezek a New York-i csávók tátognak, hogy ne már, a Volvóddal akarsz túlgyorsulni bennünket? Mert az a Volvója van, amit az anyja vett neki használtan, és akkor Alpha azt mondja, még szép, hogy a Volvómmal akarlak túlgyorsulni! És amikor meglátják, hogy vezeti, persze halálra rémülnek, mert Alpha a Volvóval olyan, mint bárki más egy rohadt versenyautóval.

Zada elhúzta a száját.

– Micsoda kispályás pancser!

Dean felnevetett.

– Amúgy meg úgyse lesz semmiféle gyorsulási verseny. Ismered Alphát, csak a szája nagy.

– De attól még rémisztően vezet – szúrta közbe Matthew. – Úgyhogy vagy dagadtan jövünk vissza, vagy holtan, de történjék bármi, jövőre másként lesznek errefelé a dolgok.

– És lesz egy filmünk! – tette hozzá Dean. – Akármi lesz is a vége.

– Most már hivatalos, hogy elment az eszetek. – Zada még nevetett egy jót, aztán feltápászkodott, hogy visszavigye a tálcáját. Frankie ment vele.

– De pont ezért szeretsz bennünket! – ordított Matthew utána.

– Vagy szeretlek, vagy nem – kiáltott vissza Zada hátrafordulva.

*

– Zada hová ment? – kérdezte most Matthew, amíg Frankie felállította a biciklijét.

– A Berkeleyre. Apukámnak beleszakad a szíve, hogy nem a Harvardot választotta.

– Bejutott a Harvardra? – Matthew láthatóan le volt nyűgözve. Frankie odáig volt tőle, ahogy a fiú szeme sarkában megjelentek a ráncok. – Ki mondana nemet a Harvardra?

Frankie megrántotta a vállát.

– Olyan nagyon nem érdekelte ez az egész. Kicsit nyugisabb helyre akart menni, kicsit messzebb otthonról. Apukánk, hogy úgy mondjam, elég lehengerlő egyéniség.

Matthew bólintott.

– Szóval szeretnéd, ha valaki megmutatná az iskolát?

– Mondtam már, hogy nem vagyok újonc. Csak nem emlékszel rám tavalyról. – Frankie némiképp megbántva érezte magát.

– Tudom, hogy nem vagy újonc.

– Vagy úgy.

– De…

– De micsoda?

– Nem szeretnéd, ha valaki esetleg mégis megmutatná neked az iskolát?

Matthew flörtölt vele.

Matthew Livingston, akit Frankie az óta az idétlen kukoricacsutkákból épült Parthenon óta nem bírt kiverni a fejéből, még akkor se, amikor Porterrel járt; Matthew, akitől felforr a vér az ereiben; Matthew, akinek olyan széles a válla, és akinek szemüvege fekete kerete mögött megbúvó járomcsontja olyan éles, mint a jégszilánk – Matthew flörtöl vele.

– Segítség! Valaki segítsen! Vérző sebesüléseim vannak, és nem találom az új tornacsarnokot! – kiáltotta Frankie drámai hősnőként, csuklóját a homlokához emelve.

– Ez a beszéd – nyugtázta Matthew, és elkísérte Frankie-t oda, ahová igyekezett, és egész úton odafelé hazugságokkal traktálta a látványosságokról és nevezetességekről.

ALPHA

Alpha rendes neve Alessandro Tesorieri volt, de már senki sem hívta így. Elsős korában (most végzős volt) két nap után annyira nyilvánvaló volt, hogy ő az alfahím a kutyafalkában, hogy valaki viccelődni kezdett vele – és a név rajta ragadt.

Alpha anyja és apja sosem voltak házasok. Amikor Alessandro mindössze egyéves volt, egyedülálló édesanyja, Elena, megismerkedett egy jóképű ékszermágnással, és évekig engedte, hogy eltartsa őket, noha egyetlen pillanatig nem éltek együtt. A kisfiú luxuskörülmények között nevelkedett. A legjobb iskolákba járt, az Ötödik Sugárúton stúdiólakásban élt, volt vidéki nyaralójuk. A pár egy évtizednél is hosszabb ideig maradt együtt, mígnem Alpha második Alabasterben töltött éve utáni nyáron vége szakadt, amikor a mágnás egy fiatalabbra cserélte Elenát. Alpha édesanyja megtarthatta a stúdiólakást, amit amúgy is nekik vett, annak valamennyi méregdrága rezsiköltségével, és nyomtalanul eltűnt az életükből.

Anélkül, hogy befizette volna a tandíjat a következő tanévre.

Így aztán Alpha a harmadikos évét egy New York-i állami középiskolában töltötte, és ezáltal legendás alakká emelkedett Alabasterben. De hiába minden, gyorsulási versenyeken, kakasviadalokon és csocsózásban szerzett dicsőség, amikről bőven pletykáltak Alabasterben, Alpha rosszul érezte magát. Anélkül, hogy Elenának egyetlen szóval is említette volna, tavasszal levelet írt Richmond igazgató úrnak az Alabasterbe, és elmagyarázta, mi a helyzet (a lakást nem tudják eladni, Elena dilettáns lakberendezési munkája nem sokat hoz a konyhára), és megkérte, hadd térjen vissza az utolsó évre – ösztöndíjasként.

Hazatérő hódító hadvezérként fogadták. Frankie a komplett Alpha-históriát Matthew szájából hallotta még aznap, amikor a fiú elkísérte az uszodához. Bár egy szót sem szólt – világosan látta, hogy Matthew megszakítások és kérdések nélkül szeretne áradozni a haverjáról –, Frankie úgy találta, hogy szerinte ez sokkal inkább fülét-farkát behúzott visszaoldalgás, mint diadalmenet.

Az alfahím akkor is alfahím marad, ha elkülöníted a falkájától? – ezen gondolkozott. Egy új falkában tud-e addig helyezkedni, míg újra az alfahím pozíciójába kerül, vagy ő marad a kis korcs, a Z-jelű a rangsorban, a nemkívánatos idegen? És ha sikerült az új falkájában is alfahímmé válnia, ahogy a közvélekedés szerint Tesorierivel történt, akkor miért akarna visszatérni a régiekhez?

– Miért jött vissza? – kérdezte Frankie Matthew-tól.

Az új tornacsarnok előtt álltak, és az egészen a plafonig nyúló sziklamászófalat nézték a plexiüvegen keresztül. Frankie elkésett az uszodából, Trish már valószínűleg javában benne van nélküle is az úszódeszkás edzésben. De azt is tudta, hogy Trish megbocsát majd neki, hiszen a késlekedésben Matthew Livingston is szerepet játszott.

– Nem bírt élni nélkülem – vetette fel viccelődve Matthew.

– De ha egyszer olyan nagy szabadságot élvezett, ahogy mondtad! Kakasviadalok a Lower East Side-on? Nekem nem olyan srácnak tűnik, aki innen vissza akarna térni a bentlakásos iskolába. Ahol az életünknek kábé minden pillanatát megszervezik és beosztják, és állandóan figyelik minden lépésünket.

– Egy Alpha-kaliberű fickónak a szabályok azért vannak, hogy legyen mit áthágni. Szereti a kihívásokat – magyarázta Matthew, és most Frankie-t nézte, nem a sziklamászókat. – Szerintem Alphának a Volvójával meg a szelídített kiskakasával egyszerűen gyerekjáték volt az a város. Vissza kellett jönnie, hogy legyen mit csinálnia.

Frankie a fejét csóválta.

– Azért jött vissza, mert az Alabasterből kapott bizonyítványával bejut egy jó egyetemre, nem?

– Valószínűleg – ismerte be Matthew. – És tessék, az emlegetett szamár!

– Micsoda?

– Ott van, ni! – Matthew megdöngette a plexiüveget. – Alpha!

– Fenn a falon?

– Fenn, azon a francos falon. Mintha a semmiből bukkant volna elő. Szavamra, az előbb még nyoma se volt, amikor néztük. Most mondd meg!

Frankie vállat vont, és Matthew után baktatott, amikor az berohant az új tornacsarnokba, le a lépcsőn a fal mentén, egészen a fal aljáig. Dean kibiztosította Alpha mászókötelét, amikor az lebucskázott a fal tetejéről. Matthew és Frankie álltak és nézték.

Frankie úgy képzelte, hogy Alpha Tesorieri amolyan délutánra borostát növesztő olasz rosszfiú, talpig fekete bőrbe öltözve, motorbiciklivel.

Nem az volt.

Ő volt… az a srác a Jersey Partvidékről.

Az, aki ellejmolta a fagyiját.

Az, aki azt mondta: „úgy tűnik, nem vagyok idomítható”.

Aki azt mondta: „mindig éhes vagyok”.

Átlagosan magas és homokszőke, a mellkasa hatalmas, mint egy hordó, és az arca egy csecsemőé. Alpha nem nézett Frankie-re.

– Arggggh! – tudatta a világgal, amikor földet ért. – Ez a fal fogta magát, és ledobott magáról olyan nagy ívben, mint ide Tuscaloosa. Itt és most hadat kell üzennem ennek a falnak, Dean. Hallod, amit mondok? Ennek a falnak annyi lesz félév végére.

– Nem vagy formában, blöki – viháncolt Dean.

– Mintha minden egyes kókuszos pitét, amit csak betömtem a nyáron, magammal kellett volna cipelnem fölfelé azon az átokverte falon! – Alpha színpadiasan eldobta magát a tornaszőnyegen, arccal lefelé. – Most pedig itt maradok kiterítve, és egyesülök a lábszaggal – jelentette be. – Mert nagyjából pontosan ennyire vagyok jelenleg képes.

– Blöki, Livingston van itt valami csajjal.

Alpha felpattant.

– Livingston! – kiáltott, és odarohant hozzájuk. – Hadd töröljem beléd verejtékemet testvéri szeretetem jeléül! – Csatakos, kipirosodott képét Matthew pólójába dörgölte. – Milyen volt a Vineyardon?

– Csupa birka mindenhol, blöki – mondta Matthew. – Birkanyájak, ameddig csak a szem ellát. És ha véletlen elfogytak a birkák, akkor ökrök.

– Imádom az ökröket! – Alpha tekintete Frankie-re táncolt, aztán vissza. Felismerte vajon?

– Pont te ne imádnád az ökröket – vigyorgott Matthew.

– Nem, de komolyan! Olyan macsók! Te nem akarnál talán ökör lenni? Lehetnénk együtt egy komplett ökörfalka, vagy mi! – javasolta Alpha.

– Ökörcsorda – igazította ki Matthew. – Az az ökör mértékegysége. És nem, kösz, nem szeretnék.

– És te ki vagy? – fordult Alpha Frankie felé. – Engem Alphának hívnak.

– Ő Frankie – mondta Matthew.

Szóval nem ismerte fel.

Frankie kezet nyújtott, és Alpha megrázta. A fiú tenyere izzadt volt, de Frankie emlékezett rá, milyen a kézfogása.

– Bocsi az izzadság miatt. Viszont hogy beléd töröltem a verejtékemet, ezzel egy életre kötelék alakult ki közöttünk. Tudtad?

Frankie elnevette magát.

– Komolyan. Csak olyanokkal csinálom, akiket bírok. Láttad, hogy az előbb is Livingstonba törölköztem, nem? Olyan, mintha vértestvérek lennénk.

Matthew a látszat kedvéért Alpha felé rúgott.

– Ne beszélj így vele, mert többet nem lóg majd velünk.

– Ó, szóval Livingstonnal vagy? – tudakolta Alpha.

– Csak most ismerkedtünk meg, blöki! – nevetett Matthew. – Vegyél vissza kicsit.

– Végtére is Livingston a legszemrevalóbb mindünk között, nem gondolod? – kérdezte Alpha, és a homlokát törölgette. – Olyan Adonisz-típus, vagy mi a franc.

Frankie nem tudta volna tagadni. Inkább azt mondta:

– Szerintem találkoztunk a tengerparton pár hete.

Alpha hunyorogva nézett rá, pont, ahogy azon a délutánon is tette, amikor először találkoztak.

– New York-i srác vagyok. Ott egy fia strand nincs, hacsak Coney Islandet nem számítod. De nem nagy ügy, amelyik lány Livingstonnal van, az nekem is a barátom. Hé, Dean! Ismerkedj meg Frankie-vel!

Dean is odalépett melléjük.

– Helló, Frankie.

– Zada kishúga – magyarázta Matthew. – Emlékeztek Zadára?

– Elsős vagy? – kérdezte Dean.

– Másodikos – válaszolta Frankie.

– Érdekes – mondta Dean. – Meg mernék esküdni rá, hogy még soha az életben nem láttalak. Rád aztán emlékeznék. De még mennyire, hogy emlékeznék!

Amikor Matthew nem emlékezett rá, Frankie egy kicsit még örült is, hogy olyan sokat változott, amitől a fiúban fel se merült, hogy ugyanaz a lány lehet; amikor Alpha nem ismerte fel, kicsinek és jelentéktelennek érezte magát. De amikor Dean sem akarta felismerni, feldühödött.

– Többször is ebédeltünk együtt – mondta, és rezzenéstelen pillantással meredt Deanre. – Ugyanis a tesómmal szoktam ülni. Beszélgettünk egyszer a Karib-tenger kalózairól.

– A filmről vagy a hullámvasútról?

– A hullámvasútról. Hogy milyen volt régen, és milyen lett a felújítás után.

– Nem rémlik.

– Elmeséltem, hogy mindenfelé elrejtett Miki egerek vannak meg Plútó kutya árnyéka. Hogy Zada és én alaposan utánanéztünk a neten, mielőtt elmentünk Disneylandbe.

Dean a fejét rázta.

– Hogy van egy nagy szikla, ami úgy néz ki, mint Goofy?

Dean megrántotta a vállát, és Frankie azon törte a fejét, hogy felejthet el valaki egy ilyen beszélgetést.

– Dean egy pancser, hogy nem emlékszik – jelentette ki Matthew, mintha bizony ő maga nem esett volna ugyanebbe a hibába. – Ugye, hogy pancser vagy, Dean?

– Persze hogy pancser vagyok. Kérdezz meg bárkit, akit csak akarsz!

– Alpha – fordult Frankie a másik felé –, Dean pancser?

– Persze hogy az, Frankie-akit-az-imént-izzadtam-össze. Az agysejtjeinek már a felét sikerrel elpusztította egy szerkentyűvel, amit a szobájában tart.

Dean bólogatott.

– Úgy bizony. A kognitív képességeim tapintható sérüléseket szenvedtek.

– Mármint eltekintve a kitűnő bizonyítványodtól. – Matthew vállon bokszolta Deant.

– Mármint semmitől sem eltekintve – tiltakozott Dean. – Csak szemfényvesztés az egész, tükör és füst. Ne is törődjetek azzal az emberrel a függöny mögött! Így szólott a nagy és hatalmas Óz!

Frankie nem bírt dühös maradni, annak ellenére sem, hogy biztos volt benne: Dean hazudik azt illetően, hogy nem emlékszik rá. De hogy lehetne mérges, amikor ennyire híján vannak mindenféle méltóságnak? Bravúrosan idétlenek. Első adandó alkalommal csúfot űznek magukból, térdre borulnak, beismerik a gyarlóságaikat. Dean nyíltan kicikizte saját magát, és az ember majdnem el is hitte neki, hogy szégyenkezik a kitűnő jegyei miatt. Alpha nem szégyenkezett, hogy alig sikerült feljutnia a sziklafal legkönnyebb útvonalán; mindenkibe beletörölte az izzadságát, és kiröhögte a tulajdon állóképességét. Matthew pedig… hát, Matthew-ra amúgy sem tudott volna haragudni.

Ezek a srácok annyira magabiztosak voltak az életben elfoglalt helyüket illetően – olyannyira biztosan tudták, miféle érdemeik vannak és miféle jövő vár rájuk –, hogy egyáltalán semmiféle látszatot nem kellett fenntartaniuk.

A HÖLGYEK

Ugyanaz a pasi volt a strandról, anyám sírjára meg mernék esküdni! – ért Frankie az elbeszélés végére, miközben Trish és ő lábtempóra edzettek úszódeszkával végig, oda-vissza a medencében.

Mint emlékszünk, Trish volt a szobatárs.

– Az nem lehet – tiltakozott két lihegés között, miközben elrugaszkodott.

– Ő volt – erősítette meg Frankie.

– Aki elkérte a fagyidat? Akinek nem tudod a nevét?

– Az.

– És egymás karjaiba omlottatok?

– Nem ismert fel.

– Ne már!

– Egyikük se ismert fel, Trish!

– Viccelsz?

– Se Dean, se Matthew, se ez az Alpha nevű. Mintha láthatatlan lennék.

– Mintha eddig láthatatlan lettél volna – igazította ki Trish –, és most már látszol.

– Mert nőtt mellem? Ugyan már. Időnként csak rá kell nézniük a csajok arcára is. Különben hogy ismernének fel bárkit is?

Trish nevetett.

– Nagy összegben mernék fogadni, hogy ha elkezdenénk bélelt melltartót meg leszorítót hordani, a fiúk totálisan összezavarodnának, és a női populáció legalább felét képtelenek lennének azonosítani. Nem tűnt még fel, hogy mindig a melledhez beszélnek?

– Nem.

– Jó, hát nem sértésből, de nem is volt túl sok melled tavaly. De így szokták csinálni. Hölgyekhez fordulnak, már ha érted, hogy értem.

– Nehogy már minden a Hölgyekről szóljon!

– Dehogy már.

– Komolyan!

Trish kikászálódott a medencéből.

– Oké, igazad van. Matthew azért nem ismert fel, mert ő nagymenő a suliban. Kizárólag a saját köreiben mozgó emberekkel foglalkozik, és aki azon kívül esik, arról lövése sincs, még arról se, ami az orra előtt van… hacsak meg nem lát egy lányt, aki tetszik neki.

– Szerintem azért nem ilyen ember.

– Ahogy gondolod. Deant illetően viszont egyetértünk. Szerintem hazudik, mert ő olyan gyerek, aki mindig fontosnak akarja érezni magát. Eljátssza, hogy nem ismer fel, mert ettől érzi magát frankónak, ettől tud felülkerekedni a beszélgetésben.

– De miért fontos az neki egyáltalán?

– Mert világos, hogy tetszel Matthew-nak, azért. Dean szempontjából pedig fenyegetés minden, ami csak elveheti tőle Matthew-t.

– Milyen szerencse, hogy a mamád pszichológus.

Trish kifacsarta a vizet a hajából.

– Szerencse bizony. Na, most a harmadik: teljesen kizárt, hogy az az Alpha ne emlékezzen rád. Összevissza két hete, hogy flörtöltetek a strandon.

– Még mondtam is, hogy találkoztunk, de lekezelt. Mintha nem ő lett volna. – Most már Frankie is kinn volt a vízből. A lábát dörgölte a törülközővel.

– Miért tett volna ilyet?

– Nem tudom.

– De az a srác a strandon tudta, hogy az Alabasterbe jársz, nem? Szóval ha ugyanaz a srác, tudnia kell, hogy ugyanaz a csaj vagy.

– Hát ez az. – Besétáltak a szaunába, és kinyúltak a cédrusillatú forróságban.

– Rosszulesett? – tudakolta Trish. – Tetszik neked?

– Talán… – Frankie gondolkodóba esett. – Lehet, hogy… de hát Matthew Livingstonnal voltam.

Trish feltápászkodott, és megigazgatta a törülközőjét.

– Hát ezért tett úgy ez az Alpha, mintha nem ismerne fel – mondta végül, és újra elterült.

– Már hogy miért?

– Mert Matthew-val voltál.

– Azaz?

– Azaz Matthew a Hölgyekkel beszélt, és ha Matthew a Hölgyekkel beszél, akkor a konkurencia nyugodtan el is mehet nyugdíjba.

– Ennyire csak nem undik!

– Szerintem erről van szó.

– És ez az Alpha visszavonulót fújt, hogy alkalmazkodjon Matthew-hoz?

– Matthew… hogy is mondjam? Ha nem lenne Artie, nem mondanék nemet neki – magyarázta Trish. – Nincs olyan lány az Alabasterben, aki nemet mondana neki. Mégiscsak ő Matthew Livingston. Úgyhogy bár Alpha nyújtotta be előbb az igényét, kénytelen volt visszakozni, amikor Matthew rád tette a kezét.

– Úgy hangzik, mintha egy darab hús lennék.

– Dehogy vagy egy darab hús. Én viszont csak rajtad keresztül élhetem ki magam.

– Hogy mi?

– Jópofa lehet, ha srácok vetélkednek az emberért. Még nem vagyok tizenhat, és gyakorlatilag mintha férjnél lennék.

– Azt se tudom, hogy tetszem-e egyáltalán neki – mondta Frankie.

– Melyiknek?

– Bármelyiknek. Matthew-nak.

– Nem hinném, hogy Alpha azért állt szóba veled, mert a fagyidat akarta.

Frankie kinyújtózott.

– Talán nem is olyan nagy alfahím, ha így visszahátrált.

– Ezt mondom én is.

A PANOPTIKON

A következő héten Frankie többször is látta Matthew-t a menzán, csupa végzős fiúval egy asztalnál – teljességgel lehetetlen volt, hogy egy másodikos csak úgy odamenjen, és mindenki füle hallatára köszönjön. Egyszer a szabadban is összefutottak, Matthew focimezben rohant, a stoplis cipő a kezében himbálózott.

– Elkéstem! – ordította vigyorogva magyarázatként, hátranézve a válla fölött, és robogott tovább a pálya irányába.

Micsoda remek lába volt!

Most akkor mégsem érdeklődik? Frankie ezen tűnődött, amíg bámult Matthew után. Túl fiatal lenne hozzá?

Vagy kiábrándult belőle, amikor vitatkozni kezdett Deannel a Karib-tenger kalózai hullámvasútról?

Frankie egész héten nagy erőkkel próbált nem gondolni Matthew-ra, és még az óráira is tanult. A hétvégén bement Artie-val és Trishsel a városba, és volt egy frizbimeccse is.

A tanév második hetének elején aztán Frankie leadta a latin fakultációját, és egy másikat választott, ami sokkal érdekesebbnek hangzott: az volt a címe, hogy Városok, Művészet és Tiltakozás. Az órát egy bizonyos Jensson tanárnő tartotta, aki most kezdett az Alabasterben. Gyöngyökkel hímzett kardigánokat és újszerű szoknyákat viselt. A Columbián szerzett mesterfokozatot művészettörténetből, és mindenkinek azt mondta, hogy azért jött az Alabasterbe, mert el akart szabadulni New York zajától – de itt meg egész idő alatt nagyvárosokról beszélt. A sors iróniája.

Frankie életében ez volt az első alkalom, hogy olyan tárgyat tanult, amit nem lehet egy szóval megnevezni, mint, mondjuk: Francia. Biológia. Latin. Történelem. Jensson tanárnő többféle megközelítést is elmagyarázott, ahogy a városokat fel lehet fogni, és kitért rá, hogy az organikusan fejlődő városok miben különböznek a kisebb, tudatosan megtervezett életterektől, mint amilyen például az Alabaster kampusza. A diákok városépítészeti kritikai tanulmányokat olvastak, például Párizs történetéről, és megismerkedtek a panoptikonnal: azzal a soha meg nem épült börtönnel, amelyet a tizennyolcadik-tizenkilencedik század fordulóján egy Jeremy Bentham nevű filozófus álmodott meg.

Bentham panoptikonjának tervei szerint egy őr úgy tarthatja szemmel valamennyi foglyát, hogy azok nem tudhatják, megfigyelik-e őket, vagy sem, s ezáltal olyan érzésük támad, mintha egy mindent látó felsőbb hatalom folyamatosan követné minden mozdulatukat.

Másként fogalmazva a panoptikonban mindenki tudja, hogy a nap minden pillanatában láthatják, így végül csak egészen minimális megfigyelésre van valóban szükség. A panoptikon olyan mértékű, mindenre kiterjedő paranoiát idéz elő, hogy a bentlakók gyakorlatilag önszabályozóvá válnak.

Ezek után Jensson tanárnő elolvastatott az osztállyal egy részletet a Felügyelet és büntetés című könyvből, amelyben Michel Foucault a panoptikon ötletét a modern nyugati társadalom metaforájaként használja, különös tekintettel a normák betartására és a megfigyelésre. Azaz, hogy a terek, ahol az életünket éljük, úgy működnek, mint a panoptikon. Iskolák. Kórházak. Gyárak. Irodaházak. Még a városok utcái is.

Valaki figyeli az embert.

Vagy: valaki valószínűleg figyeli az embert.

Vagy: az ember úgy érzi, mintha valaki figyelné.

Úgyhogy az ember betartja a szabályokat, akár figyeli valaki, akár nem.

Az ember elkezdi úgy érezni, hogy bárki is figyeli őt, az valamiféle hatalmasság. Hogy a megfigyelő olyan dolgokat tud róla, amiket soha senkinek nem árult el.

Még akkor is, ha a megfigyelő valami olyan jelentéktelen figura, mint, mondjuk, egy bentlakásos iskola igazgatója.

Vagy egy tizennyolc éves fiú.

Vagy egy tizenöt éves lány, aki úgy tesz, mintha tizennyolc éves fiú volna.

Afféle rendszerszintű üldözési mániáról van szó. Mint amikor az a hideglelős érzésed támad, apukád pontosan tudja, hogy megittad azt a sört, noha az egész négy napja történt, és semmiféle bizonyíték nem mutat rá, hogy tudná.

Vagy mint amikor egyedül vagy otthon, elmész pisilni, és mégis magadra zárod az ajtót.

Vagy amikor új pasid van, és egyedül vagy a szobádban, és piszkálod az orrodat – és hirtelen arra gondolsz, hogy ez mennyire undi dolog, és a pasid minden bizonnyal valahogy meglátta, amit csinálsz, és első adandó alkalommal, rögtön amikor legközelebb találkoztok, azonnal szakítani fog veled, aki ilyen undorító, taknyos, orrpiszkáló ember vagy. És közben még félig-meddig a nagymamád hangját is hallani véled, amint emlékeztet, hogy használj zsebkendőt. És ha ez nem lenne elég, még hallod az osztály legmenőbb, legcsinosabb lányának ellenszenves hangját, aki egyszer ötödikben rajtakapott, hogy a padod aljába törölted a fikát a kezedről, és utána a tanév fennmaradó részében fikazabálónak csúfolt, pedig ha valóban megzabáltad volna, akkor nyilván nem kellett volna a pad aljára kenni.

Szóval nem arról van szó, hogy azért piszkálod az orrodat, mert piszkálni akarod, és nem is arról, hogy azért nem piszkálod, mert tudsz a bacilusokról. Arról van szó, hogy a fejedben párbeszédben állsz mindazokkal a hatalmakkal, amelyek megfigyelhetnek és elmarasztalhatnak a (potenciális vagy valódi) orrpiszkálásod okán – és mindezt annak ellenére, hogy józan ésszel tudod, senki sem láthat.

Ez a panoptikon.

A Városok, Művészet és Tiltakozás sokkal jobbnak bizonyult, mint a latin. Frankie az összes kötelezőt előre elolvasta.

A MEGHÍVÓK

Frankie a reggeli történelemóráján lett először figyelmes a halványkék borítékokra. Már másfél hete tartott a tanítás. Star Allan, egy másodikos lány, aki ugyanabban az épületben lakott, mint Frankie, a Claudia nevű barátnőjével ült, és a jegyzeteiket hasonlítgatták össze.

Star apró termetű volt, az evezőscsapat kormányosa. A hangja éles volt és hangos. A haját olyan hosszú és lengedező lófarokba kötötte, hogy Frankie nem is értette, hogy nem billen hanyatt tőle. Az agya nagyjából akkora volt, mint egy szem kukorica.

– Kaptál ilyet? – kiabált át Star az asztal túloldalára, és meglengette a borítékot meg a beleillő díszkartont.

Star, ahogy azzal Frankie tisztában volt, Deannel járt.

– Nem.

– És te? – kérdezte Star Trishtől.

– Mi az?

– Ó, ha tudnod kell, úgyis meg fogod tudni! – szavalta Star éneklő hangon. – És ha nektek nincs, akkor az enyémet se mutathatom meg!

Ebédnél aztán Frankie a menzán nem tudta nem észrevenni a halványkék borítékokat számos népszerű végzős kezében vagy zsebében. És amikor odanézett a sarokasztalhoz, ahol az ilyen emberek mindig ülni szoktak, Matthew, Dean, Alpha és az egész falkájuk hátradőlve ült a székén, és az egész asztal tele volt a kék papírokkal.

Frankie ebéd után megnézte a postaládáját, de nem volt benne semmi, csak egy szórólap a szombati vízilabdameccsről.

*

Aznap este Frankie egyedül volt a könyvtárban. Kijelentkezett az internátusból, elment a másnapi biológiadolgozatra felkészítő közös tanulásra, és amikor végeztek, elsétált a könyvtár szabadpolcos részlegén a szépirodalomhoz valami jó kis olvasnivalóért.

Hűvös volt a fémpolcok között a könyvtár alagsorában, és a levegőben poros papír szaga úszott. Frankie P. G. Wodehouse könyveit kereste. A nyáron olvasta tőle a Valami újat, de nem volt kedve a katalógusban keresgélni, úgyhogy ott bóklászott inkább a W környékén. Nem emlékezett rá, hogy írják pontosan az író nevét, és a kiejtés sem segített. Éppen azt mérlegelte, érdemes-e felmenni a földszintre, és megkeresni a számítógépen, vagy maradjon itt, és nézelődjön, amíg talál valami tisztességes olvasnivalót – amikor hangokat hallott.

A polcok hosszú sorának végén az ablakmélyedésekben tanulófülkéket alakítottak ki, neonvilágítással, plexiüveg ajtóval, és éppen csak elegendő hellyel két széknek és egy íróasztalnak. Négy negyedikes fiú – Matthew, Alpha, Dean és Callum – préselődött be az egyikbe; ketten az asztalon ültek, ketten a székeken. A fülke gyakorlatilag hangszigetelt volt, és Frankie nem hallhatta, miről beszélnek. Nem is foglalkozott vele többet, eltekintve attól a kósza tudattól, hogy Matthew Livingston csupán méterekre tartózkodik tőle, és tovább bandukolt a W-s szerzők között, ahol végül sikerült rábukkannia egy polcnyi Wodehouse-kötetre.

Leemelte a Gáz van, Jeeves!-t, mert tetszett neki a cím, felcsapta, és leült vele a padlóra. Sikerült is annyira belefeledkeznie, hogy egy pillanatra megrémült, amikor a fiúk kinyitották a fülkeajtót, és a zajongásuk kihallatszott a könyvtárba.

– Gidget… – Callum, Matthew barátja nevetett. – Nem hiszem el, srácok!

Gidget nagyon csinos harmadéves lány volt, akinek eddig sikerült senkivel sem járnia az Alabasterben.

Matthew finoman tarkón suhintotta Callumot.

– Nem vagyunk jótékonysági intézmény, te pancser!

– Hogy érted? – kérdezte Callum.

– Tekintheted az eljövendő szolgálatokért megelőlegezett jutalomként – válaszolta Matthew.

– Ha te mondod.

– Komolyan mondja – szólalt meg Alpha, és a karját Callum vállára fektette. – Az év későbbi részében szükségünk lesz a képességeidre.

– Oké.

– És addig is, pénteken randizol Gidgettel.

– Született házasságközvetítő vagy, Alpha – jegyezte meg Matthew.

– Az már igaz. – Frankie figyelte, ahogy a hármuk közül elöl haladó Alpha eltrappol a sor előtt, ahol ült. – Imádok beleavatkozni az emberek életébe – magyarázta. – Mérhetetlen szórakozáshoz juttat az ilyesmi.

– Beteg elme vagy, ugye tudod? – kérdezte Matthew vigyorogva.

– Valószínűleg jobb is volna, ha zárt intézetbe kerülnék – ismerte be filozofikusan Alpha. – Ja, várjál. Már ott is vagyok!

A panoptikon, gondolta Frankie.

– Az Alabaster Fegyintézet – nevetett Matthew.

– Oly gyönyörű zöld, oly stimuláló, oly intellektuális! – nyögte Alpha megjátszott kétségbeeséssel. Ha az alfahímnek esetleg sikerül is meglógnia, ő is szűkölve kúszik vissza, és könyörög: zárjatok be!

A fiúk felkapaszkodtak a lépcsőn, és olyan zajjal voltak a könyvtárban, mintha az övék lenne.

*

Egy perccel később Frankie közeledő lépteket hallott a polcok között. Felnézett a padlóról, és ott állt – a tanulófülkék felől érkező visszfényben ragyogó körvonalaival – Matthew.

– Helló – mondta. – Gondoltam, hogy te vagy az. Mit olvasol?

Frankie felemelte a Gáz van, Jeeves!-t, és felmutatta a borítót.

– Klassz.

– Olvastad?

– Olvastam már tőle. Nem emlékszem, hogy mit. Figyelj!

– Igen? – Frankie fel akart állni, de a fiú közvetlenül fölötte magasodott, lenézett rá, és ha feltápászkodik, az arcuk kellemetlen közelségbe kerülne egymáshoz.

– Nézted már a postádat? – tudakolta Matthew.

– Hm. Ma reggel. Azóta nem.

– Hát – Matthew szélesen elvigyorodott, megfordult, és elindult kifelé a könyvtárból –, megnézhetnéd újra.

A léptei futássá gyorsultak, és Matthew eltűnt.

Frankie ott hagyta a padlón a könyveit, és elindult a főépületben található postaládákhoz. Az aulában nem volt senki, csak az egykori iskolaigazgatók és iskolatanács-elnökök megrovó tekintetű portréi a falakon. Frankie nyelvet öltött rájuk, és kinyitotta a postaládáját, a keze reszketett. Halványkék, vörös pecsétviasszal lezárt boríték lapult benne, olyan volt, mint egy viktoriánus szerelmeslevél.

„Frankie Landau-Banks” – állt a kártyán újságpapírból kiollózott, összeragasztott betűkből szedve. A szöveg többi részét géppel írták, és minden bizonnyal egyforma volt valamennyi címzettnek:

NE SZÓLJ SENKINEK ERRŐL

A MEGHÍVÓRÓL! SZOMBAT ESTE,

TAKARODÓ UTÁN TÍZ PERCCEL,

TALPIG FEKETÉBEN. HA TUDSZ,

SZEREZZ ALKOHOLT. GYERE

A GOLFPÁLYÁRA. NE LÁSSANAK MEG!

A BŰNÖZŐI ÉLETVITELBEN

TETTESTÁRSAD A KÖVETKEZŐ SZEMÉLY:

Itt egy nagyobb térköz után újra felragasztott betűk következtek:

„Matthew Livingston.”

Nem volt se aláírás, se bármiféle jel, ami a feladóra utalt volna. Frankie megfordította a kartonpapírt. Semmi. Újra a kezébe vette a borítékot. A vörös pecsétviaszba egy lógó fülű kutya körvonalait nyomták. Egy basset houndét.

Senior annak idején Basset volt az Alabasterben. Néhány havonta meghívta Frankie-t és Zadát egy elegáns bostoni marhasteakre szakosodott étterembe néhány régi barátjával, mint amilyen Hank Sutton (egy papírgyár elnök-vezérigazgatója), William Steerforth (prominens ügyvéd) és dr. John Montague (egy Boston környéki kórház vezető főorvosa). A férfiak rendszerint két üveg bor fenekére néztek, és elpusztítottak három nagy steaket, Frankie és Zada sajtfondüt ettek. Idővel aztán becsíptek kicsit, a négy Öregfiú, a bortól meg a sok állati fehérjétől – és akkor beszéltek a Bassetekről.

Titkos társaságról volt szó, de hogy pontosan mi is a céljuk, nehéz lett volna megmondani. Senior visszaemlékezései javarészt iskolai csínytevésekre korlátozódtak, mint, mondjuk, rejtélyes, titkosírásos üzenetek elhelyezése a faliújságokon, vagy éppen takarodó utáni csavargás. Úgy tűnt, Senior és a barátai szeretnék, ha Frankie és Zada tudnának róla, hogy a társaság létezik – és hogy ők tagok –, de eszük ágában sem volt konkrét kérdésekre válaszolni. Egyik alkalommal, ahogy mindannyian a nehéz vacsora romjait szemlélték az összepecsételt fehér abroszon, az Öregfiúk beismerték, hogy kihágásaikat feljegyezték egy füzetbe, amit A dicstelen tettek krónikájának neveztek. Ám amikor Frankie megkérdezte Mr. Suttont, hogy mit írtak bele, ő csak nevetett, és a fejét csóválta.

– Ha elmondanám, nem lenne többet titkos, igaz-e!

– De a társaságról tetszenek beszélni nekünk – erősködött Frankie –, akkor mégis mekkora titok lehet?

– A titkok akkor jelentenek hatalmat, ha az emberek tudnak a létezésükről – magyarázta Mr. Sutton. – A titok legkülső körvonalait megmutatjuk a világnak, de a többit sosem szabad felfedni.

– És hol van ez a krónika?

– Körülötte bőven kátrány! – nevette el magát dr. Montague, aki jóval többet ivott a cabernet-ből, mint amennyit kellett volna.

– Ifjú! Tekinteted nyugatra vesd! – tette hozzá kuncogva Senior.

– Jaj ne – nyögött fel Mr. Steerforth. – Csak ezt ne!

– El se hiszem, hogy megtettük – pukkadozott dr. Mongague. – Férfiú! Tekinteted a tudásra vesd!

– Most miről van szó? – tudakolta Frankie.

– Semmiről, igazán semmiről – válaszolta dr. Mongague.

– Ügyet se vessetek apádra meg az idétlen cimboráira itt a balomon – javasolta Mr. Sutton. – Két ilyen bűbájos ifjú hölgy, mint amilyenek ti vagytok, sokkal jobban tudja náluk, hogyan kell viselkedni egy jobb étteremben.

– Ki a megmondhatója, hogy nem lesz-e Frankie is Basset? – vetette fel Zada, aki akkor végzős volt, míg Frankie elsőéves. – Talán ő is csatlakozik. A biztonság kedvéért mindent el kellene mesélni neki!

Mr. Suttonból kitört a nevetés, de Mr. Steerforth válaszolt:

– Sajnálom, Frankie, de ez kizárólagosan férfiklub.

– És ezt te is tudod, Zada – dorgálta meg a lányát Senior. – Miért kell bogarat ültetni Nyuszifül nyuszifülébe, ha egyszer úgyis csalódnia kell?

– Igen, tudom – bólintott Zada. – Csak szerintem ez hülyeség, ennyi az egész.

– Elég legyen! – csattant fel Senior.

– Kér valaki desszertet? – vetette fel dr. Montague. – Én bírnék enni egy kis Bostoni Krémtortát.

*

Frankie most a basset hound alakú pecsétre meredt a boríték fülén, és futólag elgondolkodott az apja titkos társaságán. Nyilvánvaló, hogy még mindig létezik, és szöget ütött a fejébe, hogy vajon hogyan működik, és milyen hatalommal bír az iskolában.

De a leginkább (próbáljunk meg őszinték lenni) Frankie gondolatai mégis egészen máshol kalandoztak. Végtére is Matthew Livingston – Matthew Livingston! – végre-valahára elhívta valahová.

A FÁK KÖZÖTT

A Biztonsági ellenőrzés kifejezetten laza volt az Alabasterben. A bentlakásos iskola intézménye, panoptikus természeténél fogva, képes volt előidézni az érzést, hogy mindent látnak, és ez elégséges volt hozzá, hogy a diákok túlnyomó többsége engedelmeskedjen a szabályoknak, és így nem volt szükséges komolyabb felügyeleti rendszerekre.

Matthew szombat reggel becsúsztatott egy üzenetet Frankie szobájának ajtaja alatt, amelyben elmagyarázta, hogy a második emeletről az északi lépcsőházon keresztül menjen le (s ezáltal maradjon olyan távol a nevelőtanár szobájától, amennyire csak lehetséges), aztán vágjon át a társalgón a sosem használt kisebbik konyhába, ahonnan ajtó nyílik egy kisebb teraszra és annak a kollégiumi szeméttárolóhoz vezető lépcsőjére. A retesz az ajtón látható felirat szerint be van kötve a riasztóhálózatba, de Matthew biztosan tudja, hogy legalábbis tavaly nem volt.

Egy üzenet Matthew keze írásával.

Bár a lap alján óriási betűkkel az állt, hogy ÉGESD EL, Frankie mégis egy fél napig hurcolta magával, mielőtt rászánta volna magát, hogy felgyújtsa.

Találkozni fog Matthew Livingstonnal.

Késő éjszaka.

Buliba mennek, amit Matthew és a barátai szerveznek.

Ha egy évvel ezelőtt megkérdezik erről, Frankie egyenesen megmondja, hogy ilyesmi sosem fordulhat elő. Ő még kisgyerek, Matthew meg csaknem kész férfi. Ő egy senki, Matthew pedig a világ közepe. És tessék, most mégis megtörténik – és teljesen magától értetődő, olyan könnyen ment, mint, mondjuk, felborulni biciklivel.

Trish nem kapott meghívót. A fiúja, Artie szintén nem. Frankie szabadkozott, de Trish leintette.

– Szombaton már amúgy is legalább két órát a golfpályán fogok tölteni. Artie játszani akar. Eszem ágában sincs az éjszaka közepén visszamenni, hogy nézhessem, ahogy egy csapat végzős fiú sört iszik. Ki nem állhatom az ilyen bulikat!

– Mióta? – tudakolta Frankie, és elterült keresztbe az ágyán. – Egyáltalán mióta jársz te egyáltalán ilyen bulikba?

– A tesóim elvittek magukkal Nantucketen a nyáron. Fáztam, unatkoztam, és nem volt mit nézni, csak hogy a srácok próbálnak felvágni egymás előtt, és berúgnak.

– Lányok nem voltak?

– De, persze hogy voltak lányok, csak… – Trish felsóhajtott. – Olyan macsó volt az egész. Egyszer-kétszer elmentem, de aztán megmondtam Tophernek és Jamesnek, hogy inkább otthon maradok.

– És mit csináltál helyette?

– Filmet néztem a szüleimmel. Morzsatortát sütöttem.

– Már hogy mit? Ilyen pitét? Bogyókkal?

– Meg barackkal. Rebarbarával.

– Komolyan?

– Teljesen jó szórakozás – magyarázta Trish. – Sokkal jobb, mint hallgatni, hogy a fiúk sportról beszélnek összeakadó nyelvvel, az egyszer biztos.

Frankie dühítőnek találta a barátnője hozzáállását. Azáltal, hogy köszöni, de inkább kimarad a fiúk programjából, és cserébe valami tipikusan női tevékenységet választ, Trish magára csukott egy ajtót – az ajtót önmaga és a fiúk klubja között, aminek a testvérei részesei a parton. Persze, még mindig szívesen látják. Kinyithatja újra azt az ajtót. De ha még egy nyarat azzal tölt, hogy otthon ül és morzsatortát süt a konyhában, a fiúk nem hívják majd többet. Sokkal inkább azt várják majd el, hogy meleg sütemény várja őket, mikor hazamennek.

– Felkelsz, ha hívlak, és beengedsz a konyhán át? – kérdezte Frankie, erőt véve ingerültségén.

– Persze – biztosította Trish. – A telefonommal fogok aludni.

*

Még enyhék voltak az esték – még csak szeptember eleje volt –, úgyhogy Frankie fekete vászonnadrágot és hosszú ujjú, sötétkék felsőt vett fel. Ezenfelül dupla adag kondicionálót tett a göndörödő hajára, és egy kis gyöngyházfényű rózsaszín festéket kent az arcélére. Matthew a fák között várt rá a Heaton internátusépület mögött, ahogy ígérte.

– Helló – suttogta. – Akkor sikerült kijutnod.

Frankie bólintott.

– Gond nélkül megkaptad az üzenetemet?

– Meg.

– És elégetted?

– Nézd! – Frankie a fiú orra alá dugta a kezét.

– Ragtapasz.

– Fogalmam se volt, hogy ilyen gyorsan el fog égni! Mire írtad, selyempapírra?

Matthew nevetett. Az Alabastert körbevevő erdős ligetben baktattak, távol az udvart szegélyező utcalámpák éles fényétől. A sötétben Frankie mintha látott volna néhány másik feketébe öltözött alakot is trappolni, de nem tudta volna megmondani, kik azok.

Egy percig némán lépkedtek egymás mellett, aztán Matthew megfogta Frankie kezét – azt, amelyiken a ragtapasz volt.

– Aggódom, hogy esetleg rásérülsz a kezedre – magyarázta. – A te érdekedben az lesz a legjobb, ha megfogom, és megvédelmezem a tüskebokroktól és a vérszomjas erdei állatoktól.

– Rendben – hagyta rá Frankie. – De tudnod kell, hogy ha ragacsos a tenyerem, az csak a krém, amit úgy fél órája rákentem. Nem arról van szó, hogy eredendően vastag zsírréteg borít, vagy ilyesmi.

– Észben fogom tartani.

– Nem szivárog belőlem gennyes váladék, vagy ilyesmi.

– Most dicsekszel?

Matthew hatalmas tenyere kifejezetten kellemes volt. Frankie érezte, hogy az öröm áramütésszerűen felszikrázik a karján.

– Pontosan ezt a tulajdonságot becsülöm egy lányban. – Matthew kezdett belelendülni. – Olyasvalakit keresek, akiből nem szivárog gennyes váladék.

Frankie elnevette magát.

– De komolyan – folytatta a fiú, és a másik kezével megsimította Frankie csuklóját, ahogy sétáltak. – Örülök, hogy eljöttél ma este. Aggódtam, hogy esetleg nem jössz.

Elment az esze? Ez a srác végzős, sportoló, közmegegyezés szerint is vonzó; saját kocsija van; egy szekérderék országosan ismert napilap várományosa; a nyáron átautózott a kontinensen, pitét evett és filmet forgatott. Frankie meg – hát, nem volt éppen rossz véleménnyel magáról. Tudta, hogy egyes tárgyakban kiugróan tehetséges, és rendszeresen meg tudja nevettetni a barátait, és annak is örült, hogy mostanában többé-kevésbé jól néz ki –, de mégis, heteroszexuális másodéves volt, akinek nincs pasija, és semmiféle hatalmi pozíciója az iskolai társadalomban (pláne most, hogy már Zada is végzett). Mégis, melyik bolygón mondana nemet egy lány az ő helyzetében egy golfpályás bulira Matthew Livingstonnal?

Frankie gondolatai bukfenceket vetettek.

Soha életében nem akart még semmit annyira, mint Matthew-val járni. De épp most mondta, amit mondott – hogy aggódott, Frankie esetleg nem jön –, amire szinte lehetetlen méltósággal válaszolni. Mi lenne tehát az a válasz, amelyik a legközelebb viszi ahhoz, amit el szeretne érni? A szinapszisai felizzottak: sorozatban végezték a műveleteket és értékeltek, valahogy a következőképpen:

Válaszolhatnám, hogy: „És mégis itt vagyok.”

Vétó. Túl szemérmesnek hangzik.

Válaszolhatnám, hogy: „Még szép, hogy eljöttem!”

Vétó. Úgy hangzik, mintha bálványoznám.

Válaszolhatnám, hogy: „Miért ne jöttem volna?”

Vétó. Nagyon hülyén érezné magát, ha erre a kérdésre válaszolnia kéne.

Válthatnék témát.

Vétó. Az emberek szeretik, ha odafigyelnek arra, amit mondanak.

Válaszolhatnám, hogy: „Még sose voltam golfpályás buliban.”

Vétó. Túl gyerekes.

Válaszolhatnám, hogy: „Minden buliban benne vagyok.”

Vétó. Olyan, mintha rá akarnék akaszkodni. Ráadásul úgy is hangzik, mintha tavaly egy csomó buliban jártam volna, amiről hamarosan úgyis kiderül, hogy nem igaz.

Meg kell nevettetnem. És megingatni annyira, hogy ne tudja biztosan megmondani, tetszik-e nekem.

Golf. A golfpálya.

– Egészen jól tudok golfozni – mondta Frankie egy mindösszesen 2,8 másodperces szünetet követően. – Sose mondok nemet, ha lehetőség nyílik játszani egyet.

Így ni. Sikerült Matthew-t megnevettetni!

Frankie ragyogott az elégedettségtől. Ez még jobb, mint nyerni a vitaklubban.

– Infravörös éjjellátó szemüvegre lesz szükséged – mondta Matthew.

– Micsoda? Nem hoztál?

– Hát… nem.

– Azt várod, hogy éjszakai golfot játsszak veled valamirevaló katonai felszerelés nélkül? – Frankie megjátszott duzzogással lebiggyesztette az ajkát. – Azt mondom, hogy ez nem fair. Szeretném, ha a technikai háttér hiányosságait mindenképp beleszámolnánk a hendikepembe.

Miután megkönnyebbült, hogy többé-kevésbé intelligens és ráadásul szórakoztató dolgok jönnek ki a száján, Frankie megkockáztatott egy lopott pillantást Matthew irányába. A profilja klasszikusan bostoni volt, fehér bőre világított nyár végi szeplői alatt.

– Ha tudtam volna, hogy ilyen komoly elvárásaid vannak, alaposabban előkészítettem volna a terepet – mondta Matthew.

– Aha! Szóval te szervezted a bulit.

Matthew bólintott.

– Alpha meg én. Megszerveztük a párokat, aztán Alpha ráállította a Nőstényfarkast, hogy intézze a meghívókat.

– A Nőstényfarkast?

– Alpha barátnőjét.

Alphának barátnője van. Mióta van Alphának barátnője? Nem flörtölt talán alig három hete Frankie-vel?

– Nem tudtam, hogy van valakije – mondta Frankie olyan érzelemmentesen, ahogy csak telt tőle.

– Ó, neki mindig van valakije. És ő a mindenkori Nőstényfarkas – magyarázta Matthew. – A lány akár cserélődhet is; sőt, igazából a lányok mindig cserélődnek. De a titulus állandó.

Nocsak. Frankie azon törte a fejét, vajon nem becsülte-e alá Alphát. Amikor a sziklamászófalnál találkoztak, azt feltételezte, hogy Alpha vagy tényleg nem emlékezett rá, vagy egyszerűen csak visszakozott, mert Matthew bejelentette az igényét rá. De ha Alpha tényleg összejött mostanra a Nőstényfarkassal, és ha tényleg mindig van valakije, akkor minden bizonnyal legalább olyan népszerű a lányoknál, mint Matthew.

– De alfahím nem csak a kutyáknál van? – kérdezte Frankie. – Vagy a farkasoknál is?

– Itt is, ott is, persze. De mégiscsak úriemberek vagyunk. Sose mondanánk egy lányra, hogy ő egy szu…

– Világos. És Alpha ezzel a Nőstényfarkassal csináltatta a meghívókat?

– Még csak most jöttek össze. Még próbálja lenyűgözni Alphát. – Matthew nevetett. – Még nem jött rá szegény, hogy Alphánál az lehetetlen.

Frankie szívta magába az információt. Ki lehet ez a Nőstényfarkas? Hogy sikerülhetett máris olyan közel kerülnie ehhez a falkányi fiúhoz, hogy ő csinálta a meghívókat a titkos bulijukra?

És miért lehetetlen Alphát lenyűgözni?

Ezeket a kérdéseket természetesen nem tehette fel Matthew-nak, úgyhogy valami egészen mást mondott inkább.

– És mindenkit párba rendeztetek?

Matthew kuncogott.

– Bizony.

– Akkor azt tippelem, hogy el akartál hívni ebbe a buliba.

– Hát – kezdte Matthew, és a vállával óvatosan megbökte Frankie-t, de a kezét nem eresztette el –, az igaz, hogy el akartalak hívni valahová. De kicsit túlgondolkodtam a dolgot, és egyszerűen nem bírtalak meghívni csak úgy kajálni vagy egy moziba, mint egy normális ember.

– Nyilván. – Frankie gúnyos volt.

– Teljesen komolyan. Aztán jött az ötlet, hogy szervezzünk bulit, és így nem kellett, hogy meghívjalak, mégis elvihetlek.

– Nagyon elegáns megoldás.

– Hihetetlen dolgokra vagyok képes, amikor épp másik dolgokat próbálok elkerülni – ismerte be Matthew.

– Például?

– Szerveztem egy bulit, hogy ne kelljen személyesen elhívni téged valahová. Tavaly két extra olvasónaplót is írtam irodalomból szorgalminak, csak hogy addig se kelljen olasz szavakat tanulnom a témazáróra. A nyáron építettem egy hajót, csak hogy ne kelljen egy olyan lány közelében lennem, aki, nem nagyon tudom, miért, de mintha azt hitte volna, hogy járunk. Vagy szerette volna, vagy valami.

– Építettél egy hajót?

– Csak egy kis motoros csónakot. A családi nyaralóban Martha’s Vineyardon. Egy kis halászfaluban van. Amit úgy hívnak, hogy Menemsha.

– Azt hittem… – Frankie azt hitte, Matthew autózni volt Deannel és Alphával, de gyorsan félbeszakította magát, mert nem akarta, hogy a fiú rájöjjön, már tavaly is volt olyan fontos neki, hogy emlékezzen a nyári terveire. Arról nem is beszélve, hogy simán lehetett ideje erre is, arra is. – Azt hittem, vitorlásra gondoltál.

– A nagybátyám épít azt is, de én nem. Ez csak arra jó, hogy kisebb távokra kimenjek vele, vagy, mondjuk, horgászni, vagy átvinni a bringámat a sziget másik oldalára, Aquinnah felé. Ismered a Vineyardot?

– Nem.

– Ó! Na, majd megmutatok neked mindent. Van egy hely bicikliutakkal, átmegy oda a komp – vagy esetemben egy rozoga kishajó. És a srácok ott húzzák ki a homárokat a vízből, és azonnal hajítják bele a lábosba. Szereted úgyis a homárt, nem?

Frankie azt gondolta: Megmutat nekem mindent a Vineyardon? Hogy mi van?

Aztán azt gondolta: Tetszem neki! Látni akar a nyáron! Pedig az hónapok múlva lesz csak!

Aztán azt gondolta: Erre meg mit válaszoljak?

Matthew eleresztette Frankie kezét, és a karját a lány vállára fektette, miközben Frankie agya azon kattogott, hogy most kapott egy ajánlatot, hogy körbevezetik Martha’s Vineyardon (ami több óra autózás után még egy kompozást jelent neki); hogy Matthewnak láthatóan fogalma sincs róla, hogy ő zsidó (és így nem eszik tengeri állatokat); és hogy a fiú kész ténynek tekinti, hogy a mai estén túlmenően is keresik majd egymás társaságát. 3,27 másodperc alatt sikerült arra a döntésre jutnia, hogy nem létezik olyan konkrét válasz a helyzetre, ami nem hangozna túlságosan lelkesnek, naivnak, öntudatosnak vagy összezavarodottnak – igaz, egyidejűleg mind a négyet érezte.

– Más párokat is összehoztatok ma estére? – kérdezte inkább Frankie, és Gidgetre meg Callumra gondolt.

– Néhányat. De semmi különösebben becstelent nem csináltunk.

– Azaz?

– Egy haveromat összehoztuk egy lánnyal, aki tetszik neki. Párba állítottunk néhány barátot, akik nem ismerik egymást túl jól. Tudod, csak hogy lássuk, mi történik. Meghívtunk pár alsóbb évest is, de nem túl sokat.

– Szóval nem terveztetek semmi konfliktust, mondjuk, összeereszteni valakit az ősellenségével, meg ilyesmi?

Matthew rámeredt.

– Nem kenyerem a schadenfreude.

– A micsoda?

– A mások szerencsétlensége fölötti boldogság. Mondjuk, hogy káröröm.

Frankie-nek tetszett a szó. Schadenfreude.

– Az enyém se éppen – mondta. – De ennek ellenére is meglett volna bennem a kísértés. Csak hogy lássam, mi történik, ha kicsit felbolygatom a társadalom megszokott rendjét néhány váratlan párosítással.

– Gonosz kis elméd van, tudod-e?

Frankie nevetett.

– Komolyan mondom. Bármibe lefogadom, hogy a csinos csomagolás mögött talpig bajkeverésből vagy odabenn.

– Ki mondta, hogy kicsi?

– Micsoda?

– A gonosz elmém.

– Oké, egy méretes gonosz elme. Csinos kis csomagba rejtve. Ez volt a lényeg.

Frankie érezte, hogy elvörösödik.

– Köszönöm.

– Nagyon szívesen – nyugtázta Matthew. – Szeretem, ha egy lány tudja, hogyan kell bókot elfogadni. Tudod, vannak azok a lányok, akik mindig mondják, hogy „Jaj már, még hogy én csinos? Bányarém vagyok!”

– Igen.

– Na, hát annyival klasszabb, amikor valaki egyszerűen megköszöni. Úgyhogy sose legyél olyan lány, oké?

– Bányarémlány? Oké.

Kiléptek a fák közül, és elindultak a pályát körülölelő ösvény felé.

– Te, Frankie?

– Igen?

– Hogy Alpha meg én szerveztük a bulit, tudod. Nem fogod elmondani a barátaidnak, ugye?

– Nem.

– Megígéred? Lakat a szádon?

Frankie nem értette, mire föl a nagy felhajtás, de bólintott.

– Aggodalomra semmi ok – mondta. – Kimondott tehetségem van a titoktartáshoz.

A GOLFPÁLYÁN

Az ösvény végén ott magasodott az iskola golfklubja, oldalában a golfkocsik garázsa és a szekrények a diákok ütőinek. A világítás le volt kapcsolva, az épület zárva. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha az éjszakai táj teljesen kihalt volna. Frankie és Matthew átlopakodtak az épület túlsó oldalára, és lenéztek a domboldalról a pályára.

Nagyjából negyvenen gyalogoltak lefelé. Mindenki sötétbe öltözött, sokan sört cipeltek, néhányuk kezében takaró, amit a fűbe terveztek leteríteni. A többség végzős volt, noha Frankie felismerte Start, aki Deannel kézen fogva sétált, Deant pedig lehetetlen lett volna eltéveszteni, mert narancssárga vadászzubbonyt húzott.

Matthew karon ragadta Frankie-t, és együtt rohantak le a domboldalon.

*

Eltelt egy óra, és Frankie fázott, ahogy mindenki más is. Jócskán alábecsülték, mit kellene felvenniük. A fűben leheveredésre szánt pokrócokat a lányok tekerték maguk köré, de a takarók hiányában már nem volt hová ülni, tehát szinte mindenki ácsorgott.

Az emberek söröztek és dohányoztak, de már az elején se volt túl sok sör (egyetlen nagykorú sem volt köztük), és a java már el is fogyott. Cigarettahamu és csikkek pöttyözték a gyepet, és Frankie bosszankodott, hogy senkinek nem jut eszébe üres sörösüvegekbe vagy akár csak a zsebébe szemetelni.

Matthew fel-alá repdesett az emberek között. Eljátszotta a házigazdát, dacára annak, hogy elvileg senkinek se lett volna szabad tudnia, hogy ez az ő bulija.

Frankie nem talált senkit, akivel beszélgethetett volna. A többségnek fogalma se volt róla, hogy ő kicsoda. Egyedül ácsorgott és töprengett. Tudta, nem kellene bosszantania, hogy Matthew nem marad mellette – hiszen ez mégiscsak egy buli, és egy csomó mindenkivel valószínűleg alig váltott szót június óta. De miközben elnézte, ahogy Callummal, Deannel és Alphával nevetgél, Frankie-nek eszébe jutott, hogy Matthew csinos kis csomagnak titulálta, kicsinek nevezte az elméjét, és megmondta neki, ne változzon meg – mintha bizony hatalommal bírna fölötte. A lénye egy aprócska szegmense oda akart menni a fiúhoz, és kiabálni vele: „Ha akarom, nyugodtan érezhetem magam néhanapján bányarémnek! És jogomban áll mindenkinek megmondani, hogy milyen bizonytalannak is érzem magam! És lehetek csinos, és mondhatom megjátszott szerénységből, hogy bányarém vagyok – ha akarom, ezt is megtehetem. Mert te, Livingston, nem vagy a főnököm, és nem mondhatod meg nekem, hogy milyen lány legyek!”

De a lénye legnagyobb része egyszerűen csak boldog volt, hogy Matthew átkarolta és azt mondta, csinosnak találja.

Frankie leült egy pillanatra, de a fű hideg volt és kissé nedves is, úgyhogy inkább feltápászkodott. Megpillantotta Portert – a volt fiúját, a nagyon kevés jelenlévő másodikos egyikét –, aki Callummal beszélgetett a csoportosulás egyik szélén. Nem akart találkozni vele, úgyhogy a másik irányba indult el, és Starba ütközött.

– Igazad volt – mondta Frankie, megkocogtatva a vállát. – Tényleg kaptam meghívót.

Star megfordult.

– Ó, kérdeztelek róla?

Létezik, hogy nem emlékszik, hogy megkérdezte, kapott-e meghívót? Tudnia kellett, hogy Matthew érdeklődik Frankie iránt, hiszen pont őt kérdezte meg, nem pedig a sokkal népszerűbb, sokkal nyilvánvalóbb választásnak tűnő elsőéveseket a történelem fakultációról.

Frankie próbálta megkedvelni Start, egy olyan fegyvertényt véghezvinni, amivel soha korábban nem kísérletezett. Mindazzal, ami mostanában Matthew-fronton kialakulni látszott, megalapozottnak tűnt a feltételezés, hogy Star és ő olyan végzős fiúk másodikos barátnői lesznek, akik egymás barátai, így pedig érdemes volna megismerni egymást. De Star értetlenkedő viselkedése idegesítette.

Frankie kezdte megérteni, hogy ezt a fajta szelektív emlékezetet, amit Deannél, Starnál és a hasonszőrűeknél tapasztalt, nem ostobaság vagy éppen memóriazavar okozza. Sokkal inkább hatalmi játszma ez – könnyen lehet, hogy még csak nem is tudatos –, aminek egyedüli célja zavarba hozni a másikat, akit valamilyen módon fenyegetésnek lát, s ekképpen fölébe kerekedni. Talán Star azért érezte fenyegetve magát, mert Frankie okos, Star pedig nem; talán Star akart lenni az egyetlen másodikos lány abban a kivételezett helyzetben, hogy Matthew csapatából jár valakivel; az is lehet, hogy Star egyszerűen természeténél fogva bizonytalan és gyanakvó az olyan nőkkel és lányokkal szemben, akik nem olyanok, mint ő. Akárhogy volt is, fenyegetve érezte magát Frankie jelenlététől, úgyhogy feledékenységet színlelt, pont, ahogy Dean is tette.

– Történelem előtt – emlékeztette Frankie Start.

– Annyira uncsi az az óra! – húzta el Star a száját. – Nem bírom elviselni. Abban a pillanatban, hogy Grigoryan kinyitja a száját, én szépen bezárkózom a fejembe, álmodozom, és csak arra várok, hogy vége legyen. Látnod kéne a füzetemet. Szerintem kábé az Alabaster történetének legklasszabb, legnagyobb firkái vannak benne.

– Annyira azért nem vészes.

– Hát, a geometriához képest tényleg nem – hagyta rá Star.

– Szóval nem tetszett a napóleonos előadás a diavetítéssel?

– Ööö… nem?

– Hogy komplexusai voltak a magassága meg a kopaszodása meg pocakja miatt? Nem jött be neked legalább egy kicsit az a festmény róla, amit láttunk? És hogy A Kis Káplárnak hívták, vagy hogy tudta minden katonájának a nevét?

Star barátnője, Claudia lépett oda hozzájuk. Magas lány volt, vörös hajú, és egyáltalán nem szeplős. Focizott. Rendszeresen nagy szavakat használt, amiknek nem volt mindig pontosan tisztában a jelentésével.

– Szióka – mondta Starnak, és biccentett Frankie felé. – Ezt láttad? – Az orruk alá dugta a borítékot, amiben a meghívója érkezett. – Milyen kutya ez? – kérdezte, ujjával a pecséten.

– Nem tudom – mondta Star. – Talán egy beagle?

– Snoopy a beagle – tiltakozott Claudia fejcsóválva.

– De egy kicsit hasonlít Snoopyra.

– Á, nem. Snoopynak nem ilyen a kötőhártyája.

Star felnevetett.

– Snoopy annyira klassz! A legcukibb kutya a világon!

– Basset hound – mondta Frankie.

– Snoopy nem basset hound – igazította ki Claudia. – Snoopy beagle. Most mondtam az előbb.

– Igen, de…

– Juj, ott jön Dean! – szakította félbe Star Frankie-t, és a fiú felé mutatott. – Vele járok, tudtad?

Frankie bólintott.

– Hát igen, az emberek beszélnek. Na, mindegy, megyek, beszélnem kell vele, el ne felejtse, hogy holnap elmegyünk a suliból moziba. Claudia, jössz?

És ezzel odébbálltak.

Frankie utánuk nézett, a lengedező lófarkuk után, és rá kellett jönnie: annyira untatta Start és Claudiát, hogy Star kénytelen volt valami ürügyet találni, hogy elszabadulhassanak.

Másfelől persze ők is untatták Frankie-t.

Az egész buli unalmas volt. Emberek ácsorogtak a hidegben.

*

Kicsivel hajnali egy után az emberek fokozatosan elkezdtek eltünedezni a fák között, kisebb csoportokban tértek vissza az internátusba, hogy ne csapjanak nagy zajt. Matthew egészen hazáig kísérte Frankie-t a sötét ligetben, fogta a kezét, és összeesküvős hangvételben, suttogva mesélt neki arról, hogy napilapos főszerkesztő szeretne lenni, és hogy a nyáron Dean, Alpha meg ő lestoppoltak egy hatalmas kamiont, amikor a Volvo lerobbant, és órákon át pitét zabáltak az autópálya-pihenőn, mielőtt hívták volna az autómentőt.

Megérkeztek az internátus mögé.

– Megcsókolhatlak? – kérdezte Matthew, amikor Frankie már vette elő a telefonját, hogy megcsöngesse Trisht.

Hogy kérdezhet ilyet?

Hogy juthatott egyáltalán eszébe, hogy Frankie nem akarná?

– Szó se lehet róla – válaszolta Frankie, és magához húzta a fiút.

– Kegyetlen vagy velem – súgta Matthew panaszosan a fülébe.

– Na, jó, meggondoltam magam – mondta Frankie.

Ajkuk hideg volt kívül, és Frankie még úgy is reszketett, hogy a fiú átölelte.

Matthew abbahagyta a csókolózást, és nevetve belehelt Frankie pólója alá. Aztán megint megcsókolta Frankie-t.

Trisht még egy fél óráig nem hívták fel.

*

A legtöbb fiatal nő, ha egyes társasági események jellegzetesen maszkulin természetével szembesül – többnyire olyan alkalmak ezek, amelyek sör vagy más, legalább néhány agysejt elpusztítására garantáltan alkalmas szubsztancia fogyasztásával járnak, gyakorta fogvacogtató hidegben vagy egy levegőtlenül forró, mocskos kollégiumi szobában zajlanak; esetleg egyes esetekben, intellektuálisabb körökben, unalmas orosz művészfilmek megtekintésével is járhatnak –, rendszerint az alábbi háromféle reakció közül produkálja valamelyiket.

Néhányan, ahogyan Trish is, elgondolkoznak, mi lehet ennek az értelme, és arra jutnak, hogy valószínűleg egyáltalán nincs, és soha nem is volt. Helyette inkább tipikusan női tevékenységekkel vagy ház körüli teendőkkel ütik el az időt, mint, mondjuk, a morzsatorta sütése. Az aktuális pasijukat pedig engedik, „hadd lógjon a srácokkal”.

Mások, mint például Star, az idő döntő többségében unatkoznak, de csak azért is kitartóan eljárnak ezekre az összejövetelekre, mert barátnői, vagy éppen reménybeli barátnői ezeknek a fiúknak, és nem akarnak ünneprontónak vagy házisárkánynak tűnni. Ha a fiúk játszanak az Xbox-on (beltéren) vagy tűzijátékoznak, csak hogy minden ok nélkül nagy zajt csaphassanak (kültéren), a lányok egymás között csevegnek és általánosságban véve csöndes érdeklődést mutatnak aziránt, amit a fiúk olyan izgalmasnak találnak.

A harmadik csoport ellentmondást nem tűrően beleveti magát mindenbe, ami történik. Ezek a lányok nem szeretik, hogy az ilyen események a kispadra ültetik őket, és eltökéltek, hogy ne maradjanak az oldalvonalon kívül. Szívvel-lélekkel azt csinálják tehát, amit a fiúk is, igaz, néha talán nem teljesen őszintén. Isszák a sört, játsszák a videojátékokat, meggyújtják a tűzijátékok kanócát. Éberen figyelik az obskúrus orosz filmeket. Akár meg is veszik a sört, nyernek a játékban, észreveszik, mikor kezd unalmas lenni a pukkanós-puskaporos tűzijáték, és akkor hoznak komolyabbat. Ha a társaság megköveteli, cikkeket olvasnak Andrej Tarkovszkij munkásságáról.

Akár erőltetett, akár teljességgel valódi a lelkesedésük, ezek a lányok elnyerik a fiúk elismerését – hiszen, végtére is, nem előemberekről van szó, hanem felvilágosult, huszonegyedik századi hímekről, akik boldogan biztosítanak a nőstények számára is bejárást a köreikbe, ha azok méltónak bizonyulnak rá.

Mint mondtam volt, a legtöbb lány a három fentebb ismertetett viselkedés közül választja valamelyiket, de Frankie Landau-Banks nem ezt tette. Bár aznap éjjel boldogabban ment haza, mint rövid élete során korábban bármikor, egy pillanatig sem tévesztette össze a golfpályás bulit egy jó bulival, és nem áltatta magát azzal sem, hogy jól érezte magát.

Úgy vélte, lehangolóan ostoba esemény volt, amit pedig elsőrangú meghívókkal vezettek be.

Frankie szokatlan viselkedése abban állt, hogy elképzelte, ő felelős mindenért. Az innivalókért, a ruhákért, a meghívókért, az útmutatásért, az ennivalóért (ami aznap este egyáltalán nem volt), a helyszínért, mindenért. Azt kérdezte magától: ha rajtam múlt volna, hogy csinálhattam volna jobban?

FOKHAGYMÁS PIZZATEKERCS

Másnap, vasárnap, Frankie arra ébredt, hogy valaki kopogtat. Trish már elment, úgyhogy Frankie nyitott ajtót pizsamában. Alpha állt odakinn, könyökénél lyukasra nyűtt sötétvörös pulcsi volt rajta. Alpha nem is szólt hozzá, amióta a tornateremben összefutottak. Még előző éjjel is éppen csak biccentett Frankie-nek, amikor Matthew mellett állt a gyepen.

– Gyere le! – mondta most, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne. – Elmegyünk pizzázni.

Ki az a „mi”?

Ő és Alpha?

Randizni akarja hívni? Tudnia kell, hogy Matthew-val ment tegnap a buliba.

Frankie megpróbálta húzni az időt:

– Még csak tíz óra van – mondta.

– Mondjuk, hogy kései reggeli.

– Hol a csodában kapunk pizzát ilyenkor?

– Lowellben. Luigi éjjel-nappal nyitva tart.

– Nem hagyhatom el az iskolát – emlékeztette Frankie, aki még mindig azon morfondírozott, el akar-e menni egyáltalán. Csak a végzősök hagyhatták el írásos engedély vagy felügyelet nélkül az iskola területét.

– Ki fogja megtudni? – kérdezett vissza Alpha.

Ebben igaza volt. De ilyen a panoptikon természete: az Alabaster legtöbb diákja nem hagyta el az iskolát, noha ehhez nem kellett mást tenni, csak átugrani egy alacsony kőfalat.

– Nem szeretnék lebukni – magyarázta Frankie, és megfordult a fejében, hogy vajon átlátszó-e a pizsamafölsője, és keresztbe tette a karját a mellén.

– Matthew elment a kocsijáért a parkolóba – szögezte le Alpha. – Pár perc múlva a kapunál vár bennünket. Azt ígérte, jó fej leszel.

Ó. Alpha Matthew követeként van itt. Akkor minden oké.

Nem kell választania.

– Szóval? Jössz pizzázni? – kérdezte Alpha. – Vagy jó kislány módjára szépen itt maradsz az iskolában?

– Öt perc múlva lent vagyok – mondta Frankie.

Matthew-nak tengerészkék Mini Coopere volt. Már járt a motorja, amikor Frankie és Alpha megérkezett a kapuhoz.

– Én ülök előre! – jelentette be gyorsan Alpha.

Frankie egy pillanatig bosszankodott, de az érzés azonnal köddé vált, amikor meglátta, hogy ragyog fel Matthew mosolya.

– Helló, Frankie! Készen állsz egy kis nehézsúlyú pizzára?

Frankie bólintott, és Alpha meg a kocsi között bepréselte magát a hátsó ülésre. Matthew sebességbe tette a kocsit.

– Szeretném előre leszögezni – mondta Alpha, miközben rágyújtott és letekerte az ablakát –, hogy amit nem Olaszországban vagy New York öt kerületében sütöttek, semmiféle jogalapot nem birtokol, hogy pizzának nevezzék.

– Na de minek nevezzük? – tudakolta Matthew.

– Mondhatjuk, hogy sült tésztakorong paradicsommal és sajttal. De semmiképp sem pizza.

– Szóval STK – állapította meg Matthew.

– Ha ragaszkodsz hozzá – sóhajtotta Alpha. – Szóval azért megyünk, hogy rágós, kenyérszerű STK-t együnk. És még mindig jobb lesz, mint bármi, amit a menzán adnak, és kifejezetten jól fog esni, hogy egy nagy kupac zsíros-sós kajával indítjuk a vasárnapot, de attól még nem lesz pizza.

– Micsoda sznob vagy, blöki!

– Dehogy vagyok. A pizza a nép eledele. Olcsó és minden sarkon lehet kapni. Jellegéből adódóan lehetetlen a pizza viszonylatában sznobnak lenni.

– Emlékszel arra az orosz büfére, ahol megálltunk Chicagóban? Ahol a néni, akinek kikandikált a szőr az orrából, nem hagyta, hogy ketchupot tegyél a steakre? – kérdezte Matthew.

– Aha, miért?

– Mert bármi viszonylatában lehet sznobnak lenni. Még csak nem is volt jó az a steak – magyarázta Matthew. – És az a nyanya, ha belepusztul, se hagyja, hogy ketchupot tegyél a steakre.

– Hogy viszonyulsz az ananászhoz? – kérdezte Frankie a hátsó ülésről.

– Pizzán? – kérdezett vissza Alpha. – Megbocsáthatatlan.

– Hogyhogy?

– Mert gyümölcs. Pizzára nem való gyümölcs.

– A paradicsom is gyümölcs.

– Az nem számít. – Alpha megszívta a cigarettáját. – Lehet, hogy a paradicsom gyümölcs, de egyedülálló gyümölcs. Pikáns, nem édes gyümölcs. Olyan gyümölcs, amelynek az ambíciói messze túlmutatnak a hétköznapi gyümölcsökén.

– Nem mondod.

– Dehogynem. Az olasz konyha legfontosabb alapanyagáról van szó. Ott van minden szószban, salátába lehet tenni mozzarellával és olívaolajjal, helye van a francia lecsóban is. És mire jók a hétköznapi gyümölcsök? Semmire. Az ember megeszi, ennyi. Nem lehet komplett gasztronómiai irányzatot alapozni, mondjuk, a szőlőre.

– És a bor?

– Oké, oké. De, mondjuk, a grapefruitra? Nem. Vagy ananászra? Nem. El tudsz képzelni egy áfonyaalapú konyhát? Egy hét alatt mindenkinek annyira tele lenne a hócipője vele, hogy inkább éhen halna. Az áfonya nélkülözi a sokoldalúságot. Egy áfonyára épülő gasztronómiai kultúrájú országnak csak holdkóros társadalma lehetne, mert az emberek beleőrültek volna a napi étrendjük rendíthetetlen egyhangúságába.

– Rendben – hagyta rá Frankie. – De kóstoltál valaha is ananászos pizzát?

– Meg se kell kóstolnom – magyarázta Alpha. – Tudom, hogy undorító.

– Hogy írhatod le ilyen könnyen, ha sose próbáltad?

– Sarokba vagy szorítva, blöki – nevette el magát Matthew. – Minden pórusodból árad a pizzasznobizmus.

– Francba. – Alpha kihajította a cigarettacsikket az ablakon, és lebiggyesztette az ajkát.

– De pitesznob nem vagy, azt aláírom – mondta Matthew békítőleg. – Frankie, képzeld, a nyáron keresztül autóztuk a kontinenst három hét alatt, és annyiféle pitét ettünk, amennyit csak bírtunk…

– Tu…

– Hm?

Frankie azt akarta mondani, hogy „Tudom,” de közben meggondolta magát. – Semmi.

– Szóval – folytatta Matthew –, Alpha abszolút liberális, egyenjogúságra törekvő pitebarát. Mindegyiket szereti. Ehhez képest úgy kábé a harmadik napon Dean már leszűkítette a lehetőségeket arra az egy típusra, amit szeret annyira, hogy mindennap meg bírja enni.

– Melyikre?

– Citromhabosra. De aztán annak is csak a felét ette meg.

– Ami teljesen abnormális – tette hozzá Alpha. – Fel kell tennem a kérdést: szerinted normális egy szelet pitének csak a felét enni meg?

– Nem hinném – válaszolta Frankie. – Ha már a tányéromon van, akkor akarom az egészet.

– És mi a helyzet a fagyival? – tudakolta Alpha. – Vagy a jégkrémmel?

Frankie-nek egy pillanatra elakadt a szava.

Alpha mégiscsak emlékszik rá.

Arra a napra, a strandon.

Persze ő is úgy gondolta, hogy emlékszik. Valószínűleg.

De azért mégiscsak jobb biztosan tudni.

Igaz, persze, hogy most már erről nem beszélhetnek. Hiszen most Matthew-val van.

Matthew-t választotta. Vagy Matthew választotta őt.

Vagy Alpha választotta a Nőstényfarkast. Vagy valami.

– Volt már olyan, hogy egy jégkrémnek csak a felét ettem meg – ismerte be Frankie. – De a jégkrém esetében ott a hőmérsékleti tényező is. A pitéhez sosincs túl meleg vagy túl hideg.

– Jégkrémhez sincs soha túl hideg – tiltakozott Alpha. – Az én univerzumomban biztos nem. – Beletúrt a kesztyűtartóba, és a CD-k között kezdett bogarászni. – Aki nem szereti a kaját, nem szereti a szexet sem – tódította. – Szerintem ez a baja Deannek is. Azért olyan elsőosztályúak a jegyei, mert egyébként tele van elfojtással.

– Ezt azért kétlem – szólt közbe Matthew.

– És akkor szerinted miért jár azzal a kis plüssgombóccal, aki feleannyi idős, mint ő? Már bocs, Frankie.

– Nincs semmi baj Starral. – Matthew lefordult az autópályáról.

– Nem bírod Start? – kérdezte Frankie. Többször is látta, hogy Star a végzősök asztalánál ül, beszélget és nevetgél Dean barátaival.

– Na várjál. Nem plüssgombóc, hanem egyszerűen STK – pontosított Alpha. – Szóval teljesen rendben van, tök oké, csak valahogy nem… ízletes. És ez Deannek teljesen meg is felel, mert ő meg annyira tele van elfojtással, hogy úgyse érdekli, mi ízletes.

– De ennek semmi köze nincs ahhoz, hogy Star másodikos – próbált érvelni Frankie.

De ebben a vitában nem osztottak neki lapot.

*

Beálltak a Luigi Pizzéria parkolójába – az étteremről hamar kiderült, hogy egy sötét helyiség tele piros műanyag asztalokkal, és a hátsó sarokban egy flippergéppel. A közönség legfőbb szegmensének a szomszédos kocsma késő éjszakai látogatói számítottak. A pultra táblát állítottak, rajta a felirat: DÉLIG NINCS PIZZA.

– Tényleg nincs pizza? – kérdezte Matthew az asztalokat törölgető sráctól.

– Nem jött be a pasi, aki süt – érkezett a válasz. – Vasárnap reggel van, ilyenkor senki se akar felkelni és pizzát sütni. Üdítő van. Meg fokhagymás pizzatekercs.

– Akkor legyen fokhagymás tekercs – döntött Alpha. – Legyen, mondjuk, mit tudom én, egy tucat. Elvitelre.

Az étterem végében egy Ms. Pac-Man játékgép állt a flipper mellett. Frankie beletúrt a táskájába negyeddollárosok után kutatva, és bedobálta őket a nyílásba. Amíg irányításával a fején masnit viselő Pac-Lady az energiapöttyökön csámcsogott, fél füllel a fiúk beszélgetését hallgatta. Ők a bejárat közelében ültek le egy bokszban.

– Ez aztán végképp a megtestesült STK – jelentette ki Matthew. – Csak tészta, semmi paradicsom, semmi sajt.

– Nem, ez itt csupa STG – igazította ki Alpha. – Sült tésztagombóc. De – szimatolt bele a zacskóba – legalább fokhagyma terén igazán kitettek magukért. Azt mondom, hiba volna alábecsülni őket.

– Hadd szagolom meg! – Matthew belepréselte az arcát a zacskóba.

– Mibe fogadjunk, hogy az új csajod nem eszik belőle? – kérdezte Alpha az orra alatt Matthew-tól.

– Eszem ágában nincs fogadni – tiltakozott Matthew, benyúlt a zacskóba, kiemelt egy tekercset, és a szájába pottyantotta. – Sose fogadok arra, hogy mit eszik meg egy lány.

– A nők már csak ilyenek – állapította meg Alpha, és ujjával dobolt a fóliázott műanyag asztallapon. – Hiányzik belőlük a mohóság.

– Azt mondod?

Alpha elrágcsált egy újabb fokhagymás tekercset.

– Talán valahol mélyen, a lelkük mélyén megvan bennük. De nem engedelmeskednek neki. Mindig csak a jégkrém felét eszik meg, a maradékot meg odaadják valakinek.

Tessék, már megint. Az a jégkrém. Alpha nagyon erőlködött, hogy Frankie tudja, emlékszik rá – és hogy azt is tudja, a fiú valamiképp csalódott benne.

Vajon ezért nem hajtott rá? Mert simán megtehette volna, nem igaz? Dacára annak, hogy Matthew is érdeklődött iránta.

De Alpha úgy gondolta, hogy Frankie nem elég mohó. Hogy nem harcol azért, amit meg akar kapni. Hogy olyan lány, aki abban a pillanatban elindul a mólóról, amikor az anyukája felhívja.

– Ezek szerint Dean is nő – vetette fel Matthew. – A fél ország tele van a félig megevett pitéivel.

Alpha nevetett.

– Abszolút nő. Egyes dolgokban.

Frankie sosem szerette a fokhagymát. Hányingere támadt tőle. De miután az utolsó pöttyöt is megetette a Pac-Mannel a játéklabirintusban, hagyta, hadd fusson le újra meg újra a pályák közti videóbejátszás, és odalépett Matthew és Alpha asztalához.

– Nem elvitelre kértétek? – kérdezte a zacskóra mutatva, miután leült.

– Dehogynem. De nem megyünk sehová – mondta Alpha. – És alaposan bebüdösítenénk vele a kocsit.

– Hadd kóstoljam meg – mondta Frankie.

Alpha odaadta neki a nyitott zacskót.

Frankie – éppen csak egy aprócska fintorral – két harapással eltüntette a pizzatekercset.

*

– Tegnap este azt ígérte, hogy megmutatja nekem a Vineyardot – újságolta Frankie Zadának aznap délután telefonon.

– Tipikus – kontrázott rá Zada. – Ez klasszikus Matthew-húzás.

Valamivel korábban Frankie és Matthew fokhagymagőzös búcsúcsókot váltottak, mielőtt a fiúnak rohannia kellett fociedzésre. Aztán egyik pillanatról a másikra leszakadt az ég és ömleni kezdett az eső. Frankie az iskolaudvaron trappolt a könyvtár felé, fél kezében esernyővel, és szándékosan belelépett az összes tócsába. Piros gumicsizmát viselt.

– Hogyhogy tipikus? – tudakolta Frankie a nővérétől.

– Nem mondom, hogy rossz gyerek, vagy ilyesmi. Bírom Matthew-t – mondta Zada. – Csak megfigyeltem, hogyan működik. Ha eldöntötte, hogy valakit kedvel, azonnal, hogy mondjam, eszelősen barátságos lesz.

– Azt akarod mondani, hogy ez nem csak nekem szól.

– Nem, tényleg nem. De az tény, hogy csak olyanokkal csinálja, akiket igazán kedvel. Szerintem így próbálja a családja meg a családi vagyon miatti szorongását oldani. Érted, mire gondolok?

– Nem mondhatnám. – Frankie nem volt kíváncsi a Livingston-pszichológia Zada általi elemzésére. Csak örülni akart, hogy Matthew megdicsérte tegnap, és hogy a fiú meghívta a családi nyaralójukba.

– Valahogy úgy van – kezdett bele Zada a magyarázatba –, hogy Matthew tudja, hogy sokan nem akarnak barátkozni vele, visszatartja őket a pozíció, amit az apja betölt a világban. Mármint nem hívják el valahová, vagy nem kérdezik meg, hogy van-e kedve valamihez, mert feltételezik, hogy úgyis van ennél sokkal jobb dolga is. Vagy egyszerűen csak úgy érzik, nem tartoznak Matthew kiválasztott köreihez. – Zada elhallgatott egy pillanatra. – Tartsd kicsit. A kávéházban vagyok, most kerültem sorra. Egy diós-répás muffint kérek szépen, egy gyümölcssalátát és egy szója-lattét.

Frankie elérkezett a könyvtárhoz, és az ajtó előtt állt az esernyője alatt. Csak arra várt, hogy Zada befejezze.

– Oké, Frankie, itt vagyok. Hol tartottunk?

– Matthew-t magyaráztad.

– Ja, igen. Elizabeth Heywood mesélte, hogy valami hat ember lakott tavaly nyáron a vendégszobákban. Matthew úgy hívta meg Elizabethet, hogy alig ismerte, csak a pillanat hevében, amikor összefutottak egy bostoni könyvesboltban. Amikor meg tényleg elment, ott volt ez a nagy tömeg. Hatalmas az a ház, és az emberek egy része teljesen random idegen volt, akiket Matthew azon a nyáron ismert meg: srácok, akik nyári munkában pincérkedtek a szigeten, meg ilyenek. A szülei kiszorultak a kertbe a vendégházba.

– Na jó, ez fura kicsit.

– Szeretnéd hallani az olvasatomat? – kérdezte Zada.

– Úgyse tudnálak megállítani.

– Oké. Szóval azzal, hogy házigazdát játszik – vagy akár csak megígéri, hogy fog –, Matthew oldani tudja az emberek szorongását, amit amúgy a társadalmi helyzete miatt éreznek. De – és itt kezd bonyolult lenni a dolog – paradox módon ugyanez a gesztus erősíti meg az előkelő pozícióját.

– Hogy mi van?

– Az, hogy bepillantást enged az embereknek a szuper-kivételezett életének mindennapjaiba. És hogy ő lehet a vendéglátó, mindenki közt a legfontosabb személy.

– Aha.

– Mit gondolsz? – Zada mindig is azt akarta, hogy Frankie értsen egyet a megállapításaival.

– Azt gondolom, hogy túl sok szociológiát olvasol, vagy mit.

– Abból sose túl sok – mondta Zada. – Most viszont mennem kell. De gondolkozz el rajta.

És ezzel letette.

HÁROMSZÖG

A Nőstényfarkasról utóbb kiderült, hogy Elizabeth Heywood, az a lány, aki a nyáron Matthew-nál nyaralt a vineyardi házban. Frankie futólag ismerte Elizabethet Zadán keresztül. Elizabeth nem tartozott igazán Alpha köreihez – de mégis méltó párja tudott lenni azáltal, hogy általános iskolás éveinek java részét rendszeres vendégszereplőként töltötte egy népszerű tévésorozatban: egy híres komikus cinikus lányát játszotta. Amikor elsős lett az Alabasterben, a sorozat már nem forgott, azon a tavaszon ért véget, de még rendszeresen ismételték a tévék. Az elmúlt három évben minden elsős eligazítás sarkalatos pontja volt Elizabeth megfigyelése – aki most valamivel idősebb és valamivel csinosabb volt a tévéből ismert alteregójánál – a menza túlsó végéről.

Frankie tudta, hogy Elizabeth maga kereste meg a tandíjat az Alabasterbe. A piros Mercedese áráért is ő dolgozott meg, saját megfogalmazásában „ez a kárpótlásom azért, hogy a gyerekkoromat kokainfüggők és intrikáló gonosz vénasszonyok között dolgozva töltöttem”. Úgy különbözött az iskola többi diákjától, ahogy az újgazdagok a régiektől.

Az iskolában gyakorlatilag mindenki ismerte, mégsem volt kifejezetten népszerűnek mondható. Hol ezzel, hol azzal a társasággal tartott, és mindenütt jól megtalálta a helyét, de egyikbe sem volt bebetonozva. Az arca széles volt, szeplős és gödröcskés, az a típus, amit gyakran látni olyan gyerekszínészeknél, akiknek nagyon amerikainak kell kinézniük, és a haja, amit a tévé kedvéért vörösre festettek, most barna volt. A beszédmodora lassú volt és álomszerű; pont ez a vonása tette olyan ismertté a sorozat legnépszerűbb időszakában.

Elizabeth és Alpha ritkán mutatkoztak együtt, hacsak nem voltak egy nagyobb csoportban, és nyoma sem volt köztük gyengédségnek. Noha csak pár hete jártak, máris úgy marták egymást, mint a régi házasok.

Bentlakásos iskolában, a közlekedés és a gyanakvó szülők akadályainak kiiktatásával a kapcsolatok sokkal gyorsabban fejlődnek, mint egyébként. Ez az igazság nemcsak Alphára és Elizabethre vonatkozott, hanem Frankie és Matthew esetében is megállta a helyét. Matthew szeretetteljes volt és nyilvánosan gyengéd. Egy hét sem telt el a golfpályás buli után, és Frankie már rendszeresen az ő asztaluknál evett a menzán.

Az asztalnál mindig ott ült Matthew, Alpha, Dean, Callum és – valamivel gyakrabban, mint bárki is szerette volna – Star. Legtöbbször csatlakozott hozzájuk Elizabeth, Tristan és Steve is (ők ketten lacrosse-játékosok, és jelen krónika szempontjából nem különösebben érdekesek). A fiúk kenyérgalacsinnal dobálták egymást, és politikáról vitatkoztak. Pletykáltak, sportról beszéltek, és annyira hátradőlve hintáztak a székükön, hogy biztosnak tűnt, azonnal felborulnak, noha ez sosem következett be. Sokkal jobban szórakoztak, mint bárki más a teremben.

Frankie rendkívül boldog volt.

A leginkább azt szerette Matthew-ban, hogy mintha képtelen lett volna zavarba jönni. Egy alkalommal például Alpha valami olyan vicceset mondott, hogy a röhögő Matthew orrán jött ki a gyümölcslé, és végigömlött a pólóján. Frankie nem ismert senkit, aki ilyen esetben ne száguldott volna ki fülig vörösödve a menzáról, hogy azonnal tiszta pólót vegyen és buzgón fohászkodjon, hogy soha, de soha nem említi meg többet senki az almaleves orrvízesés esetét.

De Matthew felállt a helyén, győzedelmesen a magasba emelte a karját, az Alabaster népének legeslegundibb állampolgárává kiáltotta ki magát, és felszólított mindenkit, hogy próbálja meg megdönteni a rekordját.

– Elő veletek, mindahányan! Lássuk, mire vagytok képesek a szükség óráján! Ki tud felnőni a feladathoz, hogy lepipálja a Livingston-féle Almaleves Orrvízesést? Kétséges, hogy ezt a mindenek fölötti undiságot egyáltalán lehetséges volna felülmúlni, ennek ellenére minden jelentkezőt szívesen látunk, és valamennyi versenyzőt teljes mellszélességgel támogatunk erőfeszítéseiben!

Dean megpróbált egy rózsaszín hegyet képezni ketchup és krumplipüré elegyítésével, aztán valóban gusztustalanul hosszú nyelvével belenyalni – de a szavazás közfelkiáltással úgy találta, hogy nyomába sem érhet a LFAOVE-nek. Alpha a hónaljából csiholt elő fingóhangokat, de őt sem találták kellőképp undinak.

– A közszemérem iránti elhivatottságom nem teszi lehetővé, hogy méltó kihívó lehessek – mondta ki végül. – De nem ismerem be a vereséget. Egyszerűen csak túl jó állampolgár vagyok ahhoz, hogy nagy léptékű undi cselekedeteket hajtsak végre, miközben teljességgel vétlen alsóévesek próbálják elfogyasztani titokzatos vacsorájukat.

Callum közölte, hogy neki nincsenek ilyen jellegű gátlásai, és az összes levesgyöngyöt behajította a narancsleves poharába, aztán az egészet felhajtotta.

– Ez nem is annyira undi, sokkal inkább önmagad megbüntetése – tiltakozott Matthew. – Egyes-egyedül önmagaddal szúrtál ki, és be kell ismerned, hogy ez kimondottan ócska stratégia.

Callum beismerte a vereséget, és mindenki felállt, hogy visszavigye a tálcáját. Matthew Frankie derekára tette a tenyerét. Frankie sose gondolta volna, hogy olyan fiút talál vonzónak, aki épp az imént permetezte le az orrából származó almalével a pólóját, és tessék.

Utóbb azonban arra is rá kellett jönnie, hogy az asztalnál ülő öt ember közül (Matthew-t is beleértve) ő volt az egyetlen, akitől senki sem várta undorító produkciók bemutatását.

Igaz, nem is igyekezett jelentkezni.

*

Ahogy teltek a hetek, Frankie kezdte észrevenni, hogy bár Matthew meglepő jószívűséggel és örömmel lát másokat a saját világában, föl sem merül benne, hogy esetleg ő is belépjen valaki máséba. Trisht három alkalommal kellett bemutatni neki, hogy végül magától is felismerje, és szinte soha nem ment be Frankie szobájába sem. Ha akart valamit tőle, inkább felhívta, és megkérte, hogy találkozzanak.

Nem ismerte Frankie barátait a vitaklubból, sem azokat a másodikosokat, akikkel együtt járt órákra. Nem volt kíváncsi a lány családjára. Elvárta, hogy Frankie részese legyen az ő életének, de ő maga nem vált Frankie életének részesévé.

Sok lánynak fel sem tűnik az ilyesmi, ha ilyen helyzetben találják magukat. Annyira lefoglalja őket a szerelem, hogy eszükbe sem jut, hogy az új barátjuk előtt is volt életük, így aztán nem is zavartatják magukat, ha a fiú nem érdeklődik.

Frankie-nek feltűnt – de nem tudta biztosan, hogy zavarja-e vagy sem. Soha nem érezte különösebben közel magához azokat, akikkel elsőből jóban volt. Nagyon szerette persze Trisht, de Trish leginkább Artie-val volt elfoglalva. Frankie pedig nem egyszerűen Matthew-ért volt oda, hanem az egész világáért. Matthew és a barátai annyival… jobbnak tűntek a saját köreinél.

Nem a pénz miatt.

Nem a népszerűség miatt.

A drága ruhákkal és a társadalomban betöltött magas pozícióval Frankie nem sokat törődött. De a pénzüknél és a népszerűségüknél fogva az élet sokkalta egyszerűbb lett Matthew, Dean, Alpha és Callum számára. Senkit se kellett lenyűgözniük, és ezért figyelemreméltó módon hiányzott belőlük a hétköznapi gonoszkodás, a szorongás, vagy az idegesítő törtetés, mint, mondjuk, az osztálytermi versengés vagy egymás ruháinak kiértékelése. Nem féltek áthágni a szabályokat, mert a kellemetlen következmények rájuk csak kivételes esetben voltak érvényesek. Szabadok voltak. Idétlenek voltak. Biztonságban voltak.

Frankie és Matthew két hete jártak együtt, amikor a fiú először koppintotta le Alpha kedvéért. Kettesben sétáltak vacsora után, a kacsaúsztatóhoz tartottak egyszerűen csak azért, hogy szép helyen legyenek – ahogy az a friss szerelmeseknek szokása –, amikor megcsörrent Matthew mobilja.

Ahelyett, hogy egyszerűen kinyomta volna, ahogy az elmúlt két hétben tette, Matthew ezúttal felvette.

– Helló, blöki! – mondta, aztán pár percig csak fülelt. Frankie felismerte Alpha érdes hangját a telefonból. – Mennem kell – mondta egyszer csak Matthew, miközben letette a telefont, és gyors egymásutánban három puszit nyomott Frankie arcára, hogy megmutassa, még mindig bolondul érte. – Megbeszéltük, hogy együtt matekozunk. Elfeledkeztem az időről.

És már ott se volt.

Frankie ottmaradt a tó partján, teljesen egyedül.

A második és a harmadik alkalommal is ugyanígy történt. Alpha telefonált, akart valamit – és Matthew köddé vált. Mindannyiszor olyasmi indokkal, ami ellen Frankie nem emelhetett kifogást, de azt se vethette fel, hogy ő is megy: közös tanulás a negyedikesekkel, iskolaújságos szerkesztőségi ülés, adománygyűjtés a focicsapat támogatására. De mindig Alpha telefonált, és Frankie nem volt ostoba.

Alpha megjelölte a területét.

Matthew-t.

De ennél még gyakrabban történt, hogy Alpha és a többiek eljöttek Matthew-ért – olyan gyakran, hogy Frankie néha úgy érezte, mintha az összessel járna egyidejűleg. Mondjuk, kettesben tanultak a könyvtárban Matthew-val, vagy egymás mellett andalogtak a menza felé, és az egész falka megrohamozta őket, röhögcsélve, lökdösődve, hangoskodva, nagy vidáman. Tristan olykor felkapta Frankie-t és megpörgette maga körül (nagydarab srác volt, ő ült leghátul a nehézsúlyú evezősnyolcasban), Callum kifaggatta azokról a másodikos lányokról, akik éppen tetszettek neki. Vagy Alpha egyszerűen bepréselődött kettejük közé, egyik karját Matthew, a másikat Frankie köré fonva, és a derekára nehezedő kar súlyától Frankie mindannyiszor összezavarodott. Bármiről beszélgettek is Matthew-val előzőleg, azt azonnal félretették annak kedvéért, ami Alphának jutott eszébe.

Egy alkalommal Matthew, Alpha és Steve, akik éppen focimeccsről jöttek vissza, megpillantották az uszoda felé baktató Frankie-t. Mellészegődtek, és erősködtek, hogy a focimezük nadrágja éppen olyan jól megteszi a medencében is.

Trish és Frankie húsz percig úszták a hosszokat, miközben a fiúk egymást lökdösték a vízbe a műugrók mély vizes medencéjében, és a deszkáról ugráltak nagy fröcsköléssel, aztán Trish gyorsan kimentette magát, és elment zuhanyozni. De Frankie csak kimászott az úszómedencéből, és beugrott a fiúk mellé.

Egyáltalán nem bánta, hogy ott vannak. Akkor nem – és igazából soha máskor sem.

Igen, szeretett volna kettesben lenni Matthew-val, de nagyon szerette, ahogy a barátja arca felragyog, ha ott vannak a srácok, imádta, ahogy cukkolják és cikizik egymást, ahogy határozottan beszélnek egymással. Mint a világ legjobb családja.

Matthew gyakran megfogta Frankie kezét, amikor megjelentek a többiek. Vagy a lábához érintette a lábát az asztal alatt, hogy Frankie tudja, még mindig őrá gondol. A kutyafalka tagjai pedig eközben összeöntötték a gyümölcslevet a kólával, kikérdezték egymástól az évszámokat vagy vicces firkákat rajzolgattak a füzetük margójára, és tanulás helyett aprólékosan kidolgozott papírrepülőt hajtogattak – és Frankie mindennek a része lehetett. Legalábbis majdnem.

AZ ELHANYAGOLT ELLENTÉTPÁR

Hogy válik valaki azzá, aki? Milyen tényezők bújnak meg a kulturális hátterében, a gyerekkorában, képzettségében, vallásában, anyagi lehetőségeiben, szexuális irányultságában, bőrszínében, a mindennapi környezetében – milyen indíttatások vezetik olyan tevékenységekhez, amikért utóbb megvetik majd őt?

Ez a krónika arra tesz kísérletet, hogy rámutasson Frankie Landau-Banks jellemének alapvető összetevőire. Mi volt a mozgatórugója tetteinek, melyekre később az önelégültség és megbánás sajátos elegyével tekintett vissza? Frankie gondolkodásmódjára nagy hatást gyakoroltak Jensson tanárnő panoptikonról szóló előadásai, a találkozásai Alphával, édesanyja makacs ellenállása, amikor nem engedte egyedül bemenni a városba a Jersey Partvidéken, az önfeledt boldogság Matthew arcán, amikor megmentette őt, mikor felborult a biciklivel, a dühe, amikor Dean nem akart emlékezni rá. Mindezek fontos tényezői voltak mindannak, ami ezután történt. Ahogy az alábbi is.

Emlékszünk, hogy Frankie P. G. Wodehouse-tól olvasott, mégpedig a Gáz van, Jeeves! című könyvét. Aznap este, mikor a golfpályás buli meghívója érkezett, otthagyta a kötetet a könyvtár padlóján, de másnap visszament érte, és kikölcsönözte. Ezzel a könyvvel mindenképp számolni kell, ha Frankie viselkedésének motivációit vizsgáljuk, mégpedig számos okból kifolyólag.

Egyrészt a fiatalemberek ebben és Wodehouse más regényeiben is – amelyeket Frankie szintén olvasott – a Parazita Klub tagjai. A Parazita Klub előkelő angol férfiklub, telis-tele idétlen fiatal ficsúrokkal, akiknek a zsebe pénztől dagad, és akiknek túl sok a szabadideje. Az ebben a krónikában említett többi klubtól eltérően azonban a Parazitáknak van állandó épületük. Van úszómedencéjük, éttermük, számos szalon dohányzásra, iszogatásra és anekdoták cserélgetésére. Bertie Wooster, Gussie Fink-Nottle, Macskakaja Potter-Pilbright és az összes többi Wodehouse-figura életre szóló barátsága a bentlakásos iskolából ered. Az etikai és anyagi kérdések (adjak neki fogadási tippeket? kérhetek tőle szívességet?) többségében is annak alapján döntenek, hogy a másik fél iskolai cimborájuk-e vagy sem.

A Paraziták mindig kaphatók a mulatságra. Ellopják a rendőrök sisakját, nagy pénzeket tesznek meg iskolai zsákbanfutó-versenyekre, ügyeskedéssel próbálják úszómedencékbe csalni egymást teljes öltözékben. És bár a többségük túl ügyefogyott ahhoz, hogy valaha is az Országgyűlés tagja vagy éppen újságok szerkesztője legyen – sőt, közülük sokan időről időre pénzzavarral küzdenek –, ízig-vérig Öregfiúk valamennyien.

Másrészt pedig, Mr. Wodehouse olyan impozáns nyelvi és stiláris tehetséget tanúsító prózaíró, hogy Frankie kis híján szökdécselni kezdett örömében egyik-másik kifejezését olvasván. Amíg egy álmos nyári délutánon fel nem fedezte Ruth könyvespolcának legfölső polcán a Valami újat, Frankie szórakozásból túlnyomórészt a szomszéd sarkon álló könyvtár puhafedeles krimijeit olvasta, meg Dorothy Parker novelláit. Wodehouse szójátékai úgy fúrták be magukat az idegrendszere szinapszisai közé, mint kukac a friss kukoricacsőbe.

„Bizonyos hogyhívjákkal a hangjában beszélt,

és láttam, hogy bár nem kifejezetten lehangolt,

de messze nem felhangolt a hangütése.”

– Gáz van, Jeeves!

Frankie elolvasta ezt a sort, amit a Wodehouse-rajongók imádnak és boldogan újra meg újra idézgetnek egymásnak (noha erről akkor Frankie mit sem tudott), és az agya forrongásba kezdett.

– Csókolj meg – mondta Matthew-nak.

A könyvtár olvasótermében ültek egy vasárnap délután, és tanultak. Frankie már végére ért az aznapra szánt tanulnivalójának, és most Wodehouse-t olvasott, hogy Matthew-nak legyen társasága.

A fiú feltápászkodott az asztaltól, odalépkedett a kanapéhoz, ahol Frankie összekucorodott, és szájon csókolta. Senki más nem volt a környéken.

– Mmm – sóhajtotta Frankie. – Most aztán felhangolódtam.

– Hogy micsoda?

– Felhangolódtam. Eddig lehangolt voltam.

– Miért?

– Mert szötymörög az eső, a tanuláson kívül semmit se lehet csinálni, és a csokiautomata is bedöglött. Tudod, lehangoltság.

– De te most…

– Felhangolt lettem.

Frankie arra számított, hogy Matthew arca felragyog az új szó hallatán, de ő csak finoman megsimította a lány állát.

– Szerintem ez a szó nem azt jelenti, amit szerinted jelent.

– Hogy micsoda? – Frankie nem is hitte, hogy ez egy szó. Azt hitte, hogy az, amit később elhanyagolt ellentétpárnak nevezett el.

Az igekötők, mint a fel, le, oda, vissza, össze és szét módosítják az ige jelentését, de közben egymás ellentétei is, nem igaz? Nyilván vannak kisebb nyelvtani apróságok is az ügyben, amikre most nem térünk ki, de úgy nagy általánosságban. Úgyhogy ha van egy olyan szavunk, hogy odamegy, kicseréljük az igekötőt, és megkapjuk az ellentétét: visszamegy.

Felszáll. Leszáll.

Alárendelt. Fölérendelt.

Máskor van egy fosztóképzős szó – mondjuk, a szívtelen –, de a párját szinte soha nem használjuk emberre jelzőként, úgyhogy ha valaki mégis úgy dönt, hogy használja, az rendkívül mulatságos lesz. Vagy mesterkélt. Vagy mesterkélten mulatságos, ami tud jó is lenni. Akárhogy is, az ember feléleszt egy eltemetett szót. A szívtelen elhanyagolt ellentétpárja a szíves, abban a jelentésben, hogy könyörületes. A csinos elhanyagolt ellentétpárja lehet a csintalan – noha soha senki nem mondja így.

Aztán olyan is van, amikor az elhanyagolt ellentétpár egyáltalán nem létező szó. Ilyenkor lehet kitalált elhanyagolt ellentétpárról, vagy KEEP-ről beszélni.

(A szíves és a csintalan után következő valamennyi gondolat Frankie szellemi terméke, amit érdemes észben tartani, mielőtt valaki a nyelvtantanárát szeretné lenyűgözni a KEEP-et illető ismereteivel.)

Néhány KEEP:

Részvétlen, annyit tesz, szőrösszívű, elutasító, rideg. Nincs ellentétpárja, úgyhogy könnyedén lehet egy új, törvénytelen szót készíteni belőle.

Egészvétlen, a jelentése barátságos, együtt érző.

Föléás, a jelentése megerősít, megszilárdít – az aláás szóból.

Beegyensúlyozott, a jelentése zaklatott, nyugtalan – a kiegyensúlyozott szóból.

Védtes, a jelentése biztonságos – a védtelen szóból.

Mindenféle szavakból képezhető KEEP, ha úgy teszünk, mintha a szavak elején az igekötő, vagy a végén a fosztóképző mechanikusan megfordítható lenne – hiszen pont ugyanúgy néznek ki, mint azok, amik igen.

Alázat – olyasmit jelent, hogy hódolat vagy tisztelet. Nyelvtörténetileg valóban az a töve, hogy valamit valaki alá helyez fontosságban. Aki fölézatos (vagy fölézetes) – noha ilyen szó nincs –, gyakorlatilag azt kellene, hogy jelentse, legalábbis egy szenvedélyes elhanyagolt ellentétpár-pártoló szerint, hogy tiszteletlen, és a saját akaratát tartja legfontosabbnak.

Az elhanyagolt ellentétpár-pártoló egy másik lehetősége, hogy új jelentéssel ruház fel egy már létező szót, noha a nyelvtan tekervényes működésének köszönhetően nem szükségképpen pontosan azt jelenti, amit várnánk vagy szeretnénk. A számos elhanyagolt ellentéte a számtalan, az összetör párja a széttör, noha ezek gyakorlatilag ugyanazt jelentik – hiszen sem a fosztóképző, sem az igekötő nem működik ellentétként ebben az esetben –, de sokkal szórakoztatóbb, ha úgy döntünk, hogy mégis. Számtalan: kevés. Széttör: összeilleszt.

Amikor ilyen módon új jelentéshez juttatunk egy szót, hamis elhanyagolt ellentétpárt hozunk létre, szemben a korábban ismertetett, kitalált elhanyagolt ellentétpárral, és praktikus lehet az ilyen kis hamisokat HEEP-nek nevezni. De a kishamis sokkal frappánsabb név, úgyhogy Frankie választása inkább arra esett. Valamivel később, amikor ezt az egészet alaposan végiggondolta.

A felhangol egy kishamis, noha erről Frankie mit sem sejtett, mielőtt Matthew elmagyarázta volna neki (bár ő akkor, természetesen, nem ezeket a szavakat használta).

– A felhangolt azt jelenti, hogy nem hamis – mondta Matthew, és odalépett az olvasópulton nyugvó nagyszótárhoz, és belelapozott. – Nem azt jelenti, hogy vidám… nézd, a felhangolás itt van a hangolás alatt, zeneileg, hogy tiszták a hangok. Mint amit a zongorahangoló csinál. – Ezután átlapozott az L betűhöz. – A lehangolt ugyanabból a szótőből képződik, de azt jelenti, rosszkedvű, kedvetlen.

– De miért? – Frankie-t felmérgesítette, hogy Matthew ennyire szó szerint veszi a dolgot. – Ennek semmi értelme nincs, hogy ha a felhangolt azt jelenti, hogy nem hamis, akkor a lehangoltnak azt kellene jelentenie, hogy hamis!

– Hmm… – Matthew a szótárat böngészte. – Van olyan jelentése is. Lehangolódott.

Frankie pattogni kezdett a kanapén.

– Szerintem az én megoldásom jobb.

Matthew leemelte a szótárat a pultról, és feltápászkodott a helyére.

– A papám a sajtóban dolgozik – kezdte mesélni. – Nem tudom, mondtam-e már neked.

Mintha bizony nem tudná az iskolában mindenki, hogy ki Matthew apja.

– Korrektorként kezdte, és minden nyáron egész idő alatt szókincsfejlesztő és szókitalálós játékokat játszottunk. Nagyon hamar megtanultam, hogy ha el akarom kerülni a nyilvános megaláztatást, minden szónak utána kell néznem, aminek a jelentésében nem vagyok ezer százalékig biztos.

Frankie nem akarta, hogy Matthew-nak legyen igaza. Egyébként egy későbbi internetes keresés megerősítette benne, hogy a felhangolt igenis jelentheti azt, hogy vidám, a lehangolt ellentéteként, amely tendenciát valószínűleg pont a Gáz van, Jeeves! indította el, és ma teljesen hivatalosan jelentheti egyidejűleg mindkét dolgot.

De mire Frankie ezt megtudta, már elmúltak az idők, amikor megoszthatta volna Matthew-val.

Most sem az idegesítette egyébként, hogy Matthew-nak igaza volt – inkább az, hogy nem volt hajlandó örömét lelni egy kitalált szóban. Hogy egyszerűen muszáj volt, hogy igaza legyen. Hogy megpaskolta a fejét – ténylegesen megpaskolta az álla alatt, ahogy egy kutyát szokás, amikor elmagyarázta neki, hogy Frankie szellemessége a felhangolással nem tudja felvenni a versenyt Matthew a szótár eldugott részeire vonatkozó emlékezetével.

– Vicc volt – mondta Frankie.

– Tudom – bólintott Matthew. – De csak akkor lett volna vicces, ha tényleg új szót találsz ki, és most nem ez történt.

– Attól még nem kéne úgy kezelned, hogy totális pancsernek érezzem magam.

– Csak rámutattam valamire, amit szerintem tudnod kéne.

– És ezzel agyonvágtad a poént.

– Ne légy már ilyen túlérzékeny, Frankie!

– Nem vagyok.

– Egy szótárban talált szó miatt duzzogsz.

– Oké. – Frankie újra kinyitotta a könyvét, de nem olvasott. Azon gondolkozott, hogy ha túlérzékeny, akkor nem fogja kibírni ezzel a fiúval, ezzel a csodálatos fiúval, aki úgy csókol, hogy abba beleszédül.

Kiszakad ebből a világból, amibe éppen csak belecsöppent; a gyors tempóban cikázó sértegetések hetyke ritmusából, a szégyenkezést hírből sem ismerő önmegsemmisítés légköréből, Matthew és a barátai szeleburdi, nevetséges viselkedéséből. Azonnal belátta, hogy ha tolakodó és követelőző arcát mutatja, akkor azonnal el fogja veszíteni a helyét a körükben.

Nem csak amiatt aggódott, hogy esetleg elveszítheti a szerelmét. Amiatt aggódott, hogy a szerelme barátai között elnyert státuszát is elveszíti.

Matthew azt éreztette Frankie-vel, hogy múlható. Ez egy elég pontos kifejezés volt rá.

Frankie kitépett egy lapot a füzetéből, és listát kezdett írni.

SÜLT KRUMPLI SAJTMÁRTÁSSAL

NÉHÁNY E-MAIL október elejéről, amelyek utóbb a címzettekétől eltérő, illetéktelen kezekbe kerültek.

Feladó: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: HELLÓ

FRANKIE, MI ÚJSÁG? REMÉLEM, EDDIG JÓL

TELIK A TANÉV. SZERETNÉK BOCSÁNATOT

KÉRNI AZÉRT, AMI TAVALY BESS-SZEL

TÖRTÉNT.

ÜDV, PORTER

Feladó: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: Re: HELLÓ

MOST SZERETNÉL BOCSÁNATOT KÉRNI,

VAGY TÉNYLEG BOCSÁNATOT KÉRSZ?

NEM EGYÉRTELMŰ A NYELVHASZNÁLATOD.

Feladó: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: ÉN, AKI BOCSÁNATOT KÉREK

BOCSÁNATOT KÉREK.

Feladó: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: SZÁNDÉKOSAN HOMÁLYOS

RÁADÁSUL „AMI BESS-SZEL TÖRTÉNT”.

MIRE GONDOLSZ?

SZÁNDÉKOSAN FOGALMAZOL

HOMÁLYOSAN?

Feladó: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: Re: SZÁNDÉKOSAN HOMÁLYOS – NEM

A HOMÁLYOS FOGALMAZÁS NEM

VOLT SZÁNDÉKOS.

AZÉRT, HOGY A HÁTAD MÖGÖTT

BESS-SZEL KAVARTAM.

JÓL GONDOLOM, HOGY MINDENT

SZÓVÁ FOGSZ TENNI?

Feladó: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: Re: Re: SZÁNDÉKOSAN HOMÁLYOS – NEM

JÓL BIZONY.

MIÉRT PONT MOST

KÉRSZ BOCSÁNATOT?

MIÉRT NEM A NYÁRON,

VAGY A TANÉV ELEJÉN?

Feladó: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: HAMBURGER

AZÉRT MOST, MERT MOST TÁMADT

BOCSÁNATKÉRÉSI IHLETEM.

MIT SZÓLNÁL SZERDÁN

EGY HAMBURGERHEZ

A TORNÁCOSBAN?

Feladó: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: Re: HAMBURGER

MIÉRT MENNÉK EL VELED

HAMBURGEREZNI?

MONDJÁL HÁROM

JÓ OKOT!

Feladó: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: MIÉRT HAMBURGER?

INGYEN HAMBURGER, ÉN FIZETEK.

SZERETNÉM,

HA BARÁTOK LENNÉNK.

VAN VALAMI,

AMIRŐL SZERETNÉK

BESZÉLNI VELED.

Feladó: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: SZERDAI HAMBURGER

SÜLT KRUMPLIT SZOKTAM ENNI,

NEM HAMBURGERT.

VEGA VAGYOK,

ERRE AKÁR EMLÉKEZHETNÉL IS.

Feladó: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: SZERDAI HAMBURGER?

MÉGPEDIG SAJTMÁRTÁSSAL

ESZED A SÜLT KRUMPLIT.

LÁTOD?

NEM VAGYOK TELJESEN PANCSER.

Feladó: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: PANCSER

MIRŐL AKARSZ BESZÉLNI VELEM?

Feladó: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: Re: Pancser

MAJD ELMONDOM,

AMIKOR TALÁLKOZUNK.

PUSZI, PORTER

Feladó: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: PUSZI

TE CSAK NE PUSZIZZÁL NEKEM, PORTER!

AZ, HOGY MEGENGEDEM,

HOGY MEGHÍVJ EGY SÜLT KRUMPLIRA

MEG SAJTMÁRTÁSRA, NEM JELENTI AZT,

HOGY CSAK ÚGY PUSZIZHATSZ NEKEM.

Feladó: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: Re: PUSZI

AKKOR PUSSZ.

P.

Feladó: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: PUSSZ

TÉNYLEG FEL AKARSZ DÜHÍTENI?

Feladó: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: Re: PUSSZ

PUSSSSSSSSSSSSSSSSSSZ.

– De miért akar elvinni a Tornácosba? – tudakolta Frankie panaszosan Trishtől szombaton késő este. A lányok a szobájukban ültek, ki-ki a saját ágyában, már pizsamában. Frankie elvileg a történelemdolgozatára készült, Trish pedig a Megható lovastörténetek című könyvében lapozgatott. – Elfogadtam a bocsánatkérését. Most meg puszis e-maileket küldözget, és sült krumplit akar venni nekem. Kicsit túlzásnak tűnik.

– Szeretné, ha barátok lennétek – mondta Trish. – Csak akkor áll helyre az önbecsülése a Bess-história után, ha hagyod, hogy puszis e-maileket küldjön.

– Szerinted el kell árulnom Matthew-nak, hogy elmegyek Porterrel kajálni?

– Igen.

– De miért?

– Szeretnéd, ha Matthew elmenne egy régi barátnőjével ebédelni?

– Nem.

– A hátad mögött?

– Pláne nem.

– Ezért kell megmondanod neki – vélekedett Trish. – Ez a felnőtt megoldás.

Frankie telefonja az éjjeliszekrényen hevert, a töltőre téve. Utánanyúlt, és felhívta Matthew-t.

– El kell mennem kajálni a volt pasimmal – közölte. – Szerdán.

– Azzal, aki megcsalt azzal a Bess nevű csajjal?

– Csak ez az egy pasim volt eddig.

– Meg én.

– Meg te. – Frankie bensőjében kellemes melegség támadt, hogy Matthew a pasijának nevezi magát. – Meg akar hívni sajtmártásos sült krumplira, hogy helyreállítsa az önbecsülését.

– Ne már, ne menj!

– De, muszáj.

– Miért lenne az? Semmivel sem tartozol annak a fickónak. Bocsánatot kért egyáltalán azért, ahogy viselkedett veled?

– Ami azt illeti, igen.

– Akkor meg mi mondanivalója lehet még? Hagyd faképnél, és gyere inkább le velem a halastóhoz piknikezni!

Olyan könnyű lett volna egyszerűen csak igent mondani, és elkerülni a kitörés előtt álló vitát. És Frankie egy része szeretett is volna igent mondani. Másfelől viszont borzasztóan kíváncsi volt, mit akar mondani Porter, és már egyébként is elígérkezett.

– Csak sült krumpliról van szó a Tornácosban – mondta Matthew-nak.

– Értem én! De hagyod, hogy ez az ember átgázoljon rajtad.

Frankie talpra kecmergett, és járkálni kezdett a szobában.

– Nem, nem hagyom. Csak beszélni szeretne velem.

Trish közbeszólt:

– Matthew féltékeny?

Frankie intett neki, hogy hallgasson, miközben Matthew válaszolt:

– Nyilván, de meg se érdemli, hogy beszélhessen veled.

– Az égvilágon semmi sem fog történni – mondta Frankie a telefonba.

– Egyszerűen csak nem gondolom, hogy jó ötlet elmenned. Ne hagyd, hogy dirigáljon neked!

Egészen pontosan mióta is dirigált bárki Frankie-nek? Ezt kifejezetten sértőnek találta.

– Mit mond? – kérdezte suttogva Trish.

– Nem szoktam hagyni, hogy a fiúk átgázoljanak rajtam – válaszolta Frankie Matthew-nak. – Az, hogy Porter megtette, nem jelenti azt, hogy hagytam neki.

– Ok-ké.

Frankie-t irritálta a sértett hangszín, ami a fiú hangjába költözött. De ennek ellenére is kimondta, amit gondolt:

– Légy szíves, ne mondd meg, hogy mit csináljak.

– Tessék?

– Ne mondd meg, hogy mit csináljak.

Matthew őszintén döbbentnek tűnt.

– Sose akarnám megmondani neked, hogy mit csinálj!

– Most mondtad, hogy ne menjek el Porterrel enni!

– De hát mondtad, hogy nem akarsz elmenni. Csak bátorítottalak, hogy állj ki magadért!

– De nem mondtam, hogy nem akarok elmenni! – kiáltott fel Frankie frusztráltan.

Hallotta, hogy Matthew oldalán kivágódik az ajtó, és Alpha megszólal:

– Hé, blöki, mi tart ilyen sokáig?

Matthew hangja hirtelen napsugaras színezetet kapott.

– Itt van Alpha. Le kell tennem, Frankie.

– Rendben.

– Ne légy mérges, oké?

– Oké. Mondjuk. – Hogy teheti le Matthew a telefont egy vita kellős közepén?

– Csinálj bátran, amit csak akarsz. Amit csak akarsz, oké?

– Oké.

– És ne légy mérges!

– Rendben. Rendben.

– Nem vagy mérges? Ne legyél mérges, mert bolondulok érted.

– Nem vagyok mérges. – És tényleg nem volt. Nem igazán. Matthew olyan bánatosnak hangzott, olyan szeretetteljesnek… és tudni akarta, hogy Frankie haragszik-e.

– Akkor jó – nyugtázta Matthew. – Mennem kell, Alphának van valami megbeszélnivalója. Jó éjt, kicsim.

– Jó éjszakát.

Frankie visszatette a telefonját az éjjeliszekrényre.

– Elenged – jelentette be Trishnek.

– Elenged? Pontosan mióta van szükséged az engedélyére? – Trish felült az ágyon.

– Nem, nem erről van szó. Nem az, hogy megengedi, egyszerűen csak nem akarta, hogy elmenjek.

– Szóval féltékeny.

– Talán. De nem akarja, hogy haragudjak rá miatta. És a végén azt mondta, hogy megtehetek bármit, amit csak akarok.

– Hogy jutottatok el onnan, hogy te mondtad meg neki, hogy ne erőszakoskodjon veled odáig, hogy ő enged meg neked bármit is? – csodálkozott Trish. – Ez elég nagy bakugrás.

– Az. – Frankie megfordította a párnáját, és lekattintotta a villanyt. – Magam se értem pontosan, hogyan történt.

A PÓLÓ

Másnap Matthew Frankie-nek adta a Supermanes pólóját. Sötétkék póló volt, papírvékony anyagból, Matthew már három éve hordta. Frankie már előző évben is többször látta rajta, a fiú széles válla, keskeny dereka és a fekete keretes szemüvege amúgy is Clark Kent külsejét idézte: egy szuperhős teste az újságíró álcája mögött. Így aztán mikor Matthew felvette azt a pólót, olyan benyomást keltett, mintha továbbra is Clark Kent lenne, csak éppen olyan Clark Kent, aki Superman ismertetőjegyét viseli, ami nagyon meta volt. És vonzó.

Matthew soha nem vette le a szemüvegét, csak amikor csókolóztak. És amikor Frankie szemüveg nélkül látta őt, akkor egyáltalán nem hasonlított Supermanre. Egyszerűen zavarodottnak tűnt, mintha valami nagyon hiányozna belőle. Frankie felpróbálta egyszer a szemüvegét, és azonnal rájött, hogy a fiú milyen súlyosan rövidlátó.

A délután, amikor a póló Frankie-hez került, egyike volt azon ritka alkalmaknak, amikor tényleg sikerült kettesben maradniuk az internátusi szobában, amin Matthew Deannel osztozott. Vasárnap délután volt, és a barátaik legnagyobb része bement az iskolai buszjárattal a városba, ahol ebédelni lehet, vásárolgatni, és megpróbálni meglógni a nevelőtanároktól, akik elkísérik őket. Normális esetben a lányok csak este hét és fél kilenc között mehettek be a fiúk lakrészébe, ha „közösen akartak tanulni”, és az ilyen alkalmakra hivatalosan is be kellett írniuk magukat a vendégkönyvbe. Ezért aztán aznap Matthew a tűzlépcsőn keresztül csempészte be Frankie-t a szobájába. Ezt úgy lehetett megtenni, hogy felmásztak a sövény mögötti fára, ahonnan át tudtak lépni a lépcsőre, azon fel a harmadik emeletig, be a fürdőszobába, és onnan végig a folyosón.

Zenét hallgattak, és csókolóztak kicsit Matthew ágyán. Aztán Scrabble-t játszottak, és újabb zenéket letöltöttek le. Egyszer csak Frankie egy dülledt szemű basset hound-szobrocskára lett figyelmes Matthew éjjeliszekrényén – olyasmi volt, amilyet az ajándékboltokban látni, vagy éppen a dédnagymama nappalijában a kandallópárkányon. A kutyust vékony porréteg borította, az orráról lekopott a festék és a tappancsain pár helyen kicsit kicsorbult.

– Hogy hívják a kabaládat? – kérdezte Frankie, aki azonnal rájött, hogy Matthew kutyája volt a meghívóra pecsételve, és ez Senior titkos társaságának a kutyája.

– Légy szíves, ne fogdosd.

– Miért ne? – Frankie visszatette a kutyust, és megsimogatta a kis porcelánfüleit. – Értékes?

– Nem hiszem.

– De akkor miért? – Annyira remélte, hogy Matthew beavatja, hogy megosztja vele a titkát.

– Csak szentimentális értéke van. Úgyhogy lehetne, hogy, izé, szóval nem fogdosod? Ahogy kértem?

Frankie elhúzta a kezét a bassetről, és Matthew-ra nézett.

– Nem töröm el. Szóval, miről van szó?

Matthew mosolyogva a lány keze után nyúlt.

– Nem fogom elárulni. Gyere vissza hozzám az ágyra!

Frankie ott maradt, ahol volt.

– Nem értem, mire föl a nagy titkolózás – mondta megbántottan, noha értette.

– Nem az, hogy nagy titok, csak nem akarok beszélni róla.

– Felőlem.

– Frankie!

– Mi van?

– Ne bántódj már meg!

– Nem bántódok.

– A barátnőm vagy! – váltott suttogásra Matthew. – Te vagy a csajom, én vagyok a pasid. Ne veszekedjünk már!

– Csak hozzá ne nyúljak a porcelánkutyusodhoz.

– Pontosan – hagyta rá Matthew, és megcsókolta. – Csak hozzá ne nyúlj a porcelánkutyusomhoz.

*

Még csókolóztak egy ideig, aztán amikor kezdett későre járni, Frankie feltápászkodott, hogy összeszedje a pulcsiját a padlóról. Matthew, talán bűntudatból, amiért nem engedte, hogy hozzányúljon a basset houndhoz, előkapta a Superman-pólóját a fiókból, és a lány kezébe nyomta.

– Tessék – mondta. – Vedd fel ezt.

Frankie-nek le kellett vennie a fölsőjét, hogy pólót cseréljen, és egy pillanatig habozott.

Matthew értelemszerűen sokkal tapasztaltabb volt nála. Úgy nézett rá most is, mintha semmi különös nem volna abban, hogy leveszi a fölsőjét.

– Fordulj el! – döntött Frankie.

– Tessék?

– Fordulj el. Nem öltözöm át előtted.

Matthew engedelmesen visszazuttyant az ágyra, az arcát a párnába temette.

– Prrrrmmmwwf – mormogta a huzatba.

– Hogy mondod?

– Néha elfelejtem, hogy még csak tizenöt vagy – mondta Matthew.

Frankie félig meghatódott, félig megbántódott, de azért belebújt a pólóba. Olyan illata volt, mint a gazdájának: szappan, bőr, fiú.

– Köszönöm.

Matthew felült, és átölelte Frankie derekát. Porter soha nem ölelte így meg: mintha hirtelen nem bírna ellenállni a késztetésnek.

– Szeretném, ha megtartanád!

Frankie másnap ebben a pólóban volt, és a rászegeződő tekintetekből rögtön megértette, mindenki tudja, hogy Matthew-é. Vagyis Matthew-é volt. És jó érzés volt az ő pólóját viselni.

De amikor elmondta Zadának is, ő máshogy reagált.

– Jaj, Frankie, ne légy ilyen régimódi! Matthew rendes gyerek meg minden, de ha az ő pólójában járkálsz, az olyan, mintha egy táblát akasztott volna a melledre, rajta a „Matthew Livingston személyes tulajdona” felirattal.

– Zada!

– De tényleg.

– Dehogyis!

– Rád teszi a kézjegyét.

– Pont ellenkezőleg – csattant fel Frankie. – Nekem adott valami olyasmit, amit nagyon szeret, amitől amúgy nem akart volna megválni.

– Csodákat, olyan, mint egy tűzcsapot lepisilő kutya. Megjelöl a szagával.

– Állítsd már le magad!

– Oké. Akkor itt egy másik magyarázat: jól áll az a póló? – tudakolta Zada. – Lefogadom, hogy dögös vagy benne.

– Hát igen, asszem, igen – ismerte be Frankie, és kiszakadt belőle egy kis nevetés.

– Akkor lehet, hogy egyszerűen csak látni akart benne. Erre gondoltál már? Hogy felöltöztet, mint egy játékbabát?

– Nem. Ha öltöztetni akarna, akkor nem gondolom, hogy egy régi pólót adna rám.

– Ne mondd.

– De mondom. Egy agyonhordott pólóról van szó!

– Talán ez jön be neki.

– Zada! Simán lehet, hogy nekem akart adni valamit, ami az övé. Áldozatként.

Zada kuncogott.

– Áldozatként?

– Ha ki akarjuk bontakoztatni ezt az érvet – magyarázta Frankie –, fogalmazhatnánk úgy is, hogy lemondott róla a javamra, felajánlást tett az istennőnek.

– Nevetséges dolgokat hordasz össze.

– Semmivel sem nevetségesebb, mint hogy szerinted ő kutya, a pólója a pisi, és én vagyok a tűzcsap. A te értelmezésedben a kellemes, boldog kapcsolatunk teljesen feddhetőnek hangzik.

– Hogy minek?

– Feddhetőnek. Erkölcsi értelemben kompromittáltnak.

– Ha te mondod.

– Simán lehet, hogy amit viselek, az valójában egy jelentőségteljes áldozati felajánlás, amiről Matthew Livingston a szédületes istennői adottságaim tiszteletére akart lemondani.

Zada elnevette magát.

– Látod? – folytatta Frankie. – Odafigyeltem, amikor egész nyáron a feminizmusról papoltál nekem. És most visszapasszolom neked az egészet. Addig gyűröm az értelmezésedet, amíg el nem kezd kegyelemért könyörögni! A Superman-póló adományozása mindent összevetve a behódolás jele.

– Oké, oké! Nyertél. Válthatunk végre témát?

– Persze.

– Nem megyek haza hálaadásra.

– Tudomásul vettem. De nem bírnál egyszerűen felhangolt lenni, hogy van pasim, és nekem adta a pólóját?

Zada oldalán kisebb szünet támadt.

– De. Persze. Felhangol, hogy van pasid és neked adta a pólóját. Ne felejtsetek el védekezni.

– Zada!

– Csak mondom. A családtervezési központban van ingyen óvszer, bármikor be lehet menni, és elhozni egy marékkal, ha akarsz.

– Még nincs négy hete, hogy járunk!

– Oké, csak mondom.

– Tizenöt éves vagyok!

– Rendben. Ha így gondolod. Lehet, hogy a Berkeley megzavarta a fejemet.

– Nagyon úgy tűnik.

– Frankie?

– Igen?

– Azért ne hagyd, hogy kiradírozzon – figyelmeztette Zada. – Erre gondoltam a pólódologgal.

– Aggodalomra semmi ok – biztosította Frankie. – Múlhatatlan vagyok.

AZ ÖNGYILKOS KLUB

A póló utáni hétfőn Jensson tanárnő – a Városok, Művészet és Tiltakozás című tárgy tanára – egy nagy kupac fénymásolt újságcikket és tanulmányt osztott szét. Az volt a célja velük, hogy olyan szervezeteket, eseményeket, mozgalmakat mutasson meg a diákjainak, amelyek valamelyike esetleg megszólítja őket, és a féléves házi dolgozatuk témájául választják. Az egyik szöveg egy San Franciscó-i csoportról szólt, akik „Az Öngyilkos Klub”-nak nevezték magukat.

A név Robert Louis Stevenson novelláskötetéből ered. A történetek egy szűk, válogatott tagokból álló csoportról szólnak, ahol a tagok egytől egyig felesküdtek rá, hogy megölik magukat. Mindnyájan a végsőkig kétségbeesett emberek – de fennmaradó napjaikat a társadalom kötöttségeitől mentesen élik le. A novellák megjelenéséhez képest száz évvel későbbi San Franciscó-i Öngyilkos Klub tagjai nem tervezték megölni magukat. Csak ugyanezzel a kötetlen életörömmel akartak élni.

A klub később nevet változtatott, és előbb Kakofónia Társulat lett, ezután pedig Kakofónia 2.0 – de bárhogy csomagolták is, a lényege ugyanaz maradt. A klubtagok meg akarnak szabadulni a folyamatos megfigyeltség érzésétől, amelyet a panoptikon kényszerít rájuk. Mivel a panoptikonban az emberek úgy érzik, valaki mindig látja őket, eltökélt céljuk, hogy:

1. olyan helyekre menjenek, ahol nem lehet megfigyelni őket, például a csatornahálózatba,

2. olyasmit tegyenek, amit az elképzelt és láthatatlan megfigyelőjük soha nem helyeselne, például felmásszanak a hídra; vagy

3. olyan rendbontó módon viselkedjenek, ami kétségkívül felbosszantja a láthatatlan megfigyelőt, de úgy, hogy gyakorlatilag mégsem szegnek meg semmiféle szabályt, például temetőben buliznak, vagy bohócnak öltözve vesznek részt a reggeli csúcsforgalomban.

A klub tagjai elutasítják, hogy egyes íratlan szabályoknak engedelmeskedjenek, de közben mégis felhívják az emberek figyelmét ezekre a szabályokra, pont azáltal, hogy nyilvánosan hágják át őket.

Frankie az Öngyilkos Klub és az árnyékából előlépett többi hasonló „urbex” – urban exploration, a városok normális esetben nem látható, nem, vagy csak nehezen elérhető részeinek meglátogatására szakosodott – csoport tevékenységéről írta a dolgozatát. Nagyon jó tanulmány lett, ötöst kapott rá.

Itt, a legteljesebb dokumentáció érdekében, egy részlet következik a dolgozatból, amit Frankie a második évében, december 5-én adott be Jensson tanárnőnek.

A klub és a későbbi hasonló szervezetek – a Kakofónia Társulat, valamint a Kakofónia 2.0 – tevékenysége két típusra osztható: urbexre és nyilvános megbotránkoztatásra. Az urban exploration keretében függőhidakra másztak fel, ezek közül a legjelentősebb a Golden Gate. Elhagyott épületekbe hatoltak be, és bekúsztak a szennyvízcsatornába, hogy felügyelet nélküli kirándulásokat bonyolítsanak le. Jelmezbált szerveztek temetőkben.

A nyilvános megbotránkoztatás abból állt, hogy állatjelmezbe öltözve mentek el bowlingozni. Egyik leghíresebb akciójuk a Bohócok a buszon volt. Akkor több tucatnyi, egymással semmiféle látható kapcsolatban nem álló bohóc várakozott ugyanannak a buszjáratnak különböző megállóiban, és a reggeli csúcsforgalomban mindannyian fel is szálltak. (Sant-Archia weboldal, LA Kakofónia weboldal)

Hasonló akció a Márciusi Menyasszonyok, amelyet most már nyolc éve minden tavasszal megrendeznek. A résztvevők menyasszonyi ruhába öltöznek, és végigvonulnak az utcákon, terhességi teszteket vásárolnak, kikezdenek az alkalmiruhaüzletek dolgozóival, Tiffany’s ékszereket vesznek, és flancos fehérneműt próbálnak a Victoria’s Secretben. A napot kocsmai pezsgőzéssel zárják, ahol terv szerint „addig tesznek ajánlatokat turistáknak, amíg feleségül nem veszik vagy ki nem dobják őket”. (Márciusi Menyasszonyok weboldal)

A klubtagokról feljegyezték, hogy olykor egész hétvégéket télapónak öltözve töltenek. Az első TélapóCon – másik nevén SantArchia – eredeti terv szerint szürreális ünnep lett volna, afféle karácsonyi átverés. 1994-ben kezdődött: az emberek trágár szövegekkel énekeltek ismert karácsonyi dalokat, és így vonultak végig az utcánkon. Mindez olyan nagy sikert aratott, hogy a szervezők úgy érezték, ezt a tökélyt úgysem lehetne megismételni, de végül inkább azt a mottót tették magukévá, hogy „Amibe érdemes belekezdeni, azt érdemes orrvérzésig folytatni is.” (SantArchia weboldal)

Mára körülbelül harminc városban szerveznek TélapóCont; közülük néhányan jótékony célra gyűjtenek pénzt, mások inkább a kocsmatúra-jellegre fókuszálnak. A lényege azonban mégsem ez, és nem is a karácsony évről évre anyagiasabbá válásának társadalomkritikája, noha vannak, akik ekképpen értelmezik. A lényege ugyanis pontosan megegyezik az Öngyilkos Klub és a Kakofónia Társulat célkitűzésével: olyan pszichedelikus pillanatokat csempészni a mindennapokba, amelyekben a társadalom megszokott korlátai feloldódnak.

Amikor a portlandi télapókat kivezették egy plázából, olyasmiket kántáltak, hogy „Ho-ho-ho-hó! Plázában maradni jó!” vagy hogy „Télapónak lenni nem bűn!” Amikor a rendőrséggel fenyegették meg őket, azt kiáltották: „Egy, kettő, három… Boldog karácsonyt!” Aztán futásnak eredtek, felpattantak egy belváros felé tartó vonatra, és beültek egy kínai étterembe. (Palahniuk, p. 142.)

A klub tevékenységének egy jó része azonban túlmutat a puszta szürreális vagy éppen átveréses jellegen, és a társadalomkritika mezsgyéjére téved. Nem is olyan régen történt például a Bohócok a fogyasztói társadalom ellen, amikor azzal kísérleteztek, meddig mehet el egy bohóc, mennyire molesztálhatja az üzletembereket Los Angeles belvárosában, mielőtt kihívnák rá a rendőrséget vagy megvernék. A Sült galamb kódnevű eseményt a fiktív San Francisco és Környéke Nyársonsütő Baráti Kör szponzorálta. A beugratós szórólapjuk azonban, amellyel az eseményt beharangozták, mégis a csirkegyári állattartás és a génmanipulált élelmiszerek kritikáját fogalmazza meg. (A Nyársonsütő Baráti Kör prospektusa)

Mind a Márciusi Menyasszonyok, mind pedig a TélapóCon régi, bejáratott intézmények szent szimbólumait használja – a menyasszonyi ruha a házasság intézményét jelképezi, a Télapó a karácsonyt –, és alaposan a feje tetejére állítja őket.

Az urbex vonulat a nyilvános épületekre és azok használatára vonatkozó íratlan szabályokat, társadalmi konvenciókat kérdőjelezi meg. A temetőben nem szabad játszani. A hídra nem szabad felmászni. Az utcák alatti csatornahálózatba nem szabad behatolni.

Az Öngyilkos Klub tagjai mindezt megteszik. Mi lehetne ennél hangosabb társadalomkritika?

Frankie utóbb elégette a dolgozatát. E tettének indítéka hamarosan nyilvánvalóvá válik majd. Ezúttal óvatos volt, az internátus zuhanyzójában gyújtotta fel a papírt, és nem égette meg magát.

SZÖRNYETEG

Frankie szándékosan késett pár percet szerdán, amikor Porterrel ebédelt. A levélváltás felidézte benne azt a fajta bizonytalanságot, amit az előző év óta nem érzett. A szakítás utáni napokban Frankie-t olyan gondolatok gyötörték, hogy Bess minden bizonnyal jobb nála. A hétköznapi, barátságos Bess minden bizonnyal csinosabb, elragadóbb, tapasztaltabb, okosabb, mint Frankie – különben Porter nem csalta volna meg vele.

Nem segített, hogy Bess az eset után nem lett Porter barátnője.

Nem segített, hogy a szíve mélyén tudta, ő is okos és elragadó.

Azért nem segített, mert Frankie azt érezte, hogy fogyóeszköz. Hogy Porter szemében ő egy senki, akit bármikor le lehet cserélni egy jobb modellre – és még a jobb modell se olyan különösebben nagyszerű.

Ami viszont azt jelenti, hogy Frankie majdhogynem értéktelen.

Kellemetlen, észszerűtlen érzés volt ez, és Frankie minden egyes Porternek küldött e-mail minden szavával küzdött ellene. Több bocsánatkérést is kicsikart belőle, elhanyagolt ellentétekkel bombázta, és a nyelvhasználatát kritizálta – és a fiúnak várnia kellett rá, hogy elfogadja az ebédmeghívást. Mindezt csak azért, mert Frankie olyan rosszul érezte magát, amikor eszébe jutott, hogy mennyire keveset ért Porter szemében.

A Tornácos gyorsbüfé volt, egyfajta második étkező azoknak a diákoknak, akik inkább költöttek pénzt, mint hogy a menzán egyenek. Kívül régimódi, kiülős tornác vette körül, de bent nem mutatott többet, mint bármelyik utcai büféskocsi. Hamburgert lehetett enni, rántott csirkés szendvicset, sült krumplit, üdítőt, turmixot és pálcikás jégkrémet. Volt még egy polc csoki és egy hűtő, tele gyümölcslével. Néhány évente pár diák kampányba kezdett, hogy mind a Tornácos, mind a menza választékát bővítsék, legyen vegetáriánus burger, adalékmentes jégkrém és egybensült krumpli a Tornácosban, és valódi zöldségek a menza salátabárjában. Volt, hogy az egészséges életmód mellett érveltek, volt, hogy a fenntartható mezőgazdaságot szorgalmazták. Mind ez idáig az egyetlen eredményükként a pénztárgép melletti tálban ráncosodó néhány bánatos alma felbukkanását ünnepelhették.

Akárhogy is, a diákok foghatták a zsíros ennivalóval megpakolt papírtányérjukat, és vagy ettek bent, a sütők felől áradó forróságban, az olaj sercegését hallgatva, vagy kiültek a szúnyoghálóval védett teraszra.

Mikor Frankie odaért, Porter már kint ült két tál sajtmártásos sült krumplival. Nem most látták egymást először az idén, állandóan ott voltak egymás körül, még geometriára is együtt jártak. De ez volt az első alkalom, hogy Frankie nem próbálta erőnek erejével elkerülni a találkozást, és mikor Porter felállt, a lány picinek és gyerekesnek érezte magát a magas fiú mellett.

– Örülök, hogy eljöttél – mondta.

– Nem gond. Ez az enyém? – kérdezte Frankie, és felkapott egy szál krumplit, aztán leült a Porterrel szemközi székre.

– A tiéd. Azt nem tudtam, hogy inni mit szeretnél.

– Van még rózsaszín limonádé?

– Megnézem.

Porter eltűnt az ajtóban, és pár perccel később már jött is vissza, kezében egy üveg rózsaszín limonádéval és egy doboz Viva gyökérsörrel.

Frankie már bánta, hogy rózsaszín limonádét kért. A rózsaszín limonádénál keresve se találhatott volna gyerekesebb innivalót.

– Szóval, mi újság? – kérdezte Frankie.

Porter hátradőlt a székén. Jelentősen kevésbé nézett már ki kockának, mint amikor összejöttek. Új frizura, az ingét már nem tűrte be.

– A lacrosse-idény eddig elég jól alakul – válaszolta. – A Kémek Klubja meg a végét járja most, hogy Buckingham végzett.

Frankie bólintott.

– Jól hallottam, hogy te meg kihagyod a Konglomerátum buliját pénteken a végzős pasid kedvéért? – kérdezte Porter csipkelődve.

– Honnan szeded, hogy végzős pasim van?

– Ugyan már, Frankie! Mindenki tudja.

– Mindenki?

– Még jó. A kockanyáj ismeretlenségéből kiemelt valakit az iskola nagymenője.

– Ez azért nem teljesen így van. – Porter megfogalmazásától Frankie azonnal védekező álláspontra helyezkedett. Így látják őt a többiek? Mint akit egy népszerű végzős srác kiemelt az ismeretlenségből? A társadalmi helyzete egy az egyben Matthew adománya volna?

Könnyen lehet, hogy igen.

Mert tulajdonképpen legnagyobbrészt igaz volt a megfogalmazás.

De vajon Matthew is így látja?

– Szóval komoly a dolog köztetek Livingstonnal? – tudakolta Porter.

– Igen – felelte Frankie. – Szerintem eléggé.

– Idősebb nálad.

– És?

– És. – Porter a szájába ejtett egy sült krumplit, aztán visszadőlt a széken. – Nagyon jól nézel ki az idén, Frankie. Ne hagyd, hogy kihasználjon!

– Tessék?

– Tudod, mire gondolok.

– Nem. Mire?

– Hogy ne hagyd, hogy visszaéljen a helyzetével.

– Erről akartál beszélni velem?

Porter megvakarta a tarkóját.

– Úgy kábé. Ja.

– Légy szíves, mondd, hogy nem azt mondod, amit gondolok, hogy mondasz!

– Mármint? – Porter arckifejezése ártatlanságot tükrözött. – Nem ellened mondom. És nem is ellene. Csak aggodalmas állampolgár lévén szóltam.

– Miből gondolod, hogy csak azért, ahogy kinézek, hirtelen hagyom, hogy valaki visszaéljen a helyzetével? – csattant fel Frankie. – Korábban nem gondoltál rólam ilyesmit. És neked se hagytam soha, hogy kihasználj!

– Nem, de…

– Pontosan mikor is voltam olyasvalaki, akit könnyű kihasználni?

– Hát…

– Megcsalni könnyű, azt én is belátom. Ezen a téren pont elég bizonyítékkal szolgáltál, köszönöm szépen. De volt olyan, hogy könnyű lett volna kihasználni?

– Ööö…

– Hm, Porter? Választ várok!

– Nem volt. Egyszer sem.

– Akkor meg?

– Livingston – hebegte Porter. – Ő…

– Mi van vele?

– Hát hogy ő, mint mondtam, idősebb nálad. És te meg…

– Mi van? Azért írtad azokat a maileket, azért hívtál el, mert mondani akartál valamit nekem. Szóval ki vele!

– Nagyon csinos lettél, Frankie. Ez bók.

– Aha. És egyébként mit is értesz pontosan az alatt, hogy „visszaél a helyzetével”? Azt feltételezed, hogy a fiúk akarnak valami olyasmit, amit a lányok nem akarnak? Talán én is akarom. Talán Matthew kellene, hogy idegeskedjen, hogy én élek vissza az én helyzetemmel!

– Hé, nem kell letámadni! Csak vigyázni próbálok rád.

– És komolyan azt gondolod, hogy a te figyelmeztetésed fogja eldönteni, Matthew bejut-e a bugyimba vagy sem? – Frankie érezte, hogy túl nyersen fogalmaz, de hát mérges volt. – Hogy, mondjuk, éppen nagyban smárolunk, amikor is eszembe jut, hogy „na várjunk csak, nem pont erre figyelmeztetett Porter, hogy esetleg kihasználhatnak, micsoda szerencse, ez a tanács sokat segít, azt hiszem, legjobb lesz, ha hazamegyek”?

– Nem tudnál kicsit visszavenni a hangerőből? Mindenki minket bámul.

Ez igaz volt. Tényleg bámultak.

Frankie kicsit lejjebb vette a hangját, de nem a temperamentumát.

– Porter. Hadd magyarázzam el: amikor Matthew-val vagyok, eszembe se jutsz. Egy pillanatig sem.

– Frankie! Állítsd le magad! Nem így értettem.

– Hát hogy értetted? – morogta Frankie. – Úgy értetted, hogy csak mert nagyobb melltartót hordok, mint tavaly, hirtelen nem vagyok képes vigyázni magamra? Vagy úgy értetted, hogy Matthew potenciális erőszaktevő? Vagy úgy értetted, hogy emlékeztetned kell, hogy te is nagyfiú vagy, és majd te megvédelmezel? Mert te is vagy olyan nagyfiú, mint Matthew?

– Mi a franc bajod van? – Most már Porter is ideges volt.

De Frankie-t nem lehetett már megállítani.

– Vagy azt akarod ilyen nyakatekerten a tudtomra adni, hogy szerinted elkurvultam, mert egy végzőssel járok? Hogy ügyelnem kellene a híremre? Pontosan mit is szeretnél mondani, Porter? Most már tényleg szeretném tudni!

– Frankie, fogalmam sincs, mit mondtam, amitől ennyire kiakadtál, de azt hiszem, túlreagálod a dolgot. Túlérzékeny vagy. Ha esetleg elfelejtetted volna, azzal kezdtük az egészet, hogy bocsánatot kértem.

– Nem vagyok túlérzékeny. Csak próbálom értelmezni az állítólagosan ártatlan észrevételeidet.

– Neked elment az eszed – mondta Porter, és felkelt. – Csak szívességet próbáltam tenni neked. A régi idők kedvéért.

– Hát ne strapáld magad!

Porter otthagyta. Lement a lépcsőn, ott hagyta a fél tányér sült krumplit és a bontatlan doboz gyökérsört.

*

Amikor a fiú látótávolságon kívülre került, és eltűnt egy épület sarkán túl, Frankie kinyitotta Porter üdítőjét, és egy hajtásra megitta a felét. Megérintette a Superman-pólót a pulcsija alatt.

Az agya mintha új életre kelt volna, mintha áramot vezetett volna belé, amíg felfejtette Porter első ránézésre bántatlan kijelentéseinek valamennyi bántó rétegét. „Nagyon jól nézel ki az idén, Frankie. Ne hagyd, hogy kihasználjon!”

Valami furcsa módon büszke volt arra, amit csinált. Helyesen értelmezte, amit mondott Porter, ebben teljesen biztos volt.

De azt is tudta, hogy szörnyetegként viselkedett.

Frankie nem szerette azt az énjét, amelyik Porterrel kiabált – de nagyra becsülte. Hogy ez egyszer nem vette fel a legkisebbnek szánt szerepet az asztalnál, ahogy tette azt egész gyerekkorában, amikor a nagyokra (Seniorra, az édesanyjára, Zadára) kellett számítania, hogy megmagyarázzák neki a világ dolgait.

Hogy nem duzzogott, morgolódott, kesergett vagy siránkozott, nem esett bele azokba a viselkedésmintákba, amikre az ember hajlamos, ha támadás éri, de úgy érzi, nincs eszköze megvédeni az igazát.

Csodálta az énjét, aki kézbe vette az irányítást, és meghatározta a diskurzus menetét. Ámult önnön érveléstechnikáján, bátorságán, az irányítási készségén.

Szóval szörnyeteg vagyok, állapította meg magában. De legalább nem valakinek a kishúga, a barátnője, valami random másodéves, valami random csaj – valaki olyan, akinek nem sokat nyom a latban a véleménye.

Frankie úgy indult el a következő órájára, hogy nem kereste se Matthew-t, se Trisht. Csak érezte, ahogy az erő áramlik az ereiben, és persze mellette a velejáró bűntudatot, a kielégült igazságérzetet, életörömöt és rettegést.

A HŰSÉGREND

Az olvasó számára mostanra kétségkívül világossá vált, hogy a Basset Hound Hűségrendje köszöni, él és virul az Alabasterben. És hogy a történet ezután következő részeit is teljes egészében megérthesse, kicsit el kell most mélyednünk a rend történetében.

A legenda szerint a rend alapítója egy fiatalember volt, aki utóbb az Egyesült Államok második legnagyobb ír-amerikai bűnszervezetének feje lett. A Basset rendje nagyságrendekkel jóindulatúbb volt, mint a Yale Egyetemen szerveződő Koponya és Csontok Rendje, jelentősen kevésbé intellektuális, ám jóval titkosabb, mint a Phi Beta Kappa tanulmányi társaság, és sokkal kevésbé goth, mint a North Carolina Egyetem Kápolnadombján alapított Gimghoul Rend. A tagokat, akik túlnyomórészt végzősök voltak, egy titokzatos levél kézbesítésével választották ki, amelyben meghívták őket egy titkos beavatási szertartásra.

A társaság egyes években jóval látványosabban volt jelen az iskolában, mint máskor. Frankie első éve anélkül telt el, hogy akár csak egyszer is felfigyelt volna az aprócska basset hound-jelre, amely a golfpályás buli meghívóit is ékítette, noha valójában többször is megjelent az iskolai hirdetőtábla egyes hirdetményeire pecsételve – mégpedig titkos kódban írt felhívásokon. 9/4/11/23/F, ami annyit tett, hogy kilenc órakor, a négyes számú helyszínen (a Flaherty internátusépület legfölső szintjén, a takarítószertárban), november huszonharmadikán gyűlés lesz, mégpedig fontos.

(Természetesen a Hűségrend tagjai nyugodtan megbeszélhették volna e-mailben is a találkozók időpontját és helyszínét, de a küldetésük része volt – mint csaknem valamennyi titkos társaságnak, ami azt illeti –, hogy ne legyenek teljesen titkosak. A cél az, hogy legyen annyi nyilvánvaló titokzatosság, hogy az emberek törhessék a fejüket, mi minden van még, amit nem tudnak; ez adja a társaságbeli tagságnak egy bizonyos jelentőségét. Ha senki sem tud róla, hogy a titkos társaság létezik, határtalanul kevésbé volna izgalmas a tagjának lenni, nem igaz?)

A Bassetek pecsétjét kissé vészjóslóan néhány nagyszájú végzős lány internátusi szobájának ajtaján is elhelyezték, az üzenőtáblára. Ezek a lányok ugyanis egyik nap együtt ültek a menzán, és nagy hangon gúnyolódtak egy zártkörű, csak fiúkból álló titkos társaságon (már ha létezik ilyesmi egyáltalán; nem tudták biztosan) egy olyan iskolában, amelyik 1965 óta koedukált.

Májusban egy reggel Frankie maga is belefutott egy Basset-találkozóba, noha akkor úgy értelmezte, hogy az evezősök csapatépítő tréningje lehetett. Előző este kapta rajta Portert és Besst, és az éjszaka jelentős részét azzal töltötte, hogy Trish vállán zokogott, és arról panaszkodott, hogy gyűlöli Portert, de olyan magányos nélküle. Reggel hatkor aztán megelégelte a dolgot, és elindult sétálni egyet a halastónál, ami voltaképpen csak egy kis kacsaúsztató, a közepén gyaloghíddal, az iskola birtokának szélén. Ott látott tehát, reggel 6:14-kor, nagyjából huszonöt fiút – a felük végzős, a felük harmadikos, és egy Sam nevű másodéves –, akik a hídon sorakoztak és egycenteseket dobáltak a vízbe.

Frankie megállt a fák között és egy ideig figyelte a történéseket, miközben azon törte a fejét, vajon mi vehette rá ezeket a srácokat, hogy a vasárnap reggel kilencórás reggeli előtt felkeljenek. Nem akart elmenni mellettük – igazság szerint egyedül akart lenni –, és már éppen fordult volna el, hogy induljon, amikor Matthew Livingston levetette a pólóját. Amitől megtorpant.

És a fiú tovább vetkőzött.

Amikor pedig teljesen meztelen volt, beugrott a halastóba. A többiek utána, kivéve a másodévest, aki ott maradt a hídon a ruhákat őrizni.

Csöndben voltak. Ha meg is szólaltak, biztos, hogy csak suttogva, és nagyjából egy percig taposták a vizet, aztán kikapaszkodtak a mocskos tóból a partra, hogy összeszedjék a ruháikat.

Elfelejtettek törülközőt hozni, úgyhogy káromkodva dörgölték a végtagjaikat a pólóikkal.

Frankie még egypár percig bámulta őket. Nem tehetett róla, nem bírta megállni.

De amint az egyik végzős abba az irányba nézett, amerre állt, azonnal visszasietett a fák közé, átvágott a birtokon, és elindult a könyvtár felé.

*

A legtöbb titkos társaság – legalábbis azok, amelyekről olvasni lehet, akár könyvekben, akár az interneten – az egyetemeken szerveződik. Vagy a felnőtt társadalomban. Közösségek, tanulmányi társaságok, valamely értékrend hívei: a lovagiasságé, az egyenlőségé vagy éppen a kiválóságé. Olyanok, mint az egyetemi testvériségek, attól eltekintve, hogy nincs klubházuk és nem viselik nyíltan a jelvényüket. A felsőoktatási titkos társaságok többnyire helyi érdekeltségűek, nem országosak, de a felnőttekéi gyakorta komolyabbak és nagyobb léptékűek.

És azt persze nem tudjuk, hogy pontosan mit is csinálnak. Hiszen titkosak.

A Basset Hound Hűségrendje a „kiválasztottak” társaságaként indult az Alabaster diákjai körében – amely esetben a „kiválasztottság” azokat jelentette, akik vagy az Alabaster leghűségesebb és legpénzesebb családjaiból származtak, vagy egyszerűen elég menőnek találtattak. Sok egyetemi társaság elvár valamiféle kiválóságot, amikor új tagokat jelölnek, és a Basset Houndok közé sem kerülhetett be senki, aki nem volt kiváló. Azonban a kiválóság pontos kritériumait ebben az esetben tizenhét éves fiúk állapították meg, nem pedig tanárok vagy szülők, így aztán ha valaki szórakoztatóan tudott beszélgetni, az sokkal többet nyomott a latban, mintha, mondjuk, képes tisztességes esszét írni a második világháborúról, és a sportpályán nyújtott kiemelkedő teljesítmény is csak akkor volt említésre érdemes, ha az illető az öltözőbeli cukkolásban is hasonló tehetséget mutatott. A családi vagyon nagysága és a társadalomban betöltött magas pozíció első ránézésre nem játszott szerepet a kiválasztásban. Azonban ezek a tényezők többnyire, bár nem kézzelfogható, mégis létező biztonságérzetet kölcsönöztek azoknak a fiúknak, akik birtokolták őket; márpedig akik ilyen magabiztosan érezték, hol a helyük a világban, legtöbbször (ha nem is mindig) az iskola társadalmában is vezető szerepet foglaltak el, ami pedig azt eredményezte, hogy meghívást kaptak a Hűségrendbe.

Igaz viszont, hogy semmi sem lehet halálosan komoly dolog, amit egy lógó fülű, rövid lábú kutyáról neveznek el. A Koponya és Csontok Rendje tevékenysége, bármi legyen is az, kétségkívül sokkal kevésbé nevetséges, mint a Basset Houndoké. De a Bassetek nem is tetszelegtek társadalmi igazságtételért harcoló vagy a tanulmányi előrehaladást propagáló szerepben. Szintúgy nem tekintették magukat lázadóknak, legalábbis nem komolyan vehető módon. A Bassetek leginkább arra koncentráltak, hogyan juthatnak sörhöz, hogyan tudnak észrevétlenül kiosonni az internátusból és visszaosonni, és hogyan hívják fel magukra a lányok figyelmét – mindezek ellenére mégsem volna helytelen azt állítani, hogy komoly hatalommal bírtak.

A Basset-lét rendkívül fontos volt ezeknek a fiúknak, mert ez határozta meg a viszonyukat azokkal a másik társadalmi intézményekkel, amelyek formálták őket; példának okáért az Alabasterrel. Mint Senior Banks, ők is inkább tekintették magukat Bassetnek, mint, mondjuk, teszem azt, teniszezőnek, tévénézőnek, fehérnek, protestánsnak, keleti partról érkezőnek, jó síelőnek, heteroszexuálisnak vagy éppen vonzó fiatal férfinak – noha ezen jellemzők majdnem mindegyikükről elmondhatók voltak. A Hűségrend fontosságát a valódi, legfőbb célja adta, noha ezt a tagok nem fogalmazták volna meg így, ezekkel a szavakkal: a Hűségrend lehetővé tette számukra – nekik, akiknek a világban betöltött központi pozíciójuk amúgy is adott –, hogy megtapasztalják a lázadás izgalmát, egy árnyalatnyi hagyományrombolást, és persze a régi, jól bevált engedetlenséget, mégpedig kockázat nélkül.

Lehetővé tette számukra, hogy eljátsszák, hogy rosszfiúk. Hogy másmilyenek. Következmények nélkül. Ettől kaptak egy bizonyos identitást, ami elkülönült az őket nevelő iskola értékrendjétől, és egy bizonyos családhoz tartozást, távol az otthonuktól. Mert őszintén szólva mindazzal, amit titokban, lázadástól fűtve tettek (példának okáért söröztek a golfpályán), szemernyit sem kockáztatták kiváltságos helyzetüket. Ilyenkor a világ eljövendő vezéreivel ápolták a kapcsolatukat, amely kapcsolat az iskolaévek után nagyon-nagyon nagy hasznukra válik majd.

A Hűségrend tagjai minden évben éltették a hagyományos rítusokat, feleskették az új királyt, és meztelenül úsztak a halastóban. Az új harmadikosok szó szerint és átvitt értelemben is birtokukba vették a Basset Palástját (amely palást egy molyrágta, kissé undorító, basset-szerű barnás színben pompázó gyapjúpokróc volt), és egycenteseket dobáltak a halastó déli oldalán a vízbe, amely gesztus egyes értelmezések szerint az ártatlanság elveszítését jelentette, mások véleménye szerint pedig az örök hűség megpecsételését jelképezte.

Ennek a rituálénak volt az elsőéves Frankie szemtanúja. A rítus középpontjában egy harmadéves állt, akit felkészítettek a vezetésre, és aki átvette a Bassetek Királyának szerepét, és ezzel a jelképes porcelánkutya birtoklásának jogát. Ettől kezdve az ő feladata lett, hogy irányítsa és támogassa Basset-társait, és rávegye őket, hogy kövessék az utasításait.

A Bassetek Királyának címét abban az évben, amikor Frankie beleavatkozott a társaság működésébe, ketten viselték. Alphát másodéves korában hívták meg a Bassetek bulijaiba és gyűléseire, azzal a céllal, hogy a következő év végén ő lépjen majd a Bassetek Királyának trónjára. Csakhogy a következő évben New Yorkban maradt, és muszáj volt valaki mást találni a helyére, hiszen akkor még senki sem tudhatta, hogy Alpha visszajön.

Ez a helyettes volt Matthew Livingston.

A CSIKÓHAL

Az Alabasterben minden héten volt filmvetítés. Mindig legfeljebb 12-es korhatáros filmeket vetítettek, és abból is kizárólag olyasmit, ami ellen egyetlen konzervatív egykori alabasteres Öregfiú sem emelhet kifogást, végtére is az ő adományaikból épült az új összművészeti központ. Október közepén egyik nap, a hét közepén Matthew megkérdezte Frankie-t, hogy van-e kedve megnézni vele a Muppet Movie-t pénteken.

– A srácok nélkül. Csak te meg én, Miss Röfi és egy nagy zacskó cukorka – mondta Matthew. – Érted megyek, és kettesben átsétálunk. – Nem sokat randiztak kettesben, úgy, hogy ne tartott volna velük egy komplett fiúfalka.

Trish (Vitaklub) és Artie (Vitaklub, Audiovizuális Technológiai Szakkör) péntek este az idei Kockaklubok Konglomerátuma bulira készültek.

– De hát muszáj eljönnöd! – sopánkodott Trish, amikor Frankie elárulta neki, hogy a Muppet Movie-t tervezik megnézni. – Te vagy az együttműködés hősnője, te vagy az oka, hogy a vitaklubot egyáltalán meghívták!

– Tudom, tudom – sóhajtotta Frankie. – De gondolj bele! Gumicukor, a pasim, egy elsötétített moziterem… vagy egy csapat kocka, akik csak félig-meddig ironikusan táncolnak a Macarenára?

– Rosszul gondolkozol – tiltakozott Trish. – Rágós műanyag gumiizé, ami még csak nem is rendes ennivaló, ugyanaz a srác, akivel amúgy is mindennap együtt vagy és egy bábfilm, amit kábé ötéveseknek szántak… vagy egy rendes, igazi DJ, korlátlan mennyiségű chips és az összes barátod.

– Nem bábok, hanem Muppetek! – igazította ki Frankie. – Ráadásul olthatatlan és egyébként teljesen indokolt szerelemmel lángolok Breki iránt, amit életem végéig készen állok felbecsülni.

– Felbecsülni?

– Felbecsülni. A lebecsülni elhanyagolt ellentétpárja.

– Úgy érted, készen állsz életed végéig kiállni Breki mellett?

– Felbecsülni.

– Értékelni?

– Felbecsülni. Felbecsülni állok készen. És Animalt is. Imádom Animalt. Kiskoromban állandóan a Muppet Show-t néztem DVD-n.

Trish jobbnak látta témát váltani.

– Sminkelhetnénk együtt meg kifesthetnénk a lábujjkörmeinket, mielőtt értünk jönnek a fiúk. Mit szólnál, ha kihagynánk a vacsit, és visszajönnénk a szobánkba csajos dolgokat csinálni?

– Benne vagyok – bólintott rá Frankie. – És mire elkészülünk, teljesen zilálatlanok leszünk.

– Legfeljebb te leszel zilálatlan – szögezte le Trish. – Én normális vagyok.

*

Aznap este Frankie egyedül ment vacsorázni. Egy teljességgel jelentéktelen okból kifolyólag a moderntánc-óra hamarabb ért véget.

Most jött rá, hogy másodév kezdete óta nem is volt még egyedül a menzán. Mindig Trishsel jött reggelizni, vagy néhány másik lánnyal az internátusból, és ebédelni vagy Matthew-val érkezett, vagy azokkal a vitaklubos emberekkel, akikkel amúgy is együtt volt ötödik órája. Néha Trish és Artie asztalánál vacsorázott a másodévesek között, de legtöbbször, mivel a táncnak hamarabb lett vége, mint a focinak, elment Matthew és a többiek elé a tornacsarnokhoz.

De aznap Frankie éhes volt, és odament a menzára, amint kinyitották az ajtót. De amikor kiállta a sort, és ott állt egyedül, tálcáján a parmezános padlizsánnal és almalével, fogalma se volt, hogy hol a helye.

Trish és Artie a másodéves asztalok egyikénél ettek, ahogy mások is az ismerősei közül. A végzősök asztala, ahol Matthew és a barátai ülnek mindig, üresen állt.

Frankie az órára pillantott, és felmérte, hogy még legalább tíz percig nem jönnek.

Tudta, hogy a legjobb az lenne, ha leülne a másodikosok közé. Csak akkor van joga a végzősökkel ülni, ha egy végzős hívja. Nem voltak éppen hivatalos, kőbe vésett szabályok az iskolában a menzai ülésrendről, de nem ült alsós – de még harmadéves sem – végzős nélkül a végzősök asztalánál 1958 óta.

Frankie Matthew-val, Alphával és a barátaikkal akart ülni. Nemcsak azért, mert élvezte a társaságukat, hanem azért is, mert ha a másodévesek közé telepedne le, az olyan volna, mintha elismerné, hogy az ő társadalmi státusza nem egyenértékű Matthew-éval. Hogy Frankie igazából nem barátja a fiú barátainak.

Ráadásul, ha így tenne, behódolna a panoptikonnak, amiről Jensson tanárnő magyarázott. Ha Trish és Artie mellé ülne le, akkor az íratlan szabályoknak engedelmeskedne, pusztán félelemből, hogy észre ne vegye a nemlétező börtönőr.

Senki sem fog megbüntetni, győzködte Frankie önmagát.

Nyugodtan áthághatom ezt a szabályt, ha akarom.

Semmi sem állhat az utamba.

Frankie céltudatosan Matthew csapatának az asztalához ment, és leült. Mintha csak az övé lenne. Mintha joga lenne ott ülni.

Leült és evett.

Olvasott egy kicsit a Wodehouse-ból, ami éppen nála volt, az Ürgék, szivarok és pasasokból. Artie és Trish odakiabáltak neki és integettek, hogy menjen át hozzájuk, de ő szándékosan félreértette a jelzést, és barátságosan visszaintegetett.

Senki sem szólt hozzá, noha több olyan végzős is ücsörgött körülötte, akiket elég jól ismert, hiszen rendszeresen egymás közelében ültek. Callum lehuppant mellé néhány másik lacrosse-csapatos sráccal, és még csak nem is biccentett.

Frankie evett és olvasott.

A lényének egy részében úgy érezte magát, mint a kortársai közül bárki más is érezte volna adott körülmények között: zavarban volt. Szerette volna, ha sose hágta volna át ezt az ostoba szabályt. Szerette volna, ha Matthew végre megérkezik és megmenti. Elkeseredett volt és szomorú, amiért Callum még csak nem is szólt hozzá, mert ez is azt bizonyította, hogy a többiek nem tekintették emberi lénynek, csak a Matthew karján lógó kiegészítőnek. Talán mégis jobb volna, ha odamenne Trishék asztalához inkább – csak éppen ha most áll fel, az még kellemetlenebb volna, és egyáltalán, mi ütött belé, hogy ilyen hülyeséget csinált?

De Frankie lényének egy másik szeglete élvezte, hogy beszédtémát szolgáltatott az iskolának. Hogy megszegett egy szabályt, ami olyan mélyen bevésődött a kollektív tudattalanba, hogy soha senkinek eszébe sem jutott volna, hogy voltaképpen nincs is szabály. Úgy érezte, szembeszegült a bentlakásos iskola panoptikus jellegéből fakadó művi megfigyeltség-illúzióval.

Végül aztán megérkezett Matthew, Alpha és Dean Star és Elizabeth kíséretében. Nagy tálcazörgéssel leültek, és gyümölcslével meg tejjel teli poharaknak néztek a fenekére. Alpha felpattant, hogy szalvétát hozzon. Dean átszaladt egy szomszédos asztalhoz sóért.

Elizabeth volt az egyetlen, aki szóvá tette, hogy hol ül Frankie. Végtére is ő volt a kívülálló, aki maga kereste meg a pénzét, akit nem terhelt a felsőbb osztályokra jellemző noblesse oblige – az érzés, amire Bertie Wooster is mindig hivatkozik a Wodehouse-regényekben, miszerint a nemesi születéssel jár a kötelesség, hogy tisztességesen kell bánni embertársainkkal.

– Mi van, tökmag, elfoglalod a végzősök asztalát? – tudakolta Elizabeth egyáltalán nem barátságtalanul, és letelepedett Frankie mellé. A tálcájáról számtalan kistányért rámolt le – mindegyiken egy-egy-féle zöldség a salátabárból: főtt cékla, konzervgomba, paprikával töltött olajbogyó és mazsola –, plusz egy pirított angol muffinzsömlét és két pohár gyümölcslevet.

– Talán – válaszolta Frankie óvatosan, védekező módban. – Vagy talán csak magányosan epekedtem Matthew után, mint egy otthon hagyott kiskutya. Kívülről nézve nehéz megmondani.

Elizabeth felhúzta a szemöldökét.

– Tökös csaj vagy.

Frankie ki nem állhatta ezt a kifejezést, amióta csak Zada rámutatott, hogy a bátorság és a férfi nemi szervek közé tesz egyenlőségjelet, de most csak bólintott Elizabeth felé.

– Vannak jobb napjaim.

– Mit szólsz ehhez, Livingston? – kérdezte Elizabeth Matthew-tól. – Hogy a csajszid a végzősök asztalánál vár?

Matthew feltápászkodott, és áthajolt az asztal fölött, hogy megsimíthassa Frankie arcát.

– Mindig örülök, ha láthatom.

– Nyáltank – mormogta Alpha.

– Ugyan már. Csak megsimogattam az arcát.

– Nyáltól csöpögő nyáltank vagy, blöki barátom.

– Próbálj kicsit kedvesebb lenni, Alpha – szólt rá Frankie, akinek egyáltalán nem tetszett, hogy milyen irányt vett a beszélgetés. – Itt ülök az orrod előtt.

– Én aztán nem bánnám, ha Dean nyáltank lenne – szúrta közbe durcásan Star.

– Nem szántam személyedre nézve becsmérlőnek megjegyzésemet, Frankie. – Alpha egy nagy darab padlizsánt tömött a szájába. – A személyed ifjú és bájos, és bármikor örülünk, ha láthatunk. De a nyáladzást nem bírom elviselni evés közben, kishölgy. Elveszi az étvágyamat.

– Közöm se volt a nyáladzáshoz – tiltakozott Frankie. – Matthew kezdte. Én csak itt ültem békésen, és nem csináltam semmit. – Hirtelen úgy érezte, mintha megint tízéves volna, a legkisebb gyerek az asztalnál, aki próbálja kimenteni magát.

– Alpha, ezt már ezerszer megbeszéltük – mondta Matthew a tésztájára szegezett tekintettel.

Igen? Pontosan mikor beszélték ezt már meg?

– Ezerszer megbeszéltük – ismerte be Alpha, és belekortyolt a kávéjába –, de még nem értünk a megbeszélés végére.

– Ez nem az a hely és nem az az alkalom. – Matthew még mindig nem emelte fel a fejét.

Veszekedtek miatta, ezt Frankie biztosan tudta. Miért hívja mindig fel Alpha Matthew-t, amikor kettesben vannak? Alpha talán féltékeny lenne, hogy Matthew Frankie-vel van – vagy hogy Frankie Matthew-val? Vagy egyszerűen csak Alpha nem bírja őt? Vagy túlságosan is bírja?

– Srácok! – Elizabeth a fejét csóválta. – Egy kis tesztoszteronlöket, és máris teljesen elviselhetetlenek lesznek, nem gondolod?

– Mármint a hormon? A tesztoszteron? – kérdezte Star.

– Nem, a másik fajta tesztoszteron – horkant fel röhögve Alpha.

Star értetlenül nézett maga elé.

Frankie megvonta a vállát.

– Nem vagyok benne biztos, hogy tesztoszteronról van szó.

– Dehogynem – tiltakozott Elizabeth. – A fiúk szervezetében egy óceánra elegendő tesztoszteron kering. Ettől lesznek a szükségesnél sokkal agresszívabbak. Ezek ketten pont olyanok, mint két, agancsával egymásnak feszülő szarvasbika.

– Nem hiszem, hogy rá lehet fogni a tesztoszteronra – szólt közbe Alpha. – Senki sem támad meg senkit. Csak egy kis baráti acsarkodásról van szó.

– Hát ezt mondom én is – magyarázta Elizabeth. – Acsarkodás, agancsoskodás. Le merem fogadni, hogy ugyanaz az eredete a két szónak.

– Igazából nem – igazította ki Matthew. – Igazából nem ugyanaz.

– Akárhogy is, nem értek egyet. – Alpha a villáján himbálózó padlizsándarabbal hadonászott Elizabeth felé. – A tesztoszterontól legfeljebb kanos leszek, és annak a következményeivel majd később lesz kis dolgod, de Matthew kapcsán egyáltalán nem a tesztoszteronjával van bajom.

– Hanem mivel? – Elizabeth az ujjaival felcsippentett egy uborkadarabot, és a szájába pottyantotta.

– Magával Matthew-val.

– Na persze. Szarvasbikák vagytok, és azon megy a szájkarate, hogy kinek van nagyobb agancsa. Egyetértünk? Frankie? Star?

– Abszolút – mondta Star, és beleharapott a pirítósába. – A fiúk állatok.

Frankie tudta, hogy Elizabeth mellé kellene állnia a kérdésben, de nem értett vele egyet.

– Szerintem a lányok is tudnak úgy versengeni, mint a fiúk – mondta végül.

– Ugyan már! – felelte Elizabeth. – Nézd meg a természetet. Kinek van a nagy farka, a pávakakasnak, vagy a… minek hívják?

– Pávatyúknak – vágta rá Matthew.

– Pontosan. És kinek van a nagy szarva? És a bozontos sörénye? – tódította Elizabeth.

– A fiúknak – felelte Dean.

– Persze, persze – mondta Frankie. – De az oroszlán igazából pont jó példa arra, amit mondok. A nőstények vadásznak a gazellákra, amíg a hímek ülnek a fenekükön, és tudom is én, ordítanak. A nőstények ádázabbak, mint a hímek.

– Dehogyis. – Elizabeth Frankie felé fordult. – Mert mit csinálnak, miután elejtették a gazellát? Hazaviszik az oroszlánsrácoknak. És nem mozdulnak el egymás mellől, olyanok, mint valami oroszlánhölgy-testvériség, miközben a hímek egyedül járnak. Ők nem bandáznak egymással, mert ahhoz túlságosan is harcosak, de a nőstények együttműködnek.

– Éljenek az oroszlánhölgyek! – lelkesedett Star. – A női testvériség nagyon fontos!

De Frankie csak azt mondta:

– Óvatosan, Elizabeth, ingoványos területre tévedtél.

– Hogy érted?

– Ha egyszer kijelented, hogy a nőstények ilyenek, a hímek meg olyanok, és mivel más fajoknál így van, ezért így kell lennie az embereknél is, akkor, még ha valamennyi igazság van is benne – akár egész sok –, máris készen állsz egy csomó elég ócska következtetést levonni. Hogy, mondjuk, a nők hajlamosak inkább együttműködni, és ezért nincs bennük annyi indíttatás a versengésre, hogy el tudjanak vezetni egy komoly céget vagy éppen katonai egységet. Vagy hogy a férfiak természetüknél fogva hűtlenek, mert muszáj sokfelé szaporodniuk. És az ilyesfajta gondolkodás csak problémákat szül a világban.

– Hajjaj – mosolygott Elizabeth. – Az alsós vitaklub-bajnok felébredt téli álmából, és harcosabb, mint valaha.

– Arról nem is beszélve, hogy ugyanazt a helyzetet különféleképpen lehet értelmezni. Hogyha a nőstény páva… pávamicsoda?

– Pávamadár – segítette ki Matthew. – Vagy csak páva.

– Pávamadárnak lenne a nagy kék farka, mindenki azt mondaná, hogy ez is csak azt mutatja, hogy a lányok szebbek, mint a fiúk, hogy a lányokat jobban érdekli a megjelenésük, hogy a lányok jobban szeretik a cifra, csicsás dolgokat…

– A lányok tényleg sokkal szebbek – vágott a szavába Dean.

– Köszi, cica! – Ez Star volt.

– Egyes fajoknál talán igen, de nem a páváknál. Ez a lényeg – mondta Frankie. – A páváknál a fiúk a szebbek, és erre azt mondjuk, hogy tesztoszteron. Férfiasság, és nem szépség. Érted, mit mondok?

– Értem, mit mondasz – válaszolta Elizabeth undokul. – Mindannyian értjük, mit mondasz. De én meg azt mondom, hogy ahogy ezek a srácok egymásnak feszültek, az pont ugyanaz, mint amikor két pávakakas kiteríti a farkát, és mindkettő azt kárálja, hogy „Hé, blökikék, lessétek meg a farkamat, hát nem én vagyok a legmacsóbb macsó?” Ugyanúgy, ahogy egyes srácok a tárcájukat villogtatják. A lányok ilyesmit nem csinálnak.

– Ti ketten talán nem ezt csináljátok éppen? – kérdezte Alpha.

Frankie elengedte a kérdését a füle mellett.

– Abban a pillanatban, hogy kimondod, a nőknek a legfontosabb a testvériség és a közösséghez tartozás, abban a pillanatban alábecsülsz egy csomó embert, aki könnyedén, mit tudom én, átveheti a világuralmat.

– Ó, ez nagyon Oprah-san hangzik!

– De ugyanígy a férfiakkal is – folytatta Frankie. – Amint kimondod, hogy a fő mozgatórugójuk a tesztoszteron, még ha ez részben igaz is, akkor az olyan, mintha elvárnánk, hogy minden fiúnak muszáj tesztoszteron-központúnak lennie. És akkor a tesztoszteronszegény fiúk, mint azok… melyik az a hal? Az a hal, ahol a papa terhes?

– Csikóhal – mondta Matthew, még mindig a tányérjára szegezett tekintettel.

– Az az. Szóval akkor a világ csikóhalai úgy érzik, hogy nekik is a világ szarvasaivá kell válniuk, és senki se becsüli a csikóhalakat, és mindenki nagyon nyomorúságosan érzi magát. Nem?

Alpha végzett az evéssel, és az asztal közepére tolta a tányérját.

– Szeretném leszögezni – jelentette be ünnepélyesen –, hogy ha Matthew állat lenne, csikóhal lenne.

– Blöki! – Matthew a fejét csóválta. – Nem vagyok csikóhal.

– Nem vagy? Pedig úgy viselkedsz, mint egy csikóhal.

– Mi a baj a csikóhallal? – tudakolta Frankie. – Nagyon sok olyan lányt ismerek, aki nagyon boldog lenne egy csikóhallal.

– Látod? – Alpha Frankie felé intett a kezével. – Pontosan ezt mondtam.

– Micsodát? – kérdezte Frankie.

– Alpha. – Matthew hangjába szigorú árnyalat költözött. – Nem megmondtam, hogy ezt majd később megbeszéljük?

(Mit beszélnek meg később? Valamit róla, Frankie-ről. Hogy Alphának milyen kifogásai vannak ellene.)

– Oké. – Alpha felállt. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha pufogva el akarna tűnni. Aztán láthatóan meggondolta magát, megkerülte az asztalt, megállt Elizabeth mögött, és hangosan suttogni kezdett:

– Ha megetted a mazsoládat, megoldhatnánk kettesben a tesztoszterongondjaimat, mit szólsz?

Elizabeth megrázta a fejét.

– Vacsora után az egyetemi jelentkezésemhez írjuk az esszéinket Hannah-val és Rosemaryvel. Egyedül kell megoldást keresned a tesztoszterontúltengésedre.

– De kemény – mormogta Dean.

– Ó, csak próbál benyomni a papucs alá – nevetett Alpha. – Minden gonosz kis trükkjét beveti, hátha sikerül. De engem nem lehet papucs alatt tartani.

– Ezt azért nem mondanám – mondta Elizabeth.

– Pedig igaz! – kiabált hátra Alpha a válla fölött, ahogy kifelé tartott a menzáról. – Be vagyok oltva papucs ellen!

Elizabeth egy percig maradt még, miután Alpha eltűnt. Aztán összeszedte a számtalan kistányérját a tálcájára, és odébbállt.

– Szerinted utánamegy? – kérdezte Frankie Matthew-tól. Hallotta már máskor is, hogy Alpha így beszél a szexről, mint aki rendszeresen csinálja, mint aki mindig is csinálta, mint aki soha nem volt szűz, és aki szerint a szex nem nagy ügy. De Frankie mindannyiszor kellemetlenül érezte magát tőle.

– Mindig utánamennek – vigyorodott el Dean. – Tökmindegy, milyen nagy a szája vagy mennyit lamentál; a nőstényfarkas végül mindig Alpha után megy.

*

Amikor kifelé mentek, Matthew semmiféle jelét nem adta, hogy bármit is gondolna arról, hogy Frankie egyedül ült egy végzős asztalnál. Nem reagált se a vitára, se Alpha csikóhalas megjegyzésére. Csakhogy – nem említette egyiket sem. És most, hogy Frankie jobban belegondolt, Matthew lényegében kimaradt az egész beszélgetésből, ami kifejezetten szokatlan olyasvalakinél, aki szerint egy barátságos vacsorabeszélgetésnek bármikor része lehet az abortuszpolitika vagy az ország közel-keleti szerepvállalásának megvitatása.

Azt se kérdezte meg, hogy sikerült az ebéd Porterrel.

Az internátus felé vezető úton Matthew az egyetemekről beszélt, ahová jelentkezik (Yale, Princeton, Harvard, Brown, stb.), kifaggatta Frankie-t a szombati frizbimeccsről, és elmesélt egy vicces sztorit, amikor egyik évben tükörtojásnak öltözött halloweenkor, és megkergette egy nagyobb gyerek, aki villajelmezt húzott.

– Mire céloztál, amikor azt mondtad Alphának, hogy majd később megbeszélitek? – szakította félbe Frankie szelíden.

– Ó, semmi érdekes.

– Csak mert úgy hangzott, mintha rólam lenne szó. Mintha Alphának velem lenne valami baja.

– Most viccelsz, ugye? – Matthew szélesen elvigyorodott, a mosolya betöltötte az egész arcát. – Alpha szerint klassz vagy. Csak a szája jár. Próbálj nem ilyen érzékeny lenni, jó? – Aztán közölte, hogy matekozni fognak az osztálytársaival, megcsókolta Frankie-t az internátus előtt, és elszáguldott az estébe.

Valami nem stimmelt. Frankie érezte.

Talán mégiscsak meg fogja kapni a büntetését, amiért leült ahhoz az asztalhoz.

STAR

Másnap reggel Star vállon ragadta Frankie-t, amikor kifelé ment volna törióráról.

– Van egy perced?

– Öö, persze. – Frankie intett egyet Trishnek, és elsétált Starral egy padhoz, ahová leültek.

– Dean szakított velem – bökte ki Star, és az arca eltorzult. – Úgy értem, tegnap este, rögtön vacsora után. Azt hittem, hogy minden a legnagyobb rendben, járunk, trallalla, minden tök jó, és akkor egyszer csak szakít velem.

Frankie az egyetlen dolgot mondta, amit ilyen esetben mondani lehet:

– Hihetetlen. Olyan jól megvoltatok pedig!

De befelé azon törte a fejét: miért nekem mondja ezt el Star? Miért nem Claudiával vagy Ash-sel vagy Catherine-nel beszéli meg, a barátai közül valakivel, olyasvalakivel, aki amúgy szereti?

– Csak úgy derült égből meggondolta magát, és nem is értem, miért. Tegnap este még azt hittem, hogy rendben, túlélem, de aztán ma reggelinél még csak szóba se álltak velem, Frankie! Egyikük se, még Elizabeth se. Egy szót se szólt hozzám, pedig ott álltunk egymás mellett, tudod, a kenyérpirítós asztalnál.

– Mit csinált?

– Köszöntem neki, és nem válaszolt. Aztán mondtam, hogy gondolom, hallotta, mi történt Deannel meg velem, de ne aggódjon, közösen döntöttünk. És csak bólintott, mintha tudná, hogy nem mondok igazat, és faképnél hagyott! – Star szipogott. – És Claudia leült egy asztalhoz – olyan okosnak hiszi magát, de néha olyan iszonyúan buta, tudod? –, de olyan asztalhoz, hogy egyszerűen muszáj volt mellettük mennem el. És azt gondoltam, hogy oké, Star, szedd össze minden méltóságodat, muszáj végigcsinálnod. És elmentem mellettük, miután az év eleje óta minden reggel ott ültem velük annál az asztalnál, és elmentem, és egy szót se szóltak. Dean ott se volt, de a többiek se szóltak, még egy sziát vagy egy jó reggelt se. Semmit.

– Azta.

– Mintha soha nem lettünk volna jóban, mintha nem is látnának.

– Döbbenet.

– Hogy lehet, hogy két hónapon át kábé mindennap együtt lógunk, és akkor egyik napról a másikra mintha azt se tudnák, hogy a világon vagy? Mintha egyáltalán nem is ismernének, Frankie! Nem is úgy, mintha eldöntötték volna, hogy keresztülnéznek rajtam. Az ember tudja, milyen az, amikor szándékosan keresztülnéznek rajta. Akkor érzed, tudják, hogy ott vagy. De most olyan volt, mintha egyszerűen észre se vennék, hogy „jé itt egy ember, akit ismerek”!

– Azt szeretnéd, hogy beszéljek velük?

Star a fejét rázta.

– Csak abban bíztam, hogy Dean vagy valaki más mondott neked valamit róla, miért dobott. Panaszkodott rám, amikor nem voltam ott?

– Nem.

– Úgy tűnik, mintha sokkal inkább közéjük tartoznál, mint én. Matthew sokra tart. És Alpha is.

Dehogy tartanak, gondolta Frankie. De helyette ezt mondta:

– Nem találkoztam se Deannel, se a többiekkel ma reggel. Trishsel reggeliztem.

– És Matthew se mondott semmit tegnap este?

– Szerintem a fiúk nem beszélgetnek ilyesmiről. Pláne nem közvetlen azután, hogy megtörtént. Nem részletekbe menően. Nem hiszem, hogy Dean egyáltalán elmondta neki.

Star megtörölte a szemét.

– Hát, lehet, hogy nem. De ha hallasz valamit, akkor azért szólsz?

Frankie bólintott, de nem Starra gondolt.

Arra gondolt, hogy milyen könnyen megtörténhet ugyanez vele is.

LEMONDOTT RANDEVÚ

Pénteken egy korai vacsorát követően Frankie és Trish agyagpakolást tettek az arcukra, és kifestették a körmüket. Csajos számokat hallgattak, és felváltva legyezgették egymás lábkörmeit Trish Lóvilág magazinjával.

– Még mindig nincs késő bocsánatot kérni Portertől, ha rosszul érzed magad a történtek miatt – mondta Trish, miközben a lábkörmeiben gyönyörködött. – De nem hinném, hogy mérges lenne rád.

– Pedig nagyon is mérges – felelte Frankie.

– Szerintem Matthew-ra mérges, amiért ő jobb nála. Zavarja, hogy milyen kicsinek érzi magát az új barátoddal összehasonlítva. – (A Lóvilág magazinon felül Trish a Modern Pszichológiának is előfizetője volt.)

– Tökmindegy. Úgysincs arról szó, hogy Porter még mindig szeretne.

– Pedig akár szerethet is. – Trish összeráncolta a homlokát. – Végül is miért ne szerethetne? Nem szeretett ki belőled, csak megcsalt.

– Az ugyanaz.

– Dehogy ugyanaz. Ha Porter Besst szerette volna, akkor vele kezd járni. De nem kezdett. És neked küldözget puszis e-maileket, meg téged hív meg sült krumplira.

– És?

– És ha ez nem flört, akkor nem tudom, mi az.

– Nem kérek tőle bocsánatot – szögezte le Frankie. – A srác abszolút feddhető.

– Inkább meg se kérdezem, hogy ez mit jelent. – Trish a szemét forgatta.

– Egy kis flörtöléssel még nem teszi jóvá a bűneit.

– Nem is mondom, hogy bocsánatot kéne kérned – magyarázta Trish. – Csak azt mondom, több dolog van itt a háttérben, mint ami első ránézésre nyilvánvaló. Csomó réteget lehet értelmezni.

– Ok-ké. – Frankie hangvétele gúnyos volt.

– Szerintem nem az a kérdés, hogy Porter mérges-e rád – folytatta Trish zavartalanul. – Sokkal inkább az a kérdés, hogy te miért vagy ennyire mérges rá. A megcsalós dolog tavalyról, vagy hogy eljátszotta a Majd Én Megvédelmezlek szerepet, amikor ebédeltetek, vagy hogy kikezdett veled, amikor pedig jársz valakivel, és ettől összezavarodtál?

– Nem is tudom. Csak nem bírtam elviselni a felsőbbrendűségét.

– Pedig mindig ilyen volt. – Trish elsüllyesztette a csillogós zöld körömlakkos üveget a fiókjába, és kidobta a vattapamacsokat a lábujjai közül.

– Tényleg ilyen volt? Nem emlékszem rá.

– Porter nem rossz srác, mármint azt leszámítva, hogy megcsalt – mondta Trish. – De van egy ilyen James Bond-attitűdje a nőket illetően.

– Hogy érted, hogy James Bond?

Trish a fejét csóválta.

– Ami engem illet, ezerszer inkább akarok egy olyan dilinyóst, amilyen Artie. Nagyon nem hiányzik az a macsó, hőskomplexusos műsor. Jobban örülök valakinek, aki vicces és kedves velem.

Artie tündérbogár volt, de Frankie a szexuális vonzerőnek szikráját sem látta benne.

– Artie nagyon jó barátod – mondta Trishnek. – Szerencsés csaj vagy.

– Meséltem, hogy lánynak akar öltözni halloweenre? – kérdezte Trish fésülködés közben a tükör elől.

– Ugye csak viccelsz?

– Nem, komolyan. John meg Charles Deckler meg ő. Napok óta próbálnak harisnyát szerezni kölcsönbe valakitől.

Frankie valami válaszszerűséget mormogott, de már nem figyelt oda. Ez a sok beszéd Porterről eszébe juttatta, hogy lámpalázas a mai randija miatt.

Matthew rá teljesen nem jellemző módon csöndes volt, amikor Frankie Elizabethtel csörtézett.

Szégyent hozott volna a fiú fejére?

Vagy kiábrándította magából?

Vagy igenis zavarta, hogy Frankie odaült a végzősök asztalához, csak túl udvarias hozzá, hogy szóvá is tegye?

Alpha csikóhalnak titulálta Matthew-t. Úgy értette, hogy papucs alatt van.

Frankie parfümöt fújt magára, amit egyébként szinte sosem szokott.

Átvett egy másik felsőt.

Egy kavics koccant az ablaküvegen.

– Matthew van lenn – állapította meg Trish, aki kilátott az ablakon.

– Jó kockulást ma estére – mondta Frankie búcsúzóul, és felkapta a kabátját.

– Meglesz.

*

Matthew a lépcső lábánál állt, a kezét összekulcsolva a háta mögött.

– Beszélnem kell veled – mondta.

– Tessék?

– Gyere. Járjunk egyet.

– Oké.

Átsétáltak az udvaron, és a fiú a keze után nyúlt.

– Nem tudlak elvinni ma a filmre, Frankie.

– Ó?

– Sajnálom. Hamarabb kellett volna szólnom.

– Mi történt?

– Nem nagy ügy. Egyszerűen csak nem tudok elmenni; más dolgom van.

– Alphával? – tudakolta Frankie.

Matthew bólintott.

– Beleszól az időbeosztásodba?

– Nem is az, hogy beleszól. Csak emlékeztetett egy kötelezettségemre. Máshová kell ma mennem.

És Alpha nem akarja, hogy ott legyek, gondolta Frankie. De nem akarom hagyni, hogy Alpha diktálja a játékszabályokat.

– Nem vihetnél magaddal? – kérdezte.

– Nem.

– Mi történt? Beteg lett valaki? – Frankie tudta, hogy senki sem beteg.

– Nem, az… pasidolog, Frankie. Tudod, hogy szívesen elvinnélek, de Alpha… Nem, nem foghatom Alphára. Én is beleegyeztem, hogy ez zártkörű pasidolog.

Frankie-nek valami belemarkolt a szívébe. Azt gondolta: haragszik rám, és ez a büntetésem. Amiért leültem a végzős asztalhoz, vagy amiért összetűztem a nőstényfarkassal, vagy amiért rászóltam Alphára, hogy legyen kicsit kedvesebb, vagy amiért azt mondtam, nekem bejön, hogy a csikóhal-apukák hordják ki az utódokat – nem is nagyon számít, hogy melyikért. De ha úgy viselkedem, ahogy viselkedtem, akkor Matthew kevésbé szeret, mint amikor felborulok a biciklimmel.

Szakítani akar velem?

Mit lehetne tenni, gondolta Frankie. Mit lehetne mondani? Tudok olyasmit mondani, amitől meggondolja magát?

Nem szabad nyafogni. Nem szabad védekező állásból indítani. Nem szabad sajnáltatni magam. Nem szabad mérgesnek lenni.

Nem mondhatom ki mindazt, amit érzek, mert egyikkel se megyek semmire.

Nem mondhatom, hogy „De megígérted!”

Nem mondhatom, hogy „Sminkeltem. Kifestettem a körmömet. Egész nap erre készültem!”

Nem kérdezhetem, hogy „Szakítani akarsz velem?”

Nem veszíthetem el őt.

És nem veszíthetem el a többieket sem.

Hogyan érhetem el, amit akarok?

Ha nem lett volna stratéga, Frankie úgy reagált volna, ahogy a legtöbb lány tenné hasonló helyzetben: könnyekkel, haraggal, duzzogással és durcáskodással és veszekedős válaszokkal, mint például: „Aztán mi is olyan sokkal fontosabb, mint hogy velem legyél?” vagy „Oké, hogyha így akarod, akkor többet ne is szólj hozzám!” vagy „Úgy teszel, mintha a te időd sokkal értékesebb lenne, mint az enyém!” De Frankie már akkor is stratéga volt, és ezért a lehetőségeit mérlegelte.

Gyors helyzetfelmérés után arra jutott, hogy két célja van. Egyrészt megtartani a barátját. Másrészt elérni, hogy ne akarja állandóan a helyére tenni, márpedig Frankie úgy érezte, hogy ez a kísérlet pont arról szólt. Matthew valami mást előrébb rangsorolt nála, de nem akarta, hogy rákérdezzen, hogy panaszkodjon rá, vagy egyáltalán gondolkozzon rajta, mi lehet az.

Frankie megérintette Matthew füle alatt a puha bőrt, aztán finoman szájon csókolta a fiút, a nyelvét körbefuttatva az ajkán.

– Annyi baj legyen. Elmegyek akkor a Konglomerátum bulijába Trishsel meg Porterrel meg a többiekkel.

Gonosz húzás volt szóba hozni Portert, és Frankie direkt tette.

– Milyen buliba? – kérdezte Matthew.

– Minden évben megrendezzük – válaszolta Frankie, és úgy döntött, azt nem említi meg, hogy a kockákról van szó. – Tavaly is ott voltam. Porter szervezett DJ-t, és Trish intézte a kaját.

Matthew a szemébe nézett. Meglepődött talán, hogy Frankie-nek van még mit csinálnia? Féltékeny lett Porterre? Sikerült Frankie-nek kerülni hatalmi pozícióba?

Frankie odahajolt hozzá, és újra megcsókolta, most határozottabban, mint az előbb, a kezét fel-alá futtatta a fiú pulcsiján, oda-vissza a hasán.

– Meg akartalak csókolni a hidegben – mondta. – Halloween-szaga van a levegőnek, nem?

Matthew bólintott.

– Egész angolórán arra gondoltam ma, hogy csókolózunk – suttogta Frankie, a szája éppen csak nem érintette a fiú fülét. – Meg arra, ahogyan póló nélkül kinézel.

Matthew egész testével Frankie-nek feszült, egy fa törzsének támasztotta a lányt, és le sem vette róla a szemét.

Nem fog szakítani velem, Frankie hirtelen teljesen biztosan tudta. Sikerült kicsit megszilárdítania az állásait. Abból, ahogy Matthew körbefonta a karjával, Frankie meg tudta mondani, hogy szorosan magához akarja ölelni, és visszatartani a buliból meg a volt pasijától.

Frankie Matthew gyönyörű arcába nézett.

– Érezd jól magad! – mondta. – Én meg elmegyek Trishékkel a buliba.

Nem említette újra Portert. Nem is volt rá szükség. A legjobb tudása bevetésével sikerült megfordítania a helyzet erőviszonyait: most Matthew volt az, aki vele akart lenni, és nem a másik helyen, ahová készült – és ő nem tudhatta biztosan, hogy mit csinál Frankie, amíg ő oda van.

Matthew megcsókolta, és egész testével keményen nekifeszült, úgy, ahogy korábban még nem tette, aztán eliramodott az este sötétjébe.

Frankie nagyjából húsz méter előnyt adott neki – és aztán a nyomába eredt.

A RÉGI SZÍNHÁZ

Matthew a könyvtárnál balra fordult, és átvágott az iskolán. Sötét volt már, éppen csak egy kicsivel nyolc óra előtt, és sokan nyüzsögtek az ösvényeken. Egyesek a Tornácos felé tartottak, mások az összművészeti központba a filmvetítésre, megint mások a Kockaklubok Konglomerátumának bulijába vagy a kezdődő hétvége örömére szervezett számos másik iskolai esemény valamelyikére. Frankie-nek nem esett hát nehezére Matthew nyomában maradni úgy, hogy ő ne vegye észre. A rózsaszín pulcsiját felakasztotta egy faágra, abban a reményben, hogy lesz alkalma visszajönni érte, és a sötét pólójában, fekete szoknyájában és barna csizmájában haladt tovább.

Matthew megérkezett a régi színházépülethez, ami az új központ megépítése előtt művészeti állomásként működött. Napnyugta után sötét volt az Alabasternek ezen a részén, legalábbis olyankor, amikor senki sem próbált éppen színdarabot, és nem égtek a lámpák. Matthew megkerülte az árnyékba borult épületet, fellépett a kinyitható székre, amit az egyik fa alá készítettek, felhúzódzkodott egy ágra, bekúszott egy ablakon, és eltűnt.

Frankie lekuporodott a szomszédos épület lépcsője mögött az árnyékba, és figyelte, ahogy Callum, Dean, Steve és Tristan, egyik a másik után, behatol az épületbe.

Amikor már biztosnak tűnt, hogy többen nem jönnek, Frankie is felmászott a fára. Bekukucskált az emeleti ablakon, aztán bemászott rajta a világosítók raktárába. Reflektorok, színszűrők, hosszabbítók tornyosultak a polcokon, mindkét falon. Valamennyi fény beszivárgott az ablakon, de a folyosón csaknem koromfekete sötétség honolt.

Frankie kikukucskált a sarkon, és nem látott senkit, még mozgásra utaló árnyékot sem. De a távolból hangokat hallott és üvegek csörömpölését.

Végigtapogatózott a folyosón, és végül elérkezett egy lépcsőhöz. Amilyen halkan csak tudott, leereszkedett rajta, és a színház előcsarnokában találta magát: egy szűkös, kissé lerobbant márványpadlós helyiségben. Két nagy, kétszárnyú ajtó vezetett a színházterembe. A fülét rátapasztotta az egyikre – a fiúk kétségkívül odabenn voltak.

Az előcsarnok túlsó végén egy másik lépcsősor magasodott. Frankie felmászott rajta, a szíve hevesen dobogott, a falat tapogatva jutott el az épület legvégébe, túl a drámatanárok irodáin, a kelléktárakon, le egy újabb lépcsőn, míg végül eljutott oda, ahová akart: a kulisszákhoz.

Innen végre belátott. Valaki felkapcsolt pár vörös lámpát, amelyek fénybe vonták a színpadot, és a sötét függönyök közül ki lehetett látni a nézőtérre is.

Ami üresen tátongott.

Frankie megborzongott. Biztosra vette, hogy Dean vagy valaki rögtön előugrik a bársonyfüggönyök mögül és… maga se tudta, mi történik utána.

Megszégyeníti. Megalázza. Érezteti vele, hogy ő egy senki.

Egy pillanattal később Alpha hangja hallatszott, felülről. A zsinórpadláson voltak – három keskeny palló húzódott végig magasan a színpad fölött, ahonnan műhavat lehet szórni, a világítást igazgatni, a díszleteket felhúzni és leengedni. A fiúk két szomszédos pallón ültek egymással szemben, mellkasukat a keskeny korlátnak támasztva, és a lábukat lógatták.

– Ezennel rendbe hívom a Basset Hound Hűségrendjét! – szónokolta Alpha.

– Bocsánat! – Matthew hangja szólt az összegyűlt csoporthoz. – De ki kéne találnunk valami jobbat, mint hogy rendbe hívom a rendet.

– Évtizedek óta így mondjuk, blöki – vágott vissza Alpha.

– És?

– És ezt kell mondani. Hogy megnyissuk a gyűlést.

– Akkor is rosszul hangzik.

– Meg kell gyilkolnod a fejedben az olvasószerkesztőt!

Matthew elengedte a füle mellett.

– Lépjünk tovább. Jutott mindenkinek sör, aki akart?

– Igen, Bassetkirályi fenségek!

– És aki üdítőt akart, annak is van mind? – tudakolta.

– Igen, Bassetkirályi fenségek!

– És van chips is, lássuk csak, fokhagymás és csípős – jelentette be Matthew. – Callum, oszd már szét!

Callum áthajigálta a chipses zacskókat egyik pallóról a másikra. A fiúk – összesen tizenegyen voltak – könnyedén elkapták őket.

– Nem csöpögtetjük le a sört, nem morzsázunk a chipsszel, értve vagyok, blökik? – kérdezte Alpha.

– Igenis, Bassetkirályi fenségek!

– Ha ugyanis a holnap reggeli drámaórán chipsmorzsákat találnak a színpadon – magyarázta Alpha –, még képesek, és zárni kezdik az épületet. A Talbot tetőteraszának már beriasztották az ajtaját, hála annak, hogy egyes pancserek ott fenn dohányoztak.

– Igenis, Bassetkirályi fenségek!

– Na, akkor ezt is tisztáztuk. Eskütétel! – adta ki az utasítást Alpha, és a fiúk kántálni kezdtek:

Alabaster fénylő csúcsán,

körülötte bőven kátrány.

Ifjú! Tekinteted nyugatra vesd!

Férfiú! Tekinteted a tudásra vesd!

A krónika irányt mutat!

Alagút őrzi titkunkat!

Törj magasra, óv a falka,

dicső állat a basset,

neki esk’szünk hűséget!

A hangjuk visszhangzott a színház tágas terében, és Frankie kihallotta a szavalásból a fiúk elkötelezettségének súlyát. Felsandított a vörös fényben, megpróbálta felismerni, pontosan kik vannak odafönn (azokon kívül, akiket látott bemenni), de olyan rossz szögben állt és olyan gyenge volt a fény, hogy nem tudta kivenni az arcokat.

Amikor az eskü végére értek, az innivalójukat háromszor a zsinórpadlás pallójához verték, aztán ittak.

– Azért gyűltünk ma össze, hogy kitaláljuk, mit csináljunk halloweenkor – jelentette be Alpha. – Ami jövő pénteken lesz. Livingston, mit csináltunk tavaly?

– Egy nagy tökre basset houndot véstünk, és elhelyeztük az igazgatói iroda ajtaja előtt.

– Micsoda?

– Ezt csináltuk – ismerte be Matthew.

– De ez egy kalap… – Alpha elképedt.

– Hát, igen.

– Ez még rosszabb, mint előző évben!

– Az egy basset volt? – kérdezte Dean. – A tökön? – Matthew-t és Alphát leszámítva a végzősök az előző év tavaszáig nem voltak a Basset Hound Hűségrendjének tagjai. – Meg nem mondtam volna, hogy az egy basset. Kábé úgy nézett ki, mint valami pacni. Láttam a töklámpást a folyosón, és csak néztem, hogy ez meg mi.

– Én még csak nem is láttam – mondta Callum.

– Én se.

– Én se.

– Amúgy is ki megy el Richmond irodája felé, ha nem muszáj neki?

– Richmond legalább tudta, hogy miről van szó?

– Oké srácok, oké! – állította le őket Matthew. – Hogan ötlete volt. Fantasztikusan kifaragott töklámpákat látott a neten, és teljesen bevadult a kézműveskedős ötletétől. Azt hitte, valami nagyszabású puccs lesz, hogy „itt jártak a Bassetek!”. Csak sajnos a kutya se látta, és aki mégis, az se tudta, hogy mi az. Nem ez volt fennállásunk legnagyobb diadala.

– Előző évben – magyarázta Alpha – fluoreszkáló festékkel festettük le a Guppit. – Egy közelebbről meg nem határozott fajtájú, egy méter hosszú halszobor magasodott az iskola főépülete előtt a gyepen, azt emlegette mindenki Guppi néven.

– Az mi voltunk? – Callum csaknem visított a gyönyörűségtől. – Az fasza volt!

– És csak úgy, a semmiből, elkezdett világítani, amint lement a nap. Sikertörténet.

– De Callum a szobatársad volt másodikban, és még ő se tudott róla, ez a baj – magyarázta Matthew. – Nem valami olyasmit kellene csinálnunk, amit az emberek felismernek? Mert ha az elmúlt két évben senki se emlegette a Basseteket a halloweeni rendzavarás kapcsán, akkor nincs sok értelme az egésznek. Elvileg legendát kéne építenünk.

– Pontosan – mondta Alpha. – Dean csaja azt hitte, hogy a meghívóra Snoopy volt pecsételve. Ezen változtatnunk kell!

– Már nem a csajom – tiltakozott Dean.

– Az a meglátásom, hogy ha nem tudunk valami nagyon ütőset kitalálni – mondta Matthew –, akkor nincs sok értelme bármit is csinálni halloweenkor. Pont elég, ha találkozunk, és megiszunk pár sört.

– Részemről oké – mondta Callum.

– Még mit nem, pancserek! – tiltakozott Alpha. – Muszáj csinálnunk valamit! A Basset Houndok valahogyan mindig megzavarják halloweenkor a rendet. Hagyomány.

– Aztán mióta?

– Fogalmam sincs. Legalább két éve, amióta csatlakoztam. Nálunk nem úgy megy, mint abban a filmben, a Koponyákban, ahol mindenki kapott egy szupertitkos szabálykönyvet, a borítón az aranyfestékkel nyomott nevével. Nincs írott történelmünk, nincs kézikönyvünk.

– Oké, oké, felfogtam. – Callum ingerültnek hangzott.

Frankie agya bukfenceket vetett. Mert ő tudta.

Igenis van kézikönyv.

Senior és Hank Sutton és Dr. Montague elmondták neki meg Zadának, hogy van, amikor abban az étteremben voltak. A dicstelen tettek krónikája.

Hogyhogy Alpha nem tud róla?

És vajon hol lehet az a krónika?

– Rögtönzéses alapon működő szervezet vagyunk, blökik – folytatta Alpha. – De mindenképp muszáj valamit mutatnunk halloweenkor, ez az egy teljesen biztos. Valami szenzációsat, valami közösségrombolót, valamit, ami öregbíti a Basset Houndok hírnevét. Értjük egymást?

– Igen, Bassetkirályi fenség!

– Matthew?

– Persze.

– Akkor jó.

– Ja igen, a legfiatalabb tagjaink…? – jutott Matthew eszébe. – A hagyomány szerint a tiétek lesz a megtiszteltetés, hogy végrehajtsátok, amiben megállapodunk.

– Miért ők? – tudakolta Callum.

– Mert nekik van a legkevesebb vesztenivalójuk, ha rajtakapnak bennünket. Nekik még nem esedékes az egyetemi felvételi.

– De durva!

– Nem, nem durva, blöki – igazította ki Alpha. – Hanem így fair. Így mutatja meg a jelölt, hogy méltó arra, hogy következő évben királyi rangra emeljék, és így támogatja az elmúlt idők királyait.

– Szóval te vésted ki azt a béna tököt? – kérdezte Callum a harmadikos Samtől.

– Én meg Matthew – mondta Sam.

– És te festetted be a Guppit másodikban, igaz? – kérdezte Matthew Alphától, noha nyilvánvaló volt, hogy tudja a választ.

– Még szép, hogy én. A maradék festéket a fiúvécén húztam le, és még egy bő hónapig lehetett késő éjjel fluoreszkáló fényben hugyozni. Majd összeszartam magam, hogy mi lesz, ha valaki észreveszi a festéket a körmöm alatt.

– Na, jól van – mondta Matthew. – Akármit határozunk is, Sam és Porter kétfős csapata fogja kivitelezni, ezáltal bizonyítva hűségüket a Rendhez a hagyomány jegyében. Rendben?

– Igen, Bassetkirályi fenség!

Frankie megborzongott.

Az eljövendő Királynak kiválasztott másodéves ezek szerint… Porter.

Matthew-nak tudnia kellett, hogy nem mondott igazat, amikor azt mondta, Porterrel megy a buliba. Mert tudta, hogy hol lesz Porter ma este.

És Porter kapcsolatban áll Matthew-val.

Frankie megpróbált visszaemlékezni, pontosan mikor mondta el Matthew-nak, hogy Porterrel járt – biztos, hogy valamikor szeptember végén volt, amikor még csak pár hete voltak együtt. A fűben ültek egy lyukasórában és a korábbi szerelmeikről beszélgettek. De amikor a Basset Houndok a golfpályára szervezték a bulit… akkor ott volt Porter?

Ott volt. Frankie emlékezett, még irányt is változtatott, hogy elkerülje vele a találkozást. Szóval már akkor is a rend tagja volt, amikor Frankie és Matthew összejöttek – és ezek szerint Matthew nem mondott igazat, amikor úgy tett, mintha fogalma sem lenne, ki az a Porter.

Akkor meg miért akarta Porter óva inteni Matthew-tól?

*

Frankie visszament a fához, ahol a pulcsiját hagyta, és onnan a Kockakonglomerátum bulijába sietett, ahol egész este táncolt és beszélgetett, mintha semmi más nem járna az eszében. Úgy érezte, szüksége lehet alibire.

AZ ESKÜ

Másnap reggel Frankie összefutott Alphával a kenyérpirítós asztalnál – amelyen túlnyomórészt különféle zsömlék, nagy cipók és néhány pirító sorakozott, de mindenki így emlegette.

– Reggelt – mondta Alpha, mintha minden a legnagyobb rendben lenne kettejük között. Mintha sose mondatta volna le Matthew-val a randijukat. „Reggeli Alpha” állapotában volt, borotválatlan és kócos, már azzal kitöltötte a teret, hogy a tálcáját telerámolta ennivalóval – ahogy átrohant az egész helyiségen, hogy visszamenjen vajért, ahogy odakiabált a konyhás néninek, hogy szóljon már oda, ha megsült egy újabb adag bacon, ahogy a teáját iszogatta, amíg várta, hogy kiugorjon a kenyere a pirítóból, ahogy a hóna alatt egyensúlyozta a tálcáját, mintha focilabda volna. Alpha most is, mindent összevetve, ahogy Frankie általában bármikor vélekedett róla, elbűvölő volt.

De ettől függetlenül, Frankie tudta, hogy egy kisebbfajta háborúskodás vette kezdetét köztük. Matthew birtoklásáért. A végzős asztalnál elfoglalt pozícióért. És, végeredményben, az alfahím pozíciójáért.

– Beléd is – válaszolta Frankie, miközben a villájával kettéválasztott egy muffinzsömlét és begyömöszölte egy pirítóba.

Alpha a narancssárgán izzó fémszál fölött melengette a kezét.

– Igazán elragadóan festesz ma reggel, Frankie.

– Köszönöm.

– Komolyan. Nagyon csinos csaj vagy. Matthew nagy mázlista.

Ez bocsánatkérés lett volna? Vagy Frankie visszaminősítése Csinos Csaj státuszúvá, ami sokkal jobb, mintha Komoly Vetélytárs lenne?

– Igaz, ami igaz – felelte mosolyogva Frankie –, meg szoktam fésülködni, mielőtt lejövök reggelizni.

Alpha megvakarta a fejét.

– Hát, ja. Nálad, úgy tűnik, működik is. Odaülsz hozzánk?

– Ott a barátnőm, Trish, vele jöttem le. Ott, a piros pulcsiban.

– Jöhet ő is. Szívesen megismerkednék vele.

Okosabb a srác, mint hittem, eszmélt rá Frankie. Azt tippeli, hogy ha kicsit többet enged nekem abban, amit akarok, akkor nem próbálok elvenni tőle semmit. Hogy ha a barátaimat is meghívja az asztalához, akkor is beszélget velem, amikor Matthew nincs ott, ha egy kicsit közelebb enged a tűzhöz, akkor annyira odaleszek majd tőle, hogy nem akarom kisajátítani Matthew-t, elfeledkezem róla, hogy harcoljak.

Téved, gondolta Frankie. De ezt nem kell feltétlen tudnia.

– Oké – mondta, amikor a zsömléje kipattant a pirítóból. – Még egy perc, amíg megbirkózom ezzel a lekvárral, aztán odamegyünk.

Együtt reggeliztek – Alpha, Callum, Trish és Frankie. Matthew és Dean húsz perccel később csatlakoztak hozzájuk. Frankie Matthew arcát fürkészte, hátha meglát rajta valami nyomot, ami arra utal, hogy a fiú gyanakodna a Porterrel a Kockaklubok Konglomerátuma bulijára készülős hazugságára, de nem talált ilyet. Csak „Reggeli Matthew” állapotban ült, ami nála azt jelentette, a haja vizes volt és a mozgása lassú, a fejét Frankie vállára hajtotta és panaszkodott, hogy még mindig alszik, továbbá meghívta Trisht (most, hogy ő is belépett Matthew világába), hogy a nyáron látogassa meg, jöjjön át Nantucketről Martha’s Vineyardra.

Frankie-t hirtelen elöntötte a Matthew iránti gyöngédség. Hogy milyen tündéri is. És milyen nagyvonalú. És milyen okos. És milyen vicces.

Dean és Alpha visszavitték a tálcájukat, így Frankie, Trish és Matthew hármasban maradtak az asztalnál.

– Milyen volt a tegnapi buli? – tudakolta Matthew.

– Klassz – válaszolta Frankie. – A Sakk-körös fiúkkal táncoltunk. El nem hinnéd, mire nem képesek ezek a sakkbajnokok, ha formában vannak. És volt diszkógömb is.

– Megesz a féltékenység.

– A sakkozók vagy a diszkógömb miatt?

Trish az égnek emelte a tekintetét.

– A sakkozók miatt nem kell féltékenynek lenned.

– Az lehet. – Matthew Frankie felé fordult. – De nem úgy volt, hogy a volt pasiddal mész, Peterrel vagy kivel?

– Porternek hívják.

Ezt vajon miért kérdezi? Szeretné tudni, hogy Frankie igazat mond-e?

– Tényleg, Porter. A srác, aki magasabb, mint én. – Matthew kezdett belelendülni. – Mindig aggódik az ember, amikor a barátnője egy nála nagyobb fickóval megy bulizni.

– Porter nem jött el – mondta Frankie.

– Én se láttam – tette hozzá Trish. – Lehet, hogy lebetegedett.

Matthew duzzogott.

– Na, tessék. Itt hergeltem magam a végső féltékenységi kétségbeesésig, hogy Frankie a volt fiújával találkozgat, és most nincs mit kezdenem ezzel a sok felgyűlt energiával.

– Nem akarnál esetleg a sakkozók miatt idegeskedni? – javasolta Frankie. Matthew bögréje után nyúlt, és belekortyolt a teájába.

– Jó ötlet. Megpróbálhatom. Végül is fel kell nőnöm a feladathoz, amiről Elizabeth magyarázott a minap, a jávorszarvasokról meg a tesztoszteronról.

– Mindent bele. Azok a sakk-körös srácok nem mindennapi táncosok!

– Eszemet veszi a féltékenység – mondta Matthew. – Kezdek bezöldülni, látod?

– Hm. – Frankie alaposan szemrevételezte a fiú arcát. – Nem.

– Talán egy egészen picikét? Nagyon halványan?

– Semmi.

– Hát, ez van. Nem bírom felhergelni magam a sakkozókon. Az a Peter-Porter, vagy hogy hívják, viszont örülhet a szerencséjének, hogy korán lefeküdt – mondta Matthew nevetve.

– Welsch – mondta Frankie. – Porter Welsch.

*

Frankie fejében soha korábban meg se fordult, hogy megkérdezze Matthew-t, mit csinál olyankor, amikor este kilenckor lelép a könyvtárból, hogy „találkozzon Alphával”, vagy azokon az estéken, amikor egyáltalán nem is töltik együtt az időt.

De a lemondott randi és a zsinórpadlásos gyűlés utáni napokban követni kezdte.

És kiderült, hogy Frankie-nek kifejezett tehetsége van a feltűnésmentes követéshez: mintha csak a sok évnyi alázatos jelentéktelenség során szerzett volna képzettséget benne. Emlékezett rá, hogy milyen érzés láthatatlannak lenni – és úgy érezte, a puszta akaraterejével vissza tud változni láthatatlanná, és úgy szegődni Matthew és a barátai nyomába, egyszerűen azáltal, hogy visszaváltozik azzá a lánnyá, akit soha észre sem vettek. (Már persze ha valóban és őszintén nem vették észre korábban.) Akárhogy is, fürge volt. És hangtalan. És tévedhetetlen tájékozódó képessége volt és jó megérzései. Ráadásul volt fekete kabátja és sötét kesztyűje, ami szintén nem hátrány.

A Bassetek elég gyakran találkoztak a halloween előtti napokban. Frankie tanúja volt egy gyűlésnek a kacsaúsztató mellett vasárnap és egy kisebb léptékű összejövetelnek kedden ebéd után, amikor Dean, Callum, Matthew és Alpha nyomába szegődött, akik a könyvtár egyik tanulófülkéjébe zárkóztak be tizenöt percre tanácskozni. Frankie nem hallotta, mit mondanak, de amikor kifelé tartottak az olvasótermen keresztül, említést tettek egy aznap esti gyűlésről a színházban.

A találkozók nem voltak különösebben eseménydúsak. A Bassetek elszavalták az esküt, söröztek vagy üdítőt ittak, és chipset ettek.

Alabaster fénylő csúcsán,

körülötte bőven kátrány.

Ifjú! Tekinteted nyugatra vesd!

Férfiú! Tekinteted a tudásra vesd!

A krónika irányt mutat!

Alagút őrzi titkunkat!

Törj magasra, óv a falka,

dicső állat a basset,

neki esk’szünk hűséget!

Azon marakodtak, hogy mit csináljanak halloweenkor, de az esetek többségében a beszélgetés határozottan nem titkos természetű témákba torkollott, mint például a lányok vagy a sport. Callum nem jutott egyről a kettőre Gidgettel. A lacrosse-csapatnak fantasztikusan ment az idei idény. A végzősök különféle egyetemekre jelentkeztek.

De Frankie-t mindez nem tévesztette meg. Pontosan értette, mi történik, mert a Hűségrend legfőbb célját a kapcsolatok jelentették. A kötődés. Az exkluzivitás. A férfiasság.

És bár Frankie a találkozókat szervezetlennek találta, a halloweent illető ötleteiket pedig idiótának, közéjük akart tartozni. Nagy helyet kaptak Matthew szívében, és Matthew az övékben.

Túltengett bennük a lojalitás és az életöröm.

És a neme, a kora és (talán) a vallása, valamint a feminizmusa miatt Frankie ugyan mindennap leülhetett az asztalukhoz, de soha, soha az életben nem tartozhatott közéjük.

Frankie nemcsak Matthew-ba szeretett bele, hanem a baráti körébe is. De azt is tudta, hogy ők viszont nem tartják őt fontosnak.

Persze, kedvelték Frankie-t, vonzónak találták és jól kijöttek vele; de abban a pillanatban, hogy Matthew szakít vele, levegőnek nézik. Szóba sem állnak vele többet. Egyikük sem.

Csukva állt előtte az ajtó.

Csakhogy…

Ott volt az eskü. Azért szavalták, mert a Bassetek mindig is szavalták, mert bár kamaszfiúk soha be nem ismernék nyilvánosság előtt, a közös szavalás is közösséget teremt. De azt Frankie azonnal látta, hogy nem sokan figyeltek oda a szavakra, amiket kimondanak.

Körülötte bőven kátrány. Amikor Hank Sutton nem volt hajlandó mesélni Frankie-nek A dicstelen tettek krónikájáról, dr. Montague is ezt mondta: „Körülötte bőven kátrány”, és Senior hozzátette, hogy „Ifjú! Tekinteted nyugatra vesd!” Mintha az eskü szövege volna a válasz a kérdésre, amit föltett: És hol van az a krónika?

Az eskü szövege egy rejtvény. Ez mondja meg, hogy hol tartják a krónikát.

És a Rend aktuális tagjai mintha azt sem tudták volna, hogy a krónika egyáltalán létezik.

A második alkalommal, amikor Frankie hallotta az eskü szövegét, a fák között, vasárnap délután, miközben hallgatta, hogy a fiúk aprópénzt dobálnak a halastóba és Callum esélyeit latolgatják a megszerezhetetlennek tűnő Gidgetnél, gondosan leírta a szöveget. És aznap este az ágyában ülve, fél kezében zseblámpával, jegyzetelt.

Alabaster fénylő csúcsán. Mi lehet az a csúcs? A zászlórúd? A főépület? Az új tornacsarnok? Egy személy, egy híres öregdiák?

Körülötte – de mi körül? A krónika körül?

Bőven kátrány – a Google szerint a villanyszerelésben használtak szigetelőszalag helyett kátrányos rongyot.

Tekinteted nyugatra vesd! Honnét nyugatra? Alabaster csúcsáról? Vagy ennél elvontabb a jelentés, a Nyugat, a táguló világ, aranyláz, stb.?

Tekinteted a tudásra vesd! Általában vett buzdítás a kiválóságra? A jó tanulásra? Vagy szó szerint, nézzünk a tudásra, a könyvekre, a könyvtárra? Szoktak a könyvtárban találkozni.

A krónika irányt mutat! Valószínűleg csak annyi, hogy a Basseteknek van írott történelme, és hogy azt kellene iránymutatásul használniuk. De nem kizárt, hogy esetleg az iskola történelmi tagozatának épülete.

Alagút – a basset houndok szoktak alagutat ásni? Google. Oké. Nem szoktak. Szóval milyen alagút lesz ez? És mi alatt?

Őrzi titkunkat! – Magától értetődő.

Mi van ezzel az Alabaster fénylő csúcsával? Az új összművészeti központ? A színház zsinórpadlása? Nem. A kilátó az Alapító Házának tetején?

Törj magasra. Csak átvitt értelemben, törekvés a kiválóságra, hatalomra, akármire? Vagy valami más. Milyen magaslatok vannak?

Óv a falka. Nyilvánvaló.

Dicső állat, stb. Nyilvánvaló.

ALABASTER FÉNYLŐ CSÚCSÁN

Másnap délelőtt Frankie minden óráját ellógta.

Számtalan rossz nyomon is elindult, ezen terméketlen kezdeményezéseinek részletei pedig unalmasak, legyen tehát elég annyi, hogy két órát töltött a könyvtárépület kupolatermének módszeres vizsgálatával, ahol rejtekajtót keresett, hét percig szemrevételezte a zászlórudat, negyedórájába került, hogy bejusson a szertárba, ahol a tartalék zászlókat tartják, és további negyvenkét percet töltött odabenn. Az új tornacsarnokot és összművészeti központot diszkvalifikálta a keresésből, és úgy döntött, azok nem lehetnek a „csúcs”, ugyanis úgy tippelte, a Hűségrend esküjét sok-sok évvel ezelőtt írták – jóval azelőtt, hogy Senior maga is Basset lett volna, és mindenképp azelőtt, hogy az új épületeket felhúzták volna. Még ebéd előtt a fennmaradó idejének jelentős részét a régi színházterem zsinórpadlásán töltötte, és némán figyelte a lenti színpadon zajló drámaórákat. Szigetelőszalagba tekert tárgyak után kutatott, könyvek vagy térképek után. Tekintetét nyugatra vetette, de nem látott mást, csak drapériákat és lámpákat.

Természetesen megfordult a fejében, hogy felhívja Seniort, és megkérdezi. Neki nyilvánvalóan tudnia kell, mit jelent az eskü. Csak éppen… Frankie tudta, hogy az apja milyen sokra tartja a klubtagságait. Hűséget esküdött a Basset Hound Rendjének, és ezért soha nem árulná el a titkaikat, bármilyen hétköznapiak vagy banálisak legyenek is. Még a saját lányának se. Ez már az étteremben is világosan kiderült.

Úgyhogy Frankie inkább Zadát hívta fel, amikor elhagyta a színházépületet és a tetőterasz felé indult.

– Kinn vagyok a Telegraph sugárúton egy kávézóban, és várok valakire, nem érek rá – mondta Zada. – Mi a helyzet?

– Szia, Zada.

– Te is szia. Miért hívtál? Soha nem hívsz a nap közepén.

– Van az a Basset-dolog, amiről Senior beszél néha. Az a klubszerűség, amiben tag volt az Alabasterben. Tudod, miről van szó?

– Persze. A Basset Houndok.

– Mit tudsz még róla?

– Részleteket egyáltalán nem, olyasmiről sose beszél. Valami titkos társaság volt. Rebesgették akkor is, amikor én jártam oda, hogy van egy csapat srác, akik mindenféle titokzatos dolgot művelnek az éj leple alatt. De sose láttam semmi nyomukat.

– Hát, létezik. Ismerek embereket, akik benne vannak.

– És belépsz a Basset Houndok közé? – Zada nem akart hinni a fülének. – Mit csinálnak egyáltalán?

– Nem léphetek be. Csak fiúk, csupa végzős.

– Matthew, mi? Beavat az összes bassetes titokba? Mesélj el mindent! Abszolút ki tudnánk borítani Seniort, ha úgy mennénk haza, hogy mindent tudunk a drágalátos kis titkos társaságáról.

– Matthew nem mond el nekem semmit – mondta Frankie. – Pont ez az. Kábé a háta mögött derítettem ki.

– És? Mit tudtál meg? Mindig is gyanakodtam, hogy Senior valami olyasmit csinált, amit nem akar elmondani nekünk, nehogy rossz példát állítson elénk.

– Eddig nem valami sokat. Leginkább csak együtt lógnak. Söröznek és titokban találkozgatnak, mondjuk, a zsinórpadláson vagy a könyvtári tanulófülkékben. Azt hiszem, időről időre van valami rendzavarás is. Két évvel ezelőtt befestették a Guppit halloweenkor.

Zada kuncogott.

– Az vicces volt!

– Ja. Csak… Zada, nem emlékszel bármire, amit Senior mondott? Bármilyen történetre vagy írott krónikára, amit elrejtettek valahová?

– Dehogy. Jézusom. Bármire kész vagyok, ha azzal el tudom kerülni, hogy az Alabaster-beli régi szép időkről beszéljen. Halálosan unalmas a pasas.

Frankie nevetett.

– Elég unalmas papánk van.

– De miért kérdezősködsz a Bassetekről, Frankie? Már most is sokkal többet tudsz, mint én.

Nehéz volt elmagyarázni.

– Nem engednek maguk közé – mondta végül Frankie.

– Megkérdezted?

– Meghívásos alapon megy.

– És ha megkérnéd őket? Matthew biztos segítene bejutnod.

– Mondtam már, hogy végzős fiúk. Azok közül is egy bizonyos típus.

– És a tevékenységük kimerül a sörivásban és szoborfestésben? Miért érdekel ez egyáltalán?

– Trish is pontosan ezt mondaná, de éppen a lényeget nem érted.

– Jaj, Frankie! A barátnőm most jött be az ajtón, úgyhogy fogd rövidre a dolgot. Mi a lényeg?

– A hatalom. Asszem.

– Tessék?

– Ahogy Senior is mondja mindig: így működik a világ. Az ember a legfontosabb kapcsolatait az iskolában köti.

– Ne csináld már, Frankie! Bocsi, Saffron, csak egy perc, a húgommal beszélek, és valami pasiügyön rágódik. Ugye nem mondod komolyan, hogy beveszed ezt a patriarchális maszlagot, miszerint olyan intézmények a hatalom letéteményesei, amelyeket sok-sok évvel ezelőtt olyan emberek alapítottak, akik kicsit túlságosan is büszkék rá, hogy férfi nemi szerveik vannak, és akik mostanra vagy rég meghaltak, vagy idősotthonokban csorgatják a nyálukat?

– Hát de…

– Ne csináld már, ez szörnyen idejétmúlt gondolkodás. A férfi felsőbbrendűség intézménye csak akkor bír hatalommal fölötted, ha beadod neki a derekadat. Alapítsd meg a saját klubodat, és mondd meg nekik, hogy ők nem csatlakozhatnak. Vagy még jobb, ha egyszerűen elfelejted a klubokat, úgy, ahogy vannak – túlságosan exkluzív jellegűek, sokkal jobban jársz, ha kitapasztalsz valami másféle módot, ahogy kapcsolatba lehet lépni emberekkel.

– De Zada! – Frankie el akarta magyarázni, hogy az orrára csukták az ajtót, hogy be akar jutni azon az ajtón, hogy nem akar ő lenni a legkisebb vagy egyszerűen csak a második legjobb az asztalnál. De Zada nem hagyta.

– Ne görcsölj ezen, Frankie! Nincs azzal semmi baj, ha Matthew valami piálós klubba tartozik, ahová te nem. Hagyd, hadd csinálja, és foglalkozz inkább a magad dolgával.

– Oké.

– Vegyél szépen egy nagy levegőt, és menj vissza órára. Rendben, Nyuszifül? Mert tudom, hogy most órád kell hogy legyen.

– Ebédszünet van.

– Akkor jó. Mennem kell. Szia.

És Zada letette.

*

Az Alabaster Előkészítő Akadémiát nagyjából százhúsz évvel ezelőtt alapították egy kisebb birtokon, amely az évek során idővel azzá a nagy léptékű, nyüzsgő iskolává növekedett, ahová Frankie is járt. A kezdetekkor azonban még csak két épület volt: az Alapító Csarnoka (ami félig-meddig felújítva a mai angolos központ) és az Alapító Háza. Ez utóbbi egy hatalmas, fehérre festett viktoriánus villa, ahol az alapító élt, és ahol legfeljebb a környékbeliek érdeklődésére számot tartó múzeum működik. Első kiadású könyveket, szép porcelánokat és régiségeket állítanak ki benne.

Az Alapító Házának tetején tetőterasz van kis kilátóval, olyasfajta, amilyenről a tengerészfeleségek várhatták férjük visszatértét, noha az Alabaster igen messze feküdt az óceántól. A látogatók a második emeleti folyosó végéről induló meredek lépcsőn felkapaszkodva juthattak fel – odafönt négyszögletes, korlátokkal körülölelt kilátót találtak, ahonnét háromszázhatvan fokban be lehetett látni az egész iskolát. Az északi oldalon a korlátra bronzból öntött táblát szereltek az Alabaster domborműves térképével, amelyhez rövidebb, a különböző épületeket illető magyarázó szövegek tartoztak.

Az Alapító Háza bejáratánál teremőr ült, aki brosúrákat osztott a látogatóknak, és megmutatta, merre van a vécé. Frankie rámosolygott, felmutatta a diákigazolványát, és látványos lassúsággal járkált körbe a ház földszintjén, alaposan megnézegetve az első kiadású könyveket. De amint lehetősége nyílt rá, felszaladt az emeletre, végig a folyosón, és felkapaszkodott a kilátóhoz vezető lépcsőn.

Ha ez az a csúcs, gondolta Frankie lépcsőzés közben, akkor nyugatra kell fordulnom, és valami olyasmit keresni, ami a krónika rejtekhelyére utalhat. És a tudás felé is nézni kell – tehát a könyvtár kupolája irányába.

Frankie kitárta az ajtót, és egy pillanatig csak pislogott az erős fényben.

Az orra előtt Alpha Tesorieri állt. Nyugat felé nézett.

IFJÚ! TEKINTETED NYUGATRA VESD!

Alpha egy pillanatra meghökkent, amikor meglátta, de aztán rögtön elmosolyodott.

– Helló!

– Szia. Nem számítottam rá, hogy itt talállak.

– Én se számítottam rád éppen.

Mit csinált itt Alpha? Biztosan ő is rájött az eskü jelentőségére.

Ha azt nem is tudta, hogy van írott krónika, akkor is keresett valamit nyugat felé, itt, fenn a csúcson.

Már ha ez a csúcs.

De ennek kell lennie.

Sejtheti Alpha, hogy Frankie-t a Basset Houndok esküje hozta ide?

Nem.

De.

Ki tudja. Nem valószínű, de lehetséges éppen.

– Micsoda véletlen – állapította meg Frankie, és a térképhez lépett. A könyvtár északnyugatra volt az Alapító Házától, ami nem segített túl sokat. A történelem tagozat épülete – egy próbát mégiscsak megér – délre.

– Mi járatban? – tudakolta Alpha.

Frankie fejében az járt: el kell terelnem a figyelmét, hogy ne nézhessen nyugat felé. Hogy ne jöhessen rá még több mindenre.

– Olyan szép nap van – folytatta Alpha, amikor Frankie nem válaszolt. – Feljöttem gyönyörködni a kilátásban. Az ősz a legjobb évszak. Láttad azt a fát, azt a lila fát?

– Hol?

Alpha megmutatta.

– Ilyen színnek elő se szabadna fordulnia a természetben. Nem is néz ki igazinak. Nem nagyszerű?

Gyönyörű fa volt.

– Mintha nem tudná, hogy barnának kell lennie. Senki se szólt neki. Úgyhogy fogta magát, és belilult – elmélkedett Frankie.

– Pontosan – mondta Alpha. – Szóval? Mi járatban idefönt?

– Ezt a feladatot kaptuk a Városok, satöbbi tárgyamból – hazudta Frankie. – Fel kell jönnünk ide, és megfigyelni az Alabaster elhelyezkedését – hogy az épületek pontos helye, a várostervezési elvek hogyan hatnak az emberre, milyen ideológiákat és viselkedést támogatnak. – Frankie csak ámult, milyen könnyen tud hihető választ improvizálni.

– Érdekesnek hangzik – mondta Alpha, és a szeme újfent nyugatot kutatta.

Mit látott ott vajon? Ott volt a könyvtár, kicsit északabbra, és egyenesen nyugat felé a természettudományi épület magasodott, mögötte a régi színházépület, azon túl pedig csak az erdő.

Frankie a déli oldalra sétált. Valami olyasmit keresett, amivel elterelheti Alpha figyelmét.

– Ott az az ösvény az udvar kellős közepén, amit kitapostak az emberek, látod? Keresztben a főépület bejáratától a menzáig. Senki se akar a kikövezett úton menni, pedig nem sokkal rövidebb a füvön át.

Alpha odament hozzá, és lenézett.

– Ráadásul közvetlenül a „Fűre lépni tilos!” tábla mellett.

– Úgy tűnik, senki sem fél, hogy rajtakapják.

Alpha elnevette magát. A karja hozzáért Frankie-éhez, ahogy a korlátnak támaszkodtak.

– Én se aggódnék. Ez olyan eset, amikor semmi se történik, ha rajtakapnak – mondta. – Rád szól a gondnok. Ennyi. Nem fognak kicsapni érte.

– De ez teljesen értelmetlen kis lázadás – ellenkezett Frankie. – „Huhúú! Nézzétek csak, most átvágok a füvön, pedig azt írja a tábla, hogy tilos!” Ugyanezeknek az embereknek soha eszébe se jutna bármilyen más szabályt áthágni. Olyat nem, aminek van bármi jelentősége.

– Szerinted nem jó érzés engedetlennek lenni? – kérdezte Alpha. Épp csak egy árnyalatnyival erősebben nyomta a karját a lányéhoz, és Frankie-t megcsapta a cigarettafüst és az alma gyenge illata.

Frankie nem igazán akarta elhúzni a karját, de azért megtette.

– Klassz érzés letérni az útról az iskolaudvaron – folytatta Alpha zavartalanul, mintha mi sem történt volna.

– De ez nem igazi letérés az útról – mondta Frankie. Belül azonban más foglalkoztatta: most flörtöl velem? Vagy csak képzelem?

– Nyilván – bólintott Alpha –, de ugyanezzel az elvvel adják el a kereskedők azokat a böhöm terepjárókat is. Hogy nyitva áll a lehetőség, hogy letérjünk az útról. Nyilván senki se fog felmenni a kocsijával egy hegyre. De mindenki olyan ember akar lenni, aki ha akarna, felhajthatna. Olyan ember, aki nem akar az úton maradni.

Alpha úgy vitatkozott vele, mint a barátaival szokott a menzán. Mintha jóban lennének. Mintha érdekelné, hogy Frankie mit mond legközelebb.

Azaz nem flörtölt vele.

– Szóval szerinted mindenki olyan embernek szereti képzelni magát, aki nem akar a kitaposott úton járni? – kérdezte Frankie.

– Naná. Ki szeretne az ösvényen tipródó ember lenni?

Frankie nem szeretett volna – de olyan ember se akart lenni, aki szerint az útról letérés kimerül egy terepjáró megvásárlásában, vagy abban, hogy átvág a füvön.

– De ha mindenki letér az ösvényről – gondolkodott hangosan –, akkor nem illúzió csupán a normaszegés? Mintha mindenki azt hinné, hogy ő olyan fölézatos lázadó, miközben egyszerűen csak egy csomó pénzt költött egy ugyanolyan kocsira, mint amire az összes szomszédja is egy csomó pénzt költött.

Alpha nevetett.

– Fölézatos? Mint az alázatos ellentéte? Ez baromi jó!

Nem voltunk kettesben azóta, hogy a strandon találkoztunk, gondolta Frankie, amíg a fiú nevetéstől összeráncolódott arcába nézett. Vajon neki is ez jutott eszébe? De nem mondta ki hangosan. Ezt mondta helyette:

– Igen. Szóval ugyanez az embertípus az is, aki menőnek érzi magát, ha átvág az iskolaudvaron, annak ellenére, hogy pontosan ugyanazon az útvonalon halad, mint majdnem mindenki más, és lényegileg csak egy olyan szabályt hág át, amit az iskola amúgy se vesz túl komolyan.

– Ebben igazad is van – ismerte be Alpha. – De az a „Fűre lépni tilos!” tábla nem bosszant? Nem akarsz tőle azonnal a fűre lépni?

– Nem.

– Nem idegesítő, hogy el kell menned egészen a sarokig, és ott balra fordulni a menza felé, amikor hamarabb is odaérhetnél átlósan? És mindezt csak azért, mert úgy száz évvel ezelőtt valami kertépítő úgy döntött, hogy erre fog menni az ösvény?

– Szerintem ennél nagyobb dolgok ellen is lehet lázadozni – mondta Frankie. – Ha már letérek a kitaposott útról, akkor istenigazából le akarok térni. Miért vesztegetném a letérési energiáimat egy kispályás iskolaudvarra?

– Na, de a nagy léptékű útról letéréssel már kockáztatod, hogy tényleg bajod lesz belőle – jegyezte meg Alpha.

– Tényleg kakasviadalokat szerveztél a Lower East Side-on? – kérdezte Frankie hirtelen. Amúgy is kíváncsi volt, és szerette volna, ha ebből a beszélgetésből hazavihet valamit, amitől jobban érti Alphát.

A fiú meglepetten nézett rá.

– Ez maradjon az én titkom – mondta, és elmosolyodott.

– De most komolyan. Tényleg?

– Nem fogom korrumpálni a lelkedet a felháborító viselkedésemről szóló történeteimmel. De nézd csak! – mutatott lefelé. – Ott a pasid.

És tényleg. Matthew odalent állt az Alapító Háza előtt, és őket nézte.

*

Frankie és Alpha a lépcsőtornácon találkoztak Matthew-val.

– A két legkedvencebb emberem a világon! – lelkendezett, az arcán őszinte örömmel. – Gyakorlatilag egyedül kellett ebédelnem!

– Kellett a csodákat – csóválta Alpha a fejét.

– Jó, hát Deant, Callumot, Steve-et és Tristant leszámítva egyedül – ismerte be Matthew. – De hiányoztatok. Callum lakatlan szigeti menedékhelyet épített krumplipüréből, villákból és banánhéjakból.

– A könyveim! Bent felejtettem őket! – jutott Frankie eszébe, és visszaszaladt az Alapító Házának előszobájába, hogy leakassza a táskáját a fogasról. Bentről hallotta a fiúk hangját.

– Blöki, ott volt fönn a csajod a kilátóban. Mi a csodát keresett fönn a kilátóban?

– Ne légy paranoiás – csitította Matthew. – Amúgy sem tud semmiről semmit. Becsszavamra, Frankie teljesen ártalmatlan.

– Erről én nem vagyok meggyőződve.

– Nyugodtan meg lehetsz. Sokkal jobban ismerem, mint te – mondta Matthew.

– Francot se találtam odafönt – panaszolta Alpha. – De érdemes lehet még visszamenni. Minden más lehetőséget kizártunk.

Frankie csatlakozott hozzájuk, és a fiúk elkísérték a hatodik órájára.

Alpha kedvéért keresztben vágtak át az iskolaudvaron.

KÖRÜLÖTTE BŐVEN KÁTRÁNY

Trish barátja, Artie ATSZ-es volt. Ez azt jelentette, hogy egyike volt annak a kevés diáknak, akik tudták, hogy működik a DVD-lejátszó az osztálytermekben, össze tudták kapcsolni a tanárok laptopját a kivetítőkkel, meg ilyesmi.

Artie-nak voltak kulcsai.

Az Alapító Házának egy kisebb, elsötétített szobájában rövidfilmet vetítettek az Alabaster 1938-as diákjairól, akik különféle sportokban jeleskedtek, zászlót húztak fel, és büszkén pózoltak a Guppi előtt. Artie többször is járt ott, hogy beállítsa a projektort.

Ami azt is jelentette, hogy Artie-nak kulcsa van az Alapító Házához.

Az épületet délután ötkor zárják – még azelőtt, hogy bárki is kiszabadulna a délutáni edzésről, úgyhogy Alphának esélye sem lehetett másnap reggel tízig visszajutni, és azt is csak akkor, ha ki tudja magát menteni valamelyik óráról, egyébként leghamarabb ebédszünetben. Ha mindenképpen meg akarta előzni, Frankie-nek még a másnap reggeli nyitás előtt kellett visszajutnia.

Közvetlenül a modern tánc után szívességet kért Trishtől:

– Legfeljebb huszonnégy órára kellene, minél előbb, annál jobb – magyarázta, amikor a szekrényeik előtt álltak és a szétizzadt balett-trikójukat rángatták le magukról.

– Mire készülsz? – Trish szeme vizslatóan összeszűkült, miközben törülközőbe csavarta magát, és elindult a zuhanyozó felé.

Frankie a nyomában ment, a hangját halkra fogta.

– Semmire. Vagyis hát valamire. De nem fogok semmit se ellopni.

– Ezért fel is függeszthetnek, ugye, tudod?

Frankie bólintott.

– Egy dolog kilógni a golfpályára takarodó után, de betörni bezárt épületekbe, értékes porcelán meg a jó ég tudja, micsoda közé… az ilyesmit komolyan veszi az iskolavezetés.

– Senki sem fog meglátni – ígérte Frankie. – És szeletlen leszek.

– Nem is tudom – mondta Trish. – Úgy érzem, hogy mindent látnak.

– Bízz bennem! – kérte Frankie. – Idegetlen lehetsz.

– Még csak nem is beszélsz normálisan! – Trish magára húzta a zuhanyfüggönyt, és megnyitotta a vizet. Pár percig egyáltalán nem szólalt meg. Frankie a szomszédos zuhanyzóban állt, és pontosan tudta, hogy a gondolatai átléptek egy bizonyos határt.

Ha normális lenne, akkor a geometriadolgozata miatt aggódna, meg hogy jó szerepet kapjon a téli szünet előtti táncelőadásban, vagy azon járna az esze, vajon Zada hogy boldogul Kaliforniában az elkorcsosult Berkeley-hallgatók között, és hogy Matthew is szereti-e őt annyira, mint amennyire ő Matthew-t.

De semmi más nem érdekelte, csak hogy visszajusson arra a tetőre.

Matthew ártalmatlannak nevezte. Ártalmatlannak. És amikor vele volt, Frankie úgy érezte, begyömöszölték egy skatulyába: egy olyan skatulyába, ahol azt várták tőle, legyen bájos és érzékeny (csak nem túlérzékeny), egy olyan skatulyába, ahová azok a csinos lányok tartoznak, akik se nem annyira okosak, se nem annyira befolyásosak, mint a fiúk, akikkel járnak. Egy skatulyába, amin az állt: olyan emberek, akiket nem kell komolyan venni.

Frankie azt akarta, hogy komolyan vegyék.

– Oké – mondta Trish, amikor elzárta a vizet, és elindult vissza az öltözőszekrényéhez.

– Megteszed?

– Most mondtam, hogy oké.

– Köszönöm! – Frankie is elzárta a vizet, és menet közben maga köré tekerte a törülközőjét. – Abszolút egységbeestem.

– Hogy mit csináltál?

– Egységbeestem.

Trish sóhajtott.

– Mint a kétségbeesés?

– Pontosan.

– Neked elment az eszed. Ugye te is tudod?

– Ja. Sejtem.

*

Trish vacsora után felment Artie szobájába, hogy „együtt tanuljanak”, és amikor visszajött, a zsebében volt a fiú ATSZ-es kulcscsomója.

– Legkésőbb szerda délután észre fogja venni, hogy nincs meg – mondta Frankie-nek, amikor a kezébe nyomta. – Úgyhogy bármiféle ügyleteid is vannak, intézd el addig, és mielőbb juttasd vissza hozzám. Szerdán be kell kötnie a projektort a negyedikes filmesztétika-órára.

– Meglesz. Köszi.

– És ne másold le a kulcsokat!

– Dehogyis – hazudta Frankie. – Eszembe se jutna!

A kulcsok egyetlen nagy karikán sorakoztak, összesen huszonöt darab, de Frankie-nek szerencséje volt. A negyedik kulcs illett a zárba. Nem volt riasztó. Vitt ugyan magával egy kisebb zseblámpát, de nem akarta felkapcsolni; tapogatózva mászott fel a lépcsőn, ki a tetőre.

A kilátó nyugati korlátjánál állt, onnan nézett lefelé. Ott volt a könyvtár, kicsit észak felé, de mit kell néznie rajta? Valami titkos üzenet lenne az épületekbe kódolva?

Lehet, hogy amire az eskü szövege utalt, már régen nincs is ott? Az iskolát állandóan fejlesztik és átépítik, és az esküt meg simán lehet, hogy ötven éve írták.

Úgy tűnt a szövegből, hogy a krónika van kátránnyal – vagy kátrányos szalaggal – borítva. De hogy láthatna meg bármit innen fentről, amit körberagasztottak?

Frankie egy pillanatra felkattintotta a lámpáját, és átment az északi oldalra, hogy szemügyre vegye a bronzból öntött térképet. 1947-es évszámot vértek bele, és nem szerepelt rajta se az új tornacsarnok, se az összművészeti központ, se a természettudományos intézet új épületszárnya.

Ifjú! Tekinteted nyugatra vesd! Egy hirtelen ötlettől vezérelve letérdelt, és benyúlt a térkép alá. Az alsó oldala sima volt, nem úgy, mint a domborított felszíne. Végigfuttatta az ujjait a tábla hideg, nyugati oldalán.

Semmi.

Férfiú! Tekinteted a tudásra vesd! Frankie módszeresen végigtapogatta a térkép alsó oldalát, és egyszer csak, pont a könyvtár kidudorodó kupolája alatt, a bronzlemezhez ragasztva egy aprócska csomagra bukkant.

Csaknem húsz percébe került, hogy annyira meglazítsa az idő során odakötött ragasztószalagot, hogy le tudja emelni a csomagot. Amikor sikerült, Frankie felkattintotta a zseblámpáját, és ráirányította a fényt. Három réteg papírzacskó alatt apró, bőrbe kötött notesz lapult.

A KRÓNIKA

A Basset Hound Hűségrendje Dicstelen Tetteinek Krónikája oldalait iskolás fiúk apró betűs kézírása borította egészen 1951 óta. Az első oldalon egy basset hound meglepően jól eltalált akvarellje díszelgett. A basset egyidejűleg néz ki komolynak és nevetségesnek.

A következőkben a Bassetek kalandjainak történetei sorakoznak, egészen a kezdetektől fogva, hogy az eljövendő generációk is haszonnal forgathassák. Mutasson irányt a történelem, ó jövő kutyái!

Mi, az alulírottak ezennel hivatalosan megfogadjuk, hogy a jövőben készen állunk dicstelen, nevetséges és anarchista tetteket elkövetni, és fenntartjuk a lehetőséget, hogy esetleg szemérmetlen és illegális cselekedetekre is vetemedjünk, ha a helyzet úgy hozza.

A Bassetek királyai az 1951-es alapítástól egészen – Frankie átpörgette a lapokat – 1975-ig feljegyezték a klub tevékenységét. A legutolsó évben – ez nyilvánvaló volt mind a bizonytalan kézírásból, mind pedig a szövegből – a Bassetek (köztük volt az Egyesült Államok egy későbbi elnöke is) legfőbb tevékenységét a marihuánafogyasztás jelentette. És mivel a Hűségrend addigi, leginkább illegális tevékenységéről ilyen részletes jegyzőkönyv állt rendelkezésre – a tetőteraszon elszívott hétvégén késő este elfüstölt számtalan csomag „fű” és „gandzsa” leírásával –, az akkor regnáló Bassetek királya (egy bizonyos Hank Sutton) arra utasított egy költői lelkületű Bassetet, egy Franklin Banks nevezetűt, hogy írjon egy verset, amely, miközben a Hűségrend dicséretét zengi, egyidejűleg az eljövendő tagok számára világossá teszi, milyen szupertitkos helyre rejtik el a dicstelen tettek krónikáját, ezáltal elkerülve, hogy a nyári szünet alatt illetéktelen kezekbe kerülhessen.

Banks illuminált állapotban írta a verset, ezért is sikerült talán ennyire obskúrusra. Zenét is szerzett hozzá, késő éjszakába nyúlóan pengette a gitárját internátusi szobájában. Másnap valamennyi Bassetnek betanította a dalt, beleértve az eljövendő évek királyait is. Ám nem sokkal később Sutton is, ő is elballagtak – és nem árulták el a fiatalabbaknak, hogy hová rejtették a Krónikát.

– Az indulónk generációkon át fennmarad majd – írta Sutton –, és gaztetteink valamint kalandozásaink krónikája újra napvilágra kerülhetnek, amikor a füvet legalizálták, és a jó hírünket nem fenyegeti már veszély.

A fiatalabb Bassetek túl buták voltak hozzá, hogy megtalálják a krónikát, legalábbis Frankie így sejtette. Valószínűleg keresgélték ugyan, de mindhiába. Teltek-múltak az évek, és senki sem talált rá – nem sok idő kellett hozzá, hogy már azt se tudják, egyáltalán volt valaha írott történelmük. Az eskü pedig nem volt több számukra egyszerű hűségeskünél.

A könyvet több mint harminc éven át nem találták meg.

És Frankie papája azzal a vénséges Suttonnal füvezett.

Frankie visszalapozott az első oldalra.

„1951. szeptember 30.” írta a király, aki Connellyként szignózta a bejegyzéseit. „A Basset Hound Hűségrendjének első és legfőbb célja a Guppi megszerzése.”

És aztán egy két héttel későbbi bejegyzés:

Sikerült megszerezni a Guppit. Kennedy és Hardewick Bassetek köténybe öltöztek, és egy nagy virágládát cipelve hajtották végre a tettet. Az istentisztelet idejét kihasználva (amikor a közmondásos levegő tisztának volt tekinthető) feltűnésmentesen megközelítették a pikkelyes szobrot, és csavarkulcsok illetve egy Kennedy húgától postán kapott hullámcsat segítségével leszerelték a talpazatról. Hardewick és Kennedy a ládába tették a Guppit, és elhelyezték Hardewick autójában. A Guppi jelenlegi lakhelye Hardewick szüleinek otthona Williamstownban.

Az iskolavezetés tombol. A diákok tüntetnek, és a Guppi visszaállítását követelik az Alabaster közhangulatának és bajtársias szellemének helyreállítása érdekében. A helyi újság tudósít a fejleményekről.

Eztán Sheffield Basset zseniális indítványát valósítottuk meg: az iskolavezetésnek címzett váltságdíj-követelő levélben megígértük, hogy tíz karton Mars szeletért és amnesztiáért cserébe visszajuttatjuk a Guppit. A Mars szeleteket leszállították a kijelölt helyszínre, és az igazgatói irodába is megérkezett egy virágláda… és benne egy igazi guppi.

(Ezúton vagyunk kénytelenek beismerni, hogy a küldetés sajnálatos módon egy ártatlan guppi életét követelte. Fogadjuk, hogy több állatnak nem esik bántódása eljövendő bűntetteink kivitelezése során.)

Mindenesetre az iskolavezetés kitért a hitéből. A valódi, kőből készült Guppi az évzáró utáni napon tér vissza, hacsak Hardewick mamája hamarabb rá nem bukkan az alagsorban. Hihi.

1968-ban a Rend tagjai sátrat vertek az iskolaudvar kellős közepén, és kitűztek mellé egy „Belépni tilos!” táblát.

Bent nem volt semmi. Az az évi regnáló, igencsak ezoterikus gondolkodású Bassetek királya egyszerűen arra volt kíváncsi, hogy az emberek ellenszegülnek-e a táblának, ha semmi nyilvánvaló oka nincs a tiltásnak. Néhányan megtették.

Ugyanabban az évben egy hivatalosnak tűnő szabályjegyzéket függesztettek ki a menzán. Szerepeltek a listán értelmesnek tűnő szabályok is („Ne tolakodjunk!” vagy „Fejenként csak egy előétel jár!”), és a következő is: „Kérjük, csak a fekete kockákra lépjenek!” Az első néhány órában, számol be róla a Krónika, sok diák kísérelte meg, hogy a pepitakockás padlón csak a fekete kockákra lépjen.

Más években inkább hagyományos diákcsínyek történtek: a Bassetek vécépapírral tekerték körbe az igazgató kocsiját, alsónadrágot vontak fel a zászlórúdra, instant zseléport öntöttek a vécébe (hogy minden visszapattanjon belőle), és mit sem sejtő tanárok ajtaján csapdákat helyeztek el.

Voltak évek, amikor egymást érték az anekdoták, és olyanok is, amelyekről csak pársornyi macskakaparás tanúskodott. A legtöbb évben a tagok írásban is örök hűséget esküdtek egymásnak, és megfogadták, hogy „tűzön-vízen át támogatják egymást” és „nem felejtenek, és nem árulnak el semmit”.

Frankie-re olvasás közben a legnagyobb hatást az összetartozás benyomása tette. Többnyire a király írta a bejegyzéseket, de a Bassetek javítgatták egymás írásait, megjegyzéseket fűztek hozzájuk, és váltva meséltek el történeteket. Úgy tervezték, hogy akkor is kapcsolatban lesznek, amikor megvénülnek és megőszülnek: „amikor majd botra támaszkodva totyogunk, és a feleségünknek a nevére se emlékszünk, még akkor is Bassetek leszünk, és a szívünkben fiatalok” – írta egy elragadtatott ifjú 1957-ben.

A notesz elrongyolódott, és Frankie minden egyes törékenyre keményedett lapon érezte a fiúk közötti mindenen átívelő kapcsolatot. Vállt vállnak vetve masíroztak végig az életen – függetlenül attól, hogy idióta vagy zseniális volt éppen a felforgató tevékenységük.

Frankie egyedül masírozott az életben, védtelen vállal.

*

A notesz hátsó borítójának belső oldalára ragasztószalaggal egy kulcsot erősítettek. Alatta Connelly szálkás kézírásával az állt: Hazelton, ags-16.

A Hazelton a könyvtárépület volt.

ANGOL MUFFINZSÖMLÉK

A halloween előtti szerdán Elena Tesoriri több napra kikérte Alphát az iskolából. Mindezt egy mesterségesen gerjesztett krízis miatt. Elena nem bírta elviselni a magányt a stúdiólakásban, a sarkára állt, és eldöntötte, hogy Alphának el kell kísérni őt és az ő édesanyját egy berkshire-i hegyvidéken szervezett jógatáborba. Azt mondta, jót fog tenni Alphának, neki magának pedig a józan esze megőrzése érdekében egyszerűen szüksége van rá – de az anyja az őrületbe kergetné, ha nem lenne ott Alpha, hogy kicsit kiegyensúlyozza az erőviszonyokat kettejük között.

Alphának órái voltak, beadandó házi dolgozatai és teendői a titkos társaságával, de Elenát mindez nem hatotta meg. Halloween hétvégéjén négy napig irány a berkshire-i magaslat.

Indulás előtt egy órával Alpha az udvartartásával ebédelt a menzán.

– El bírjátok képzelni? – kérdezte. – Én vagyok a világ legkevésbé hajlékony embere! Ott lesznek ezek az ötvenes, forrónadrágos nyanyák, akik csomót tudnak kötni magukra, és ott leszek én. Úgy nyúlkálok a lábujjaim után, mintha Kínában lennének. „Sziasztok! Olyan messze vagytok, soha nem érek el hozzátok! Halljátok egyáltalán, amit mondok?”

– Szerintem jót fog tenni neked egy kis meditáció – mondta Elizabeth.

– Tessék? Szerinted feszült vagyok? – Alpha nevetett, és az üdítőjébe tunkolt egy szál sült krumplit. – Én vagyok az a srác, aki – csak azért, hogy elmenjen az erdőbe nyújtani – kihagy egy matek témazárót, és nem adja be az európai történelemről szóló esszét, a Harvard első körös jelentkezéséről nem is beszélve, amit most kellett volna befejeznie.

– Csak azt mondom, nem válna károdra, ha kicsit ellazulnál.

– Csak várj, míg meglátod! Úgy jövök majd vissza, hogy minden pórusomból árad az ultra-szuper-jógi kisugárzás. Azok a jógamesterek nagyon szexisek. Esélyed sem lesz ellenállni a vonzerőmnek.

Elizabeth horkantott.

Frankie azt gondolta: Alpha és Elizabeth szexelnek. Zavarja Matthew-t, hogy mi nem szexelünk?

Aztán azt gondolta: elmegy a suliból. Alpha elmegy a suliból.

– Telefonálsz még a halloween-cucc előtt? – kérdezte Callum.

– Fogd be! A menzán vagyunk – kaffant rá Alpha.

– Mi van már, túl sok volt a kávé? – panaszkodott Callum. – Kicsit mintha feszült lennél.

– Nem telefonálok – válaszolt Alpha az eredeti kérdésre. – Nem tudok. Nincs térerő, nincs internet. Ez durván régi vágású jógatábor.

És Frankie azt gondolta: még csak telefonálni se fog tudni. Négy napig el lesz vágva a világtól.

– És mégis, mit csinálunk? – erősködött Callum.

– Később – szólt rá Matthew, aki fel se emelte a tekintetét a tányérjáról. – Jó nagy szád van, ugye, tudod?

Callum röhögésben tört ki.

– Tudom! A szó szoros értelmében. Frankie, megmutassam, hogyan gyömöszölök be három komplett muffinzsömlét a számba? Meg tudom csinálni!

Dean bólintott.

– Tényleg meg tudja. Visszataszító látvány.

– Mutasd – bólintott Frankie, és átnyújtotta a tálcájáról a félbevágott, megpirított zsömléjét. – Vajat kérsz hozzá?

És közben gondolkozott: négy nap. Ha van a világon kínálkozó lehetőség, hát ez az.

De mire? Mire kínálkozik lehetőség?

– Dehogyis – tiltakozott Callum. – A vaj csalás. Az csak kenőanyag. A nagyszabású cselekedetet vaj segítsége nélkül kell végrehajtani.

– A jógatáborban – mondta Alpha, miközben Callum felé hajította az ő zsömléit is – megtanítják, hogyan tegyél egyszerre négyet is a szádba. Minden reggel mindenki ezt gyakorolja reggelinél. Mindenki beprésel négyet a szájába, és aki képes megrágni és öklendezés nélkül lenyelni, díjat kap.

– Sok a duma – sóhajtott Elizabeth.

– És mi a díj? – kérdezte Matthew.

– Hm, hát izé. Lássuk csak, a díj egy olyan oklevélszerűség, ami igazolja, hogy az ember elérte a muffinzsömle-megvilágosodást, és aki eljut nyolcig, az emlékérmet is kap, azzal tudja bizonyítani, hogy ő a Muffinzsömlék Mestere. Komolyan. Minden jógaoktató képes hatra. Ami azt illeti, minden áldott reggel benyomnak hat muffinzsömlét.

Callum bepréselte a három zsömléjét a szájába, és morgásokat hallatva a pofazacskóira mutogatott.

– Lenyűgöző – mondta Frankie.

Gondolatban: Lehetőség kínálkozik a halloweenkor esedékes rendzavarásra. Arra kínálkozik.

– Ez semmi! – kiáltotta Alpha. – Oda se figyeltek rám! Mire visszajövök jógaországból, simán túl-muffinzsömlézem ezt a dilinyós felvágóművészt! Majd meglátjátok!

De bármennyit vicceljen is – és Alpha most azt a képességét, hogy önmaga cikizésének álcája alatt is fontosnak tűnjön, teljes mértékben kihasználta –, az alfahímet (ha csak ideiglenesen is) láthatóan és tapinthatóan kiherélte a mamája.

Frankie bensőjében egy pillanatra felizzott a schadenfreude, de ez hamar átadta a helyét az izgatottságnak. Sietve otthagyta az ebédlőt, és Artie kulcscsomójával a technikaműhelybe sietett, ahol gondosan lemásolt minden egyes kulcsot. A hatodik órájára tizenöt perc késéssel érkezett, és bocsánatkérő mosollyal pottyantotta a kulcsokat Trish hátizsákjába, még éppen időben, hogy Artie a hetedik órában tudjon vetíteni a negyedikesek filmesztétika-óráján.

Két óra között Frankie felnyitotta a laptopját, feljelentkezett a netre, és létrehozott egy új Gmail-fiókot.

Felhasználónév: AZALFAHIM.

*

Hogy pontosan mit is kezd ezzel a postafiókkal Alpha távollétében, nem volt még világos Frankie előtt. De valamit mindenképp.

Valami nagyszerűt.

Valami halloween-jellegűt.

És nagyon gyorsan ki kellett találnia, hogy mit.

Aznap este kilenc óra után húsz perccel, amikor kikapcsolta egyszerű, pamut melltartóját, és felvette a pizsamafölsőjét, Frankie megpillantotta Trish kék csipkés, merevítős melltartóját a szobájuk padlóján.

Azt gondolta: micsoda idétlen cicifix.

Aztán azt gondolta: de nagyon cuki.

Olyan furcsa ötlet, hogy az ember felöltözteti a cicijét. Amikor pedig senki sem fogja látni. De még ha látja is valaki. Olyan méltóságon aluli dolog, hogy az ember olyan flancos csipkét aggat a ruháján belülre, amit kívül soha az életben nem viselne.

Aztán azt gondolta: cicik.

A cicik műfajuknál fogva eredendően méltóságon aluliak.

Csak mert nekem vannak, nem léphetek be a Hűségrendbe. Oké, a kromoszómáim miatt is, meg néhány pár másik dolog miatt is, de ha jelképet keresünk, hogy mi a különbség köztem és azok között a fiúk között, lennének a ciciknél sokkal rosszabb választások is. Vagy a melltartónál.

Ebben a pillanatban kopogtattak. Frankie magára kapta a köntösét, és ajtót nyitott. Artie állt kinn, két ATSZ-es barátja, Charles és John társaságában. Tobzódtak a csillámporban, mindenféle színekben, és nevetségesen sok rúzs volt rájuk kenve. Mindhárman női ruhát viseltek.

– Helló, Trish itt van? – kérdezte Artie viháncolva. – Jelmezes főpróbát tartunk halloween előtt. Tanácsot kell kérnem tőle.

– Mabel szobájában van, földrajzot tanulnak holnapra – mondta Frankie, és kilépett a folyosóra, hogy jobban meg tudja csodálni őket. – Itt lehettek még egyáltalán? Mindjárt fél tíz, bármelyik percben kivághatnak benneteket.

– Á, még van tíz percünk – mondta Artie. – Mit szólsz? Hogy festünk?

Körbefordult, hogy jól meg lehessen nézni. Magas sarkú lakkcipő volt rajta, az arcán vastag csíkokban keresztbe felkent pirosító és egy lila taft koktélruha.

– Mi kellene, hogy legyetek? – tudakolta Frankie.

– Hogy érted?

– Hogy minek öltöztetek be. Együttes vagytok, vagy valami?

– Ja, nem. Csak lányoknak – válaszolta Artie. – Ugye? – A barátaihoz fordult, akik bólintottak. – Csak simán lányoknak.

Komolyan ilyennek látják a lányokat? – fordult meg Frankie fejében. Mert úgy érezte, tőle mi sem áll távolabb, mint ez a csillogós, habos-babos, rúzsfoltos teremtmény, ez a nőnek öltözött Artie.

– Hát, akkor sok szerencsét hozzá.

– Kérdezhetek valamit? – szólalt meg Charles.

– Persze.

– Muszáj leborotválnunk a lábunkat? Szeretném elkerülni, ha lehet, és inkább felvennék egy fekete harisnyát.

– Nem muszáj – nyugtatta meg Frankie. – Nem úgy tűnik, hogy élethűségre hajtotok. – Charles ezüstszínű miniszoknyát és tűsarkú platformcipőt viselt. Egy száznyolcvanöt centi magas fiú.

– Jaj, dehogynem! – fakadt ki. – Nem akarom, hogy kilátsszon a szőrös lábam!

– Akkor pedig borotválkoznod kell, Charles – jegyezte meg Artie szárazon. – Mondtam már.

– Kölcsön akartunk kérni egy melltartót Trishtől – szólalt meg John is, akin rózsaszín fodros, iskolabálozós ruha volt.

– Ezt Charlie húgától kaptam kölcsön – magyarázta Artie. – De ez csak A kosaras. Én meg szeretnék nagyobb benyomást tenni.

– Kérdezd meg Trisht – javasolta Frankie. – Mabel a 209-esben lakik.

– Vagy esetleg kérhetnénk tőled is? – próbálkozott John.

– Ebből határozottan kimegyek – mondta Frankie. – A fehérneműm nem kiadó.

– Kimész? – Artie hunyorogva nézett rá.

– A belemegyek ellentéte. Nem megyek bele a javaslatba, következésképpen kimegyek. Nincs melltartó.

– Ne már – kérlelte John. – Csak halloweenig!

– Fogd be – szólt rá Artie. – Nem muszáj adnia. Majd kérek egyet Trishtől.

– Ha felvesztek egy bolerót – mondta Frankie –, akkor nem kell leborotválni a hónaljatokat.

– Jézusom! Elfeledkeztem a hónaljamról! – kiáltott fel John.

– Én is az enyémről – nyögött fel Charles, akin csak egy kombiné volt felső helyett. – Mi az a boleró?

– Olyan, mint egy minikardigán – magyarázta Frankie.

– Mennyi csajos dolog van, amiről semmit se tudunk! – sopánkodott Charles. – Még jó, hogy tartottunk egy jelmezes főpróbát. Egyébként katasztrófába fulladt volna az egész.

– Induljunk, hölgyeim! – indítványozta Artie. – El kell mennünk a 209-be, hogy szerezzünk nekem egy melltartót.

– És egy bolerót – tette hozzá John.

– Két bolerót – sietett hozzátenni Charles. – Még mindig szeretném azt remélni, megúszom ezt az éjszakát úgy, hogy semmit sem kell leborotválnom. Pá, Frankie!

Frankie nézte, ahogy cipősarkaikon billegve eltotyognak a folyosón Mabel szobája felé. Aztán visszament a szobába, és bekapcsolta a laptopját.

Nagyon, igazán nagyon felhangoltnak érezte magát.

Megvolt a terve. Teljes volt, és gyakorlatilag minden részletében kidolgozott. Azalatt fogalmazódott meg benne, amíg hallgatta, hogy Artie és a barátai a jelmezükről beszélnek, és ott várt ugrásra készen, hogy elárassza az elméjét abban a pillanatban, hogy a fiúk odébbálltak.

Azzal kezdte, hogy beírta a Google-ba: ejtőernyő.

ÁTJUTNI EGY BECSUKOTT AJTÓN

Emlékszünk még, hogy Frankie a Városok, Művészet és Tiltakozás című órájára mindenféle dolgokat kutatott és a beadandó dolgozata piszkozatait írta? A San Franciscó-i Öngyilkos Klub, a Kakofónia Társulat? A TélapóCon? Márciusi Menyasszonyok? Bohócok a buszon?

Persze hogy emlékszünk.

Miután Frankie létrehozta azt a Gmail-fiókot, a következő rész piszkozatán dolgozott, ami jól jöhet, ha szeretnénk teljes egészében megérteni, ami ezután következett.

A California Institute of Technology utolsó éves hallgatói minden évben egy napot kollektíven ellógnak, még az iskola területét is elhagyják. A hagyományt az Iskolakerülés Napjának nevezik, és az eleinte az egyetem vezérkarának szánt egyszerű lázadás az évek során bonyolult erőviszonyok huzavonájává alakult. Idővel azok, akik eredendően elkövették a szabályszegést (tehát a végzősök) váltak azokká, akiket megvicceltek.

Mindez azzal vette kezdetét, hogy mivel a végzősök eltűntek, az alsóbb évesek be tudtak törni a szobáikba, és csapdát állítottak a szekrényajtók mögé, eltologatták a bútorokat, esetleg akár teljesen kiürítették a szobákat is. (Steinberg: Ha csak lehet, vessünk be tehenet is – egyetemi csínytevések kézikönyve) Úgyhogy amíg a végzősök azzal voltak elfoglalva, hogy az erejüket fitogtassák az egyetemmel szemben, az alsósok az utolsó évesekkel szemben próbáltak teret nyerni.

De a végzősök nem hagyták magukat. Elkezdték elbarikádozni az ajtókat. Mivel a Caltechről van szó, a világ vezető műszaki egyeteméről, a bútorokkal történő eltorlaszolás hamar túlhaladottá vált, és bevett gyakorlat lett a betonnal vagy hatalmas fémlemezekkel történő megerősítés. Az ajtókra homokot vagy borotvahabot szóró csapdákat szereltek. Az alsóbb évesek azzal vágtak vissza, hogy előkerültek a láncfűrészek, csavarvágók és légkalapácsok.

Olyan gyakran sikerült bejutniuk a szobákba, hogy a végzősök stratégiát váltottak, és létrehozták azt, amit Neil Steinberg a „furfangos torlasz” névvel illet. Ez az alsóbb évesek problémamegoldási készségét teszi próbára, mégpedig a folyosón, még mielőtt bejuthatnának a szobába. A rendszer tolvajbecsületen alapszik. Az ajtó nyitva áll, de a hallgatóknak össze kell szerelniük egy villanymotort, vagy megfejteni egy látszólag véletlenszerű hangokat játszó szintetizátor kódolt üzenetét, vagy megoldani valami hasonlóan észveszejtően komplikált rejtvényt, aminek a kieszelése kétségkívül heteket vett igénybe a kiötlő végzős hallgató életéből.

Valamivel későbbi fejlemény a végzősök újabb találmánya, a „becsületbeli torlasz”, ami arra kéri az alsóbb évest, hogy fogja magát, és „változatos, különféle módokon hozza magát rendkívül megalázó helyzetbe, és ezáltal legyen részese egy nagyobb szabású, titkolt cél elérésének vagy helyzet előállításának”. (Steinberg, p. 150.) Ez azt jelenti, hogy meztelenül rohannak végig az egyetemi kampuszon, házat vesznek, vagy éppen ellopják az egyetem sportigazgatójának autóját.

Steinberg leírásában a küzdelem kiegyenlített és szimmetrikus: „az alsósok be akarnak jutni, a végzősök kint akarják tartani őket” (p. 147.) De véleményem szerint az Iskolakerülés Napja legérdekesebb vonása pont az, hogy a végzősök, akik eredetileg az egyetem vezérkarát próbálták megviccelni azzal, hogy eltűnnek egy napra, hirtelen maguk lettek az a tekintély, akin mások ki akarnak fogni, jelesül az alsóbb évesek. A fiatalabbakra aztán mindez visszaüt a végzős „torlaszok” bevetésével.

Az egyetem vezetőségéről időközben el is feledkeztek, egészen addig, amíg meg nem jelent a becsületbeli torlasz, amivel a végzősöknek sikerült rávenni az alsóbb éveseket, hogy helyettük kezdjenek ki a vezérkarral. Így hát a fiatalabb hallgatók, miközben azt gondolják, most jól megmutatják a végzősöknek azzal, hogy bejutnak a szobájukba, valójában magának az iskolának mutatják meg jó alaposan azzal, hogy meztelenül rohangálnak, autókat lopnak stb.

Ez a viselkedés sokban emlékeztet az Öngyilkos Klub és a Kakofónia Társulat tevékenységére, amennyiben a kulcs itt is egy szimbólum (a bezárt ajtó, a magánszféra jelképe), és ezt ruházzák fel új jelentéssel. Egy végzős ajtaja az Iskolakerülés Napján kihívásként jelenik meg az alsós előtt. Azt üzeni: „Juss be rajtam!” Vagy: „Járj túl a gazdám eszén!”

Ahogy a kakofonisták, a Caltech hallgatói is egy idő próbáját kiállt intézményt (az egyetemet) kritizálnak azáltal, hogy megszegik íratlan szabályait: viselj ruhát, tiszteld oktatóidat, ne támadj hallgatótársad ajtajára láncfűrésszel.

HALLOWEEN

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>,

Matthew Livingston

<ml220@alabasterpreparatory.edu>,

Dean Enderby

<de088@alabasterpreparatory.edu>,

Callum Whitestone

<cw165@alabasterpreparatory.edu>,

és még 7 másik címzett

Tárgy: HALLOWEEN. ÚJ TERV.

TÖRÖLJÉTEK A LEVELET, AMINT SIKERÜLT

MEGJEGYEZNI A TARTALMÁT.

A SZERVERRŐL IS TÖRÖLJÉTEK KI,

NYAVALYÁS KORCSOK.

VILÁGOS? REMEK.

VÁLTOZOTT A TERV HALLOWEEN

KAPCSÁN. A RÉGI TERV TÚLSÁGOSAN

OSTOBA. ENNÉL SOKKAL KOMOLYABB

LÉPTÉKŰ FELFORGATÁSRA VAN SZÜKSÉG,

OLYASMIRE, AMI, HOGY ÚGY MONDJAM,

BEMUTAT AZ INTÉZMÉNYNEK,

EZZEL EGYIDEJŰLEG BOLDOG PERCEKET

SZEREZ A TANULÓIFJÚSÁGNAK.

MINDENKI KAP SZEMÉLYRE

SZABOTT INSTRUKCIÓKAT. PORTER

ÉS SAM FELELNEK A KÜLDETÉS

LEGVESZEDELMESEBB RÉSZEIÉRT, DE MIVEL

A TERV OLYAN NAGY LÉPTÉKŰ, MINDENKI

KÖZREMŰKÖDÉSÉRE SZÜKSÉG LESZ.

VAN, AKINEK AZ ÚJ TORNACSARNOKBÓL

KELL SZEREZNIE MÁSZÓFELSZERELÉST,

ÉS KÉSZEN ÁLLNIA AZ ELVÁRHATÓ

SZÍNVONALON HASZNÁLNI IS.

MÁSOKNAK NAGY MENNYISÉGBEN KELL

NŐI ALSÓNEMŰT VÁSÁROLNIA MINÉL

SZÓRAKOZTATÓBB SZÍNEKBEN

ÉS MINTÁKBAN.

MEGINT MÁSOKNAK FESTŐESZKÖZÖKRE

LESZ SZÜKSÉGE, AMELYEKET A RÉGI SZÍNHÁZ

ALAGSORÁBÓL LEHET MEGSZEREZNI,

ÉS ŐK TÁBLÁKAT KÉSZÍTENEK MAJD.

MINDEN SZÜKSÉGES KULCSBÓL

RENDELKEZÉSEMRE ÁLL MÁSOLAT,

EZEKET EGY LIVINGSTON AJTAJA ALATT

BECSÚSZTATOTT BORÍTÉKBAN HAGYTAM.

ÉS EGY EJTŐERNYŐ ÉRKEZIK FUTÁRRAL

ENDERBYNEK, ÚGYHOGY NE FELEJTSD EL

MEGNÉZNI A POSTÁDAT, BLÖKI.

MINDEN TOVÁBBI VÁSÁRLÁST KÉRETIK

FELTŰNÉSMENTESEN INTÉZNI. HA CSAK

LEHET, FIZESSETEK KÉSZPÉNZZEL,

ÉS ÉGESSÉTEK EL A NYUGTÁKAT.

AZ ELENGEDHETETLENÜL SZÜKSÉGES

ONLINE VÁSÁRLÁSOKAT AZOK KÖZÖTT

OSZTOTTAM SZÉT, AKIK FENEKETLEN

HITELKÁRTYÁVAL RENDELKEZNEK.

NE BUKJATOK LE.

A KÜLDETÉS KÓDNEVE: HÖLGYEKBEN A

BIZALMUNK!

ENNYI VOLTAM.

A direktívák megérkezése előtt a Bassetek halloween-terve szedett-vedett volt és szervezetlen. A Hűségrend tagjai között nem volt egyetértés sem abban, hogy mi számít viccesnek, sem abban, hogy mi éri meg az erőfeszítést.

Dean felvetette, hogy öltözzenek kalóznak, de ezt leszavazták, mert a kalózosdi abszolút 2006-os dolog, arról nem is beszélve, hogy abban nincs semmiféle beugratás. Alpha javasolta, hogy fessék be megint a Guppit, de Matthew felhívta a figyelmét, hogy az ilyen önismétlés nagyon nem bassetes. Samnek az jutott eszébe, hogy egy óriási bassetet lehetne nyírni az iskolaudvar füvébe, de olyan érvek szóltak ellene, hogy senki sem tudná, mi az, ráadásul a fűnyírás túl zajos ahhoz, hogy feltűnésmentesen kivitelezhető legyen. Callum javaslata az volt, hogy szerezzenek harminc tököt, és írják rájuk fekete alkoholos filccel, hogy A Basset Hound Hűségrendje, és tornyozzák fel a főépület előtt, eltorlaszolva ezzel a bejáratot. Ha ezt hajnali ötkor sikerülne kivitelezni, akkor nagy felfordulás lenne belőle, amikor a diákok megpróbálnak órára menni. De Alpha lefitymálta, mondván, ez hülyeség, és Matthew rámutatott: a gondnokság már azelőtt eltakarítaná a tököket, hogy bárki is látná.

Végül úgy döntöttek, villákkal fogják teleszurkálni a gyepet (mégpedig fokával fölfelé), hogy fölülről nézve az az üzenet legyen olvasható: óvakodj a bassettől! Sam és Porter kapta a feladatot, hogy több, nagy kiszerelésű műanyagvilla-csomagot zsákmányoljanak a Tornácosból. Rájuk és két kevésbé jelentős (de idősebb) rendtagra hárult a feladat, hogy felkeljenek kora hajnalban, és bedöfködjék a villákat a földbe, miközben Tristan és Callum fedezi őket az internátusi szobájából, aminek a központi udvarra néz az ablaka.

Csütörtök reggel azonban, amikor Alpha már árkon-bokron túl járt jógaországban, valamennyi Basset megkapta a fenti e-mailt, és ezáltal a villás terv le volt fújva a Hölgyekben A Bizalmunk kedvéért. Ezenfelül a Hűségrend valamennyi tagja személyre szóló, részletes útmutatást is kapott az ő saját feladatát illetően a nagy, közös tervben.

*

Halloween reggelén az Alabaster diákjai arra ébredtek, hogy valamennyi egykori iskolaigazgató, irodalmi hős és iskolatanács-tag portréján, mind a főépület, mind a természettudományi épület, mind pedig az összművészeti központ falain, színpompás melltartó díszeleg. Különböző méretű és típusú modellekkel ruházták fel őket, az alapító rózsaszín virágos, pánt nélküli darabot kapott, a legutóbbi igazgató pedig hatalmas, tengerészkék szivacsbetéteset. A festményekben kár nem esett, minden egyes melltartót a keret mögött megkötött damillal erősítettek fel.

A halastó melletti nimfaszobor praktikus kis körmerevítőst viselt. A Guppi élénkbíbor A kosarasat. Még a könyvtár előtti nagy fára is rikító vörös, E kosaras melltartó került, amit a városi Victoria’s Secret leértékelt turkálójában találtak. Az árcédula rajta maradt, és kedélyesen lengedezett az októberi szellőben.

A Hazelton Könyvtár kupolás tetejét, amely oly büszkén magasodott az iskola kellős közepén, óriási, világosbarna ejtőernyő borította – amilyent iskolai gyakorláshoz meg tornaórákra szánnak. Az ejtőernyő kellős közepét a kupola csúcsánál rózsaszínre pingálták, és ha valaki esetleg nem jött volna rá, miről van szó, annak segített a könyvtár homlokzatáról lógó hatalmas tábla, és rajta a festett felirat: A HÖLGYEKBEN A BIZALMUNK!

Az iskola valamennyi faliújságán üzenet díszelgett, ugyanaz, amit nem sokkal később valamennyi postaládába, a diákokéba és a dolgozókéba egyaránt kézbesítettek.

A HALLOWEENI JELMEZBÁLRÓL

Még a holtak figyelmét sem kerülhette el, hogy valamennyi nagyra becsült igazgatónk és iskolatanácsi tagunk, továbbá Mark Twain és az összes érdektelen tudós, akiknek a portréja a természettudományok épületében csüng – továbbá a Hazelton előtti fa, a Guppi, a nimfa, és még maga a kupola is –, azután, hogy évekig csak fapofával vágyakozva figyelhették a diákság ünneplését, végre maguk is beöltözhettek az ünnep alkalmából.

Nem kell többet szomorúan merengeniük a képkeret szabta szűkös mozgástérben avagy talapzatukon. Most végre ők is velünk ünnepelhetnek.

Hölgyekben a bizalmunk!

Boldog halloweent!

A lap alján minden egyes példányon pecsét díszelgett, a bélyegző alakja pontosan ugyanolyan, mint a pecsétviaszba nyomott forma a golfpályás buli meghívóján: egy lecsüngő fülű basset hound.

*

Halloween reggelét Frankie Landau-Banks az ágyában töltötte. Noha egész éjszaka egy szemhunyásnyit sem aludt, este tízkor lefeküdt, és kicsivel reggeli előtt kelt csak fel.

Amikor szembejött vele az Alabaster második igazgatójának portréja, amelyen neonsárga push-up melltartó díszelgett, Frankie álmos tekintettel ártatlan meglepődést mutatott. Matthew és a többi Basset társaságában reggelizett. A fiúk sápadtak voltak, a szemük karikás, de a hangulatban világosan tetten érhető volt egy bizonyos (noha kimondatlan) diadalérzet. Frankie szerette volna tudni, gyanakszik-e rá valaki: félig-meddig szerette volna, hogy tudják, miközben félig-meddig abban bízott, hogy soha nem tudják meg.

A délelőtt során senki semmi másról nem beszélt. Történelemóráról kifelé jövet Frankie Trish, Star és Claudia mellé csapódott.

– De miért pont melltartók? Ezt szeretném tudni! – mondta éppen Claudia.

– Jaj, láttátok azt a kis rózsaszín, pánt nélkülit az alapítón? – kérdezte Star. – Azt én is úgy hordanám!

– Szerintem csúfot űznek a nőkből – vélekedett Trish. – „Nézzétek, milyen hülyén néznek ki a vén fószerek ezekben a ruhadarabokban, amiket a nők bezzeg mindennap magukra húznak!”

– Szerintem inkább a nők eltárgyiasításához van köze – mondta Claudia, a fejét csóválva. – A könyvtár kupolájából is óriási cicit csináltak, csak hogy mindenki tátott szájjal bámulhassa. Az összes fiú cicivicceket mesélt egymásnak egész matekon.

– Ami végül is ugyanaz – állapította meg Trish.

– Nem ugyanaz. Az egyik tárgyiasítás, a másik lekicsinylés – ellenkezett Claudia, a született fontoskodó.

– És a kettő nem együtt jár?

Frankie elgondolkozott, hogy ne képezzen-e KEEP-et a lekicsinylésből. Felkicsinylés (vagy lenagyonylás): nagyra becsülés, értékelés.

Nem, inkább nem.

– Szerintem egyszerűen csak vicces! – szólalt meg Star. – Talán csak annyit akartak mondani, hogy a cicik klasszak! Mert végül is azok. Szerintem a fiúk titokban azt szeretnék, ha nekik is lenne. Hiszen a könyvtárból is egy istennő óriási cicije lett. Ehhez mit szóltok?

– Az nem lehet, hogy csak arra mutat rá, hogy nincsenek női portrék az iskolában? – dobta be Frankie. – Nem lehet, hogy az a kérdés, hol vannak a nők, akik kitöltik ezeket a melltartókat?

– Ó, hiszen ez is igaz! – ujjongott Star. – A nimfa az egyetlen lány!

– Azt tudtátok – folytatta Frankie mintha csak most jutott volna eszébe –, hogy a diákság ötvenkét százaléka lány, de az iskolavezetésben ugyanez az arány már csak húsz százalék körüli?

– Hűha. Na, most jól bekockultál – mondta Star.

– Hagyjál már! – Ez Trish volt.

– Ki tud egyáltalán ilyeneket? – kérdezte Star. – Nem fura, hogy Frankie ilyeneket tud?

Frankie elengedte a füle mellett a sértést. Az emberek arról beszéltek, amit véghezvitt. Már az örömmel töltötte el, hogy ezen gondolkoznak, függetlenül attól, mi a véleményük.

– Ó! – kiáltott fel, mintha csak most jutott volna az eszébe valami. – Azt még nem is vettük számításba, hogy ezek a melltartós alapítók meg igazgatók így próbálnak kapcsolatba lépni a személyiségük női oldalával! Női ruhába öltöznek, ahogy halloweenkor egy csomó fiú is teszi, mert ez az egy esélyük van, hogy megéljék a nőiségben rejlő erőt.

Claudia felhúzta a szemöldökét.

– Na, ezt nem hiszem.

– De a kiíráson az állt, hogy Hölgyekben A Bizalmunk! – erősködött Frankie.

– Én továbbra is arra hajlok, hogy csúfot űznek belőlünk.

– Éljen a nőiségben rejlő erő! – kiáltotta Star.

*

A melltartók egészen ebéd utánig a helyükön maradtak, amíg a gondnokság végzett a szokásos délelőtti teendőivel, és csak utána láttak neki, hogy leszedegessék őket. A könyvtári cici (avagy a Könyvtár Nagyasszonya, ahogy a későbbiekben elhíresült) a nap legnagyobb részében fenn maradt, amíg végül sikerült olyan munkásokat találni és szegődtetni, akik képesek voltak meghámozni a kupolát. Délben az Alabaster valamennyi polgárához kikézbesítették a korábban ismertetett röplapot, és ettől újfent mindenki erről kezdett beszélni.

Matthew határozottan elemében érezte magát, Frankie látta rajta – noha a fiú egy szóval sem említette neki a rendzavarást azon túlmenően, hogy ártatlanságot színlelve kifejezte elismerését.

Frankie boldog volt, hogy Matthew ilyen felhangolt.

De mérges is volt, amiért a fiú nem árulja el neki, hogy mitől.

Egyidejűleg.

SZABAD IMPROVIZÁCIÓS GYAKORLAT

Amikor Alpha Tesorieri vasárnap estefelé visszaérkezett az iskolába, a Hűségrend sürgősségi gyűlést hívott össze a halastó végénél, a híd alatt. Frankie a fák közül figyelte őket.

A négynapi jógázástól minden tagjában sajgó Alpha szélsebességgel tüntetett el egy nagy zacskó chipset, miközben hűséges kutyái jelentést tettek neki. Alpha helyzetkezelése elismerésre méltónak bizonyult. Frankie arra számított, hogy kitér a hitéből, amiért megváltoztatták a halloweeni események forgatókönyvét. Arra számított, hogy egy dührohamokkal terhelt szidalmazásnak és kollektív megalázásnak lesz tanúja.

Aztán idővel, Frankie így számolt, gyanakodni kezd, hogy valaki a falkán kívül lehet a tettes, és akkor majd végül őt is megvádolja, tajtékzani fog, de el kell majd ismernie a zsenialitását, és beismernie, hogy Frankie a nagyobb elme.

De nem ez történt.

Bár Frankie számára nyilvánvaló volt, hogy Alphának eleinte a leghalványabb sejtelme sem volt róla, mi zajlott le az Alabasterben halloween idején, higgadtan és derűsen adott vissza minden egyes társalgási szervát, ami csak feléje repült.

– Hallod, blöki, iszonyúan örülök, hogy dobtuk a villás ötletet – lelkendezett Sam. – Nagyon nem lett volna hozzá kedvem.

Alpha mindössze egy másodperc töredékéig hagyott ki, mielőtt válaszolt:

– Egyszerűen nem volt elég jó terv.

– Szenzációs – állapította meg Matthew. – Egyszerűen szenzációs, úgy, ahogy van. Egy valódi gonosz lángelme vagy!

Alpha meglapogatta Matthew hátát.

– Az az életcélom. Hogy gonosz lángelme lehessek.

– De tényleg – folytatta Matthew. – Senki nem tudta volna jobban megszervezni.

– Kösz, blöki. De valamikor beszéljünk négyszemközt is.

– Hol szerezted az ejtőernyőt? – érdeklődött Callum.

– Hogy mondod?

– Az ejtőernyőt.

– A neten, hol máshol? – felelte Alpha.

– Elsőosztályú e-mailek voltak – mondta Dean. – Nem is értem, hogy nem jutott eszünkbe korábban, hogy levelezőlistán bonyolítsuk az ügyleteinket.

– Te, blöki, honnan tudtad, hol lehet melltartót venni? – kérdezte Callum.

Alpha próbálta felvenni a ritmust, mint amikor a jazz-zenészek improvizálnak egymásnak felelgetve.

– Már hogy a melltartókat? – Alpha a mellkasára tette két tenyerét.

– A melltartókat.

Alpha hangján nem hallatszott semmi abból az értetlenségből, amit belül éreznie kellett.

– Ébresztő! Van barátnőm. De aggodalomra semmi ok, úgy szedtem ki belőle az információt, hogy egy pillanatig sem gyanakodott.

– Az a levél egyszerűen zseniális volt – csóválta a fejét Dean.

– Szóval tetszett? – Alpha próbált további információmorzsához jutni.

– De még mennyire! „Hölgyekben a bizalmunk!”

– Még indulás előtt elintéztem.

– És hogy szerezted meg a tornacsarnok kulcsait? – akarta tudni Sam.

– Megvannak a módszereim. Ismerek embereket.

– Nem sok híja volt, hogy Porter lezuhanjon arról a tetőről.

– Nocsak, Porter! Bizonyítod, hogy méltó leszel a koronára? Helyes!

– Alpha – szólalt meg Porter. – Lenne egy kérdésem…

– Kutyáim! – szakította félbe Alpha. – Elég súlyos kalóriaelvonásban szenvedek, és négy napja nem láttam Elizabethet sem. Lehetne, hogy ezt itt és most befejezzük, ha egyszer nincs semmi a napirenden? Majd jelentkezem.

– Igenis, Bassetkirályi fenség!

Frankie a földre terített pulcsiján ült, úgy három méterre tőlük a sötétben. Meg se mozdult, amíg a fiúk mind el nem tűntek.

Tudhatta volna, hogy ez lesz a vége. Hogy nem látta előre?

Alpha learatta a babérokat.

Nos, ha így akar játszani, akkor Frankie is emeli a téteket.

AZ EZUTÁN KÖVETKEZŐ E-MAILEK

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

JÓL JÁTSZOD A SZEREPEDET, ALESSANDRO.

AZ EMBER SZINTE EL IS HISZI,

HOGY TUDTAD TEGNAP ESTE,

MI TÖRTÉNT A MELLTARTÓKKAL.

ÉS AZ EJTŐERNYŐVEL.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

BASSZUS! A SAJÁT FALKÁMBÓL

PRÓBÁL VALAKI A BŐRÖMBE BÚJNI?

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

JÓ SZÍNBEN TÜNTETTELEK FEL.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

KAPD BE!

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

AZZAL JOBB LESZ VIGYÁZNI,

EZ A KUTYA HARAP IS, NEMCSAK UGAT.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

MIT AKARSZ?

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

CSAK VÁRD KI A VÉGÉT, MEGLÁTOD.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

SAM, TE HATALOMÉHES KIS PÖCS!

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

EGYETÉRTEK, SAM EGY HATALOMÉHES

KIS PÖCS. DE ÉN NEM Ő VAGYOK.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

ELIZABETH, HA TE VAGY,

AKKOR A SZEMÉLYES PAPÍRJAIM KÖZÖTT

KUTAKODTÁL, ÉS EBBEN AZ ESETBEN

NEM VAGY TÖBBET A BARÁTNŐM.

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

A NŐSTÉNYFARKAS

NEM KUTAKODOTT A PAPÍRJAID KÖZÖTT.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

TE VAGY AZ ALTEREGÓM, VAGY MI?

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

ALTEREGÓ: LATINBÓL, AZ ALTER

AZT JELENTI, MÁSIK, VAGY MÁSIK ÚT;

EGO, ÚGYMINT ÉN. A MÁSIK ÉN.

HASONMÁST JELENT, ALESSANDRO.

VAGY GONOSZ IKERTESTVÉRT.

DE ÉN? ÉN LÁTHATATLAN VAGYOK,

ÉS HA MEG IS LÁTNÁL, EGYÁLTALÁN

NEM ÚGY NÉZEK KI, MINT TE.

SZÓVAL NEM,

NEM VAGYOK AZ ALTEREGÓD.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

HOGY NÉZEL KI?

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

JOBBAN, ALESSANDRO.

ÉS AZ E-MAIL CÍMEM IS MENŐBB.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

NE NEVEZZ ALESSANDRÓNAK, HA NEM

AKAROD, HOGY CSÚNYA VÉGE LEGYEN!

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Ó, AKKOR HÍVJALAK INKÁBB ALICE-NAK?

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

A BASSET HOUND HŰSÉGRENDJE

AZ 1940-ES ÉVEK ÓTA LÉTEZIK.

A BASSETEK KIRÁLYÁT MINDIG AZ ELŐZŐ

ÉVI KIRÁLY VÁLASZTJA KI. MINDIG IS ÍGY

VOLT. A PROTOKOLL SZERINT, HA VALAMI

NEM TETSZIK A GYŰLÉSEKEN, AKKOR

VELEM VAGY LIVINGSTONNAL KELL

MEGBESZÉLNED.

MEG FOGUNK HALLGATNI.

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

MÉG A TÖRTÉNELMI TÉNYEKET IS ROSSZUL

TUDOD. A HŰSÉGRENDET 1951-BEN

ALAPÍTOTTA HENRY CONNELLY,

DAVIE KENNEDY ÉS CLAYTON HARDEWICK.

AZ ELSŐ TETTÜK A GUPPI ELRABLÁSA

ÉS HARDEWICK ÉDESANYJA PINCÉJÉBEN

VALÓ ELREJTÉSE VOLT. CSAK BALLAGÁS

UTÁN JUTTATTÁK VISSZA AZ ISKOLÁBA.

MINDEN LE VAN ÍRVA A KÖNYVBEN.

AZ A CÍME, HOGY

A BASSET HOUND HŰSÉGRENDJE

DICSTELEN TETTEINEK KRÓNIKÁJA.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

TUDOK A KRÓNIKÁRÓL: SAM

LESZÁRMAZOTT. AZ APJA ELMONDTA

NEKI, Ő MEG ELMONDTA NEKEM.

AMINT SIKERÜL MEGTALÁLNUNK,

MEGOSZTJUK A FALKÁVAL.

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

ITT VAN A KEZEMBEN.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

AKÁRKI LEGYÉL IS, AZ A KÖNYV JOG

SZERINT NEM TÉGED ILLET. A BASSETEKÉ.

A KÖZÖSSÉG TULAJDONA, NEM EGY

EGYÉNÉ. TALÁN NEM VOLT JÓ HOZZÁD

A REND? EMLÉKEZZ A HŰSÉGESKÜDRE!

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

HA TETTEM IS VALAHA HŰSÉGESKÜT,

MOST HIRTELEN NEM EMLÉKSZEM RÁ.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

FRANKIE LANDAU-BANKS. ELTALÁLTAM?

TUDTAM ÉN, HOGY SEMMI JÓBAN NEM

SÁNTIKÁLHATSZ AZNAP FENN

A KILÁTÓBAN.

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

KOMOLYAN AZT HISZED, HOGY

LIVINGSTON KIS BARÁTNŐCSKÉJE VAGYOK?

NE SÉRTEGESS, VAGY MEGBÁNOD.

PRÓBÁLKOZZ ÜGYESEBBEN, TE PANCSER.

EGYÉBKÉNT MEG, HA ENNYIRE ZAVAR

A DOLOG, MIÉRT NEM BESZÉLED MEG

LIVINGSTONNAL, HOGY MI A HELYZET?

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

PONTOSAN TUDOD, MIÉRT

NEM BESZÉLEM MEG LIVINGSTONNAL.

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

PONTOSAN TUDOM.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

MONDD, HOGY NEM LIVINGSTON VAGY!

MATTHEW SOSEM CSINÁLNA ILYET.

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

NEM LIVINGSTON VAGYOK.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

KELL NEKEM AZ A KÖNYV,

TE ESZELŐS CSALÓ!

(Frankie erre nem válaszolt.)

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

MEGKAPTAD AZ ELŐZŐ MAILEMET?

KELL NEKEM AZ A KÖNYV!

NEM KÖTHETNÉNK ÜZLETET?

(Nincs válasz.)

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

MIT TUDOK FELAJÁNLANI CSERÉBE

A KÖNYVÉRT? NYILVÁN VAN VALAMI,

AMIT AKARSZ, KÜLÖNBEN NEM

ÁRULTAD VOLNA EL, HOGY NÁLAD VAN

(Nincs válasz.)

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

KELL NEKEM AZ A KÖNYV,

TE PSZICHOPATA ÁLLAT!

MIBE KERÜL AZ A KUTYUS

AZ ABLAKBAN?

A Hazelton ags-16 a könyvtárépület alagsorában az egyik ajtó volt. Artie ATSZ kulcsai közül egyik sem nyitotta az Alabaster épületei alatt húzódó fűtésrendszer karbantartófolyosóit; Frankie minden egyes ajtón, amit csak ért, kipróbálta a kulcsokat. De A dicstelen tettek krónikája hátsó borítójába ágyazott kulcs illett a zárba, és Frankie belépett az alagútrendszerbe, az Alpha visszatérte után hétfőn ebédidőben, egyedül.

A Krónika egy 1963-ra datált bejegyzése arról számol be, hogy a folyosórendszer az iskola épületeit köti össze, szabálytalanul cikcakkvonalban haladó útvonalakon, és időről időre zsákutcákba torkollik, helyenként búvónyílások és zárt ajtók akadnak, illetve a falak mentén a forró gőzvezeték csövei húzódnak. Csak a gondnokság és a karbantartók számára engedélyezett a bejárás. Egy Shelby Dexter nevű Basset lovasította meg a kulcsot egy könyvtári karbantartótól, akit szunyókáláson kapott, és amely kincset a Bassetek királyai adtak tovább egymásnak a továbbiakban.

1965-ben számos Basset csempészett be lányokat az iskola területére egy közeli iskolából a karácsonyi bál idején, hogy olyasfajta szenvedélyes tetteket realizáljanak velük, amelyekre nyilvános helyeken nem adódott volna lehetőségük. 1967-ben a Bassetek vállalkozó szellemű királya, akinek jóval több pénz állt rendelkezésére, mint amennyi borászati ismeret, jelentős borospincét alakított ki az alagútrendszerben… hogy aztán nagyon hamar rá kelljen jönnie: a palackok felforrósodtak, és a tartalmuk tönkrement.

1968-ban a Hűségrend módszeres beszivárgási hadműveletbe kezdett, és behatoltak minden épületbe, amelyikbe csak sikerült a folyosókon át, és az éj leple alatt minden táblára basset houndokat rajzoltak egy álló héten keresztül. Az 1970-es évek elején, amikor a Bassetek tevékenysége túlnyomórészt marihuánafogyasztásban kulminálódott, az alagútrendszert az elfüstölt fű édeskés, kesernyés, nedves gőze lengte be, és 1975-ben, amikor Frankie édesapja Basset volt, a rend tagjai rendszeresen behatoltak az új természettudományos központ építési területére, és mindannyiszor jól látható helyeken plüss basset houndokat hagytak maguk után.

*

Az őszi idő csípősre fordult, és az Alabaster gőzkazánjai már dolgoztak, amikor Frankie először indult el felfedezni az alagútrendszert. Zseblámpát is vitt magával, hogy ne kelljen villanykapcsolókat kattintgatnia, de pár perc alatt annyira kiizzadt, hogy muszáj volt távoznia. Aznap éjjel azonban visszatért, a felsőruházata alatt ujjatlan felsőt és rövidnadrágot viselt. A zsebébe iránytűt és egy gombolyag spárgát készített.

Egy ajtóhoz közeli cső egyik hordócsapjára hurkolta a spárgát, és erősen rá is csomózta, felkapcsolta a zseblámpáját, és szapora léptekkel nekiindult az alagútnak, ügyet sem vetve a hátán futkosó hidegre; emlékeztette magát, hogy a kutya sem figyeli.

Csak a panoptikon miatt ilyen paranoiás, győzködte magát Frankie. Meg a bűntudata miatt, hogy amióta csak először a nyomába szegődött, módszeresen hazudik a barátjának.

Az alagút végigment a Hazelton épülete alatt, és utána, Frankie számításai szerint az udvar alatt is. Szép számmal akadtak kereszteződések, és sok kanyar után jutott zsákutcába. Ráadásul alig akadt egyenes szakasz a járatokban, itt is, ott is merőleges kanyarok követték egymást, és Frankie csak a letekeredő spárgára hagyatkozhatott, hogy ne tévedjen el menthetetlenül.

Több ajtón és csapóajtón is volt felirat, fekete alkoholos filccel, nem hivatalosnak tűnő kézírással, valószínűleg az évek során a karbantartók jelölték meg őket. Frankie eljutott a természettudományos épülethez, az összművészeti központhoz, a menzához, és így tovább: de minden ajtó gondosan zárva volt.

Csaknem két órájába került, hogy nyitott ajtóra bukkanjon. De amikor végül belépett rajta, tudta, hogy megütötte a főnyereményt: ez a régi tornacsarnok alagsorába nyílt. Még mindig érezni lehetett a falakba ivódott klórszagot, noha a medencét már több mint tíz éve leeresztették.

Frankie a madzagja végét szorosan a kilincsre kötötte, és a padlóra szegezett zseblámpával felkaptatott a lépcsőn az egy szinttel föntebbi, de még mindig utcaszint alatti medencéhez, és onnan tovább a földszintre. Ott két nagy parkettázott tornaterem volt egymás mellett, mindkettő kosárlabdapályának kialakítva. Két emelet magasak voltak, az ablakok rendkívül magasan helyezkedtek el.

Frankie megtalálta a gondnoki szertárat.

Aztán feljebb ment.

A legfölső szinten a fiú- és lányöltözők voltak, meg egy konditerem gépekkel. A hosszú folyosón végig a fiúk internátusára néző ablakok sorakoztak.

Frankie konnektorokat keresett. Megpróbált egy villanykapcsolót, hogy lássa, van-e még áram az épületben.

Hajnali fél kettő volt.

Negyed háromra a spárgát követve visszajutott a Hazeltonba, kimászott a kitámasztott szuterénablakon, megcsöngette Trisht a mobilján, aki beengedte az internátus emeleti konyhaablakán.

– Remélem, védekeztek – morgolódott suttogva Trish, miközben visszakúszott az ágyba.

Frankie bólintott.

– Borzalmasan nézel ki – tette hozzá Trish. – Jól vagy?

– Persze.

– Tuti? Van valami, amit nem árulsz el nekem?

Olyan sok minden volt, amit Frankie nem árult el neki. Hol is kezdhetné el?

– Összekaptunk Matthew-val – hazudta. – Kibékültünk, de elég zűrös volt. Ami azt illeti, szerintem leírom, hogy mi történt, úgy könnyebben rendezem a gondolataimat. – Kihúzta a laptopját a konnektorból, és átvitte az ágyába. – Nem fog zavarni a fény, ugye?

– Dehogyis. Máris félig alszom – motyogta Trish. – Sajnálom, hogy veszekedtetek.

– Nem kell, semmi baj.

Frankie életre keltette a számítógépet, és ellenőrizte a wifit. Minden egyes porcikája sajgott, de éberebb nem is lehetett volna. És még meg kellett írnia tizenhárom e-mailt.

Négy nappal később délután öt órától kezdve a régi tornacsarnok ablakait – mind a magasakat a kosárlabdapályákon, mind pedig az emeleten az öltözőfolyosóról nyílókat – tizenkét darab, egyenként hatvan centi magas, télapósapkás, eredetileg karácsonyi kerti dísznek szánt műanyag basset hound világította be. A fény forrása a tucatnyi kutyalámpás volt.

A telapoallatkai.com weboldalról származtak, mindegyiket a Hűségrend egy-egy tagja rendelte meg, és nekik szállították házhoz. Hosszabbítókat rendeltek egy online nagykereskedőtől, valamint zseblámpákat is. A Hazelton alagsorát nyitó kulcs másolatát Alpha Tesorieri a postaládájában találta meg, ezt követően pontosan úgy járt el, ahogy Frankie előírta, és a projekt reggelén hajnali fél ötkor társai élére állt. A Bassetek azt a madzagot követve, amelyet Frankie hagyott ott nekik, a folyosók forró sötétjében elzarándokoltak a régi tornacsarnokhoz. Ott kombinált fogó segítségével felfeszítették a szertár ajtaját, kihozták a hosszabbítós létrát, és felügyelték a lámpások pontos elhelyezését az ablakokban.

Porter azt a feladatot kapta, hogy rosszullétet színlelve hagyja ki a lacrosse-edzését, és nem sokkal sötétedés előtt ismételten járja végig a folyosókat. Amikor odaér, dugja be az egészet.

Amikor az Alabaster diákjai elkezdtek átvágni az iskola parkján a különböző edzéseik után, az irányt többnyire a menza felé véve, hogy vacsorázzanak, kisebb csoportosulás alakult ki a régi tornacsarnok előtt. Mindenki az idétlen arckifejezésű, a szürkületi fényben belülről izzó kutyusokat bámulta.

Frankie éppen a focipálya felé tartott, hogy Matthew elé menjen, amikor meglátta a tömeget. Természetesen számított a kutyusokra, csak az nem jutott eszébe, hogy az emberek gyülekezni kezdenek az épület előtt. Ő is megállt, és maga köré csavarta a pulcsiját.

– Még ilyet! Hogy mentek be vajon? – Star Claudiához beszélt éppen.

– Fogalmam sincs, évekkel ezelőtt lelakatolták, mert pár végzős belógott. A tesóm mesélte.

– De nem úgy volt, hogy felújítják?

– A bátyám szerint tele van azbeszttel – szipogott Claudia.

– Szerintem ezek a kutyák látnak bennünket – állapította meg Star. – Téged nem ráz ki tőlük a hideg?

Claudia megrántotta a vállát.

– Szerintem bárki csinálja is, azt hiszi, hogy nem elég szép az iskola. Azt hiszi, hogy a képekre még kellett egypár fodros melltartó, a régi tornacsarnokból meg hiányzott egy kis karácsonyi világítás.

– Lehet.

– Nem egy basset hound volt azon a meghívón is, amit az év elején kaptunk arra a bulira a golfpályán? És a halloweenes levél alján?

– Azt hallottam, létezik valami titkos társaság, ők csinálják az egészet – mondta Star. – Legalábbis Ash ezt mesélte.

– Komolyan?

– Aha, és már vagy ezer éve megvan, és senki se tudja, kik a tagok!

– De nem volt Deannek is valami köze ahhoz a bulihoz?

Star megbántódott:

– Nem akarok Deanről beszélni!

– Na de nem volt?

– Mit tudom én! – duzzogott Star. – Sose mondott el nekem semmit.

Claudia megrázta a fejét.

– Nem hiszem, hogy Dean elég okos hozzá, hogy valami ilyesmit csináljon.

– Ezt meg hogy érted? – csattant fel Star. – Első körös pályázattal jelentkezik a Princetonra!

– Persze, de ilyesmi soha az életben nem jutna az eszébe – mélázott Claudia. – Vagy szerinted igen? Szerintem nincs benne ennyi céltudatosság.

– Mondtam, hogy nem akarok Deanről beszélni!

Frankie nem állt szóba Starral. Senki mással sem. Csak állt közöttük felvillanyozva, és hallgatta, hogy vitatkozik, spekulál és álmélkodik az összegyűlt ötvennégy diák és három tanár.

Valami olyasmi miatt, amit ő csinált.

Valami olyasmi miatt, amit ő hozott mozgásba.

A SZÉGYENLETES ŐSZ

November során a Basset Hound Hűségrendje tevékenysége olyan mértékben élénkült meg, hogy messze felülmúlt bármit, amit 1968 óta elkövettek. Minden egyes akciót az azalfahim@gmail.com dolgozott ki. Minden ötletet Alphának tulajdonítottak, aki titokzatos hallgatásba burkolózott, és egyre több időt töltött Elizabeth társaságában, olyannyira, hogy kezdett úgy tűnni, kerüli a Basseteket – és közülük is különösen Matthew-t.

A cselekmények közül, melyeket később Richmond igazgató úr „felforgató tevékenységnek” titulált, sok egy az egyben A dicstelen tettek krónikájából átmentett ötletekre épült. Frankie rákeresett az interneten, hogy „basset hound” és „egyszerű rajz”, és rábukkant egy részletes online leírásra. A Rend valamennyi tagjának előírta, hogy tanuljanak meg bassetet rajzolni, ezután Artie kulcsainak másolataival beengedték magukat éjszakánként a bezárt épületekbe, és hatalmas kutyákat rajzoltak minden táblára.

Azokkal, akiknek korlátlan költekezést lehetővé tevő hitelkártyájuk volt, hatalmas mennyiségben vásároltatott fel plüss basset houndokat, amelyeket utóbb gondosan kiállítottak, szorosan egymás mögé sorakoztatva a főépülettől egészen egy jól látható helyen álló tűzcsapig. (Frankie előzőleg nagyon gondosan lemérte a távolságot, hogy biztos lehessen benne, lesz elég plüssállat, hogy a komplett távot végig tudják rakni.)

Nagyobb léptékű akció volt az Ezernyi Eb Éjszakája, amelynek keretében a végzős évfolyam valamennyi tagja komplett arcot elfedő kutyamaszkot kapott gumiból. Basset nem volt köztük – úgy tűnt, nincs piaca a kisméretű kutyáknak a jelmezeseknél. Így tehát rottweilerek, buldogok, dán dogok és német juhászok voltak, amelyeket harminc különböző weboldalról vásároltak össze a fiúk. Az álarcokhoz útmutatást is mellékeltek, és az Aratási Koncert napján egy péntek este a teljes végzős évfolyam (leszámítva a diákönkormányzat egyes karót nyelt képviselőit és a kórus tagjait) azokat viselve jelent meg.

Amikor eljött a pillanat, hogy az egész iskola közösen énekeljen – egy hagyományos Shaker protestáns éneket, Az egyszerű élet dicséretét és utána az Ez az ország a mi hazánkat –, a kutyák égnek emelték az orrukat, és vonyítottak. Egyikük egy transzparenst tartott a magasba, rajta a következő felirattal:

A legmélyebb tiszteletünk mellett

vagyunk kénytelenek bejelenteni,

hogy kollektív véleményünk szerint

a folkzene egy kalap lótúró.

A koncertnek idő előtt vége szakadt.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

ÜDV, PSZICHOPATA!

A KUTYÁIM KÖZÜL NÉHÁNYAN

ELKEZDTÉK KÉRDEZGETNI, HOGY MIÉRT

NYAGGATJUK AZ ISKOLAVEZETÉST.

EGY SZÉP HOSSZÚ SOR PLÜSSÁLLATOKBÓL

EGY DOLOG, DE AKI KIKEZD A KARVEZETŐ

TANÁROKKAL, ANNAK ELLENSÉGEI

LESZNEK.

NEM AKAROM ELVINNI EZÉRT A BALHÉT.

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

NYUGI, A VÉGZŐS ÉVFOLYAM 96%-A

BENNE VOLT A DOLOGBAN. AZ EGÉSZ

ISKOLÁT SZÉTVETI AZ ENERGIA.

EGYÉBKÉNT MEG TUDOM, HOGY

EGYETÉRTÜNK A FOLKZENÉT ILLETŐEN.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

AZT AKAROM, HOGY ÁLLÍTSD LE MAGAD.

MOST.

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

NEM.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

NEM KERÜLHETEK BAJBA EMIATT. NEM

ENGEDHETEM MEG MAGAMNAK,

HOGY KOMOLY BALHÉ LEGYEN EMIATT.

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

NEM LESZ BALHÉ, HACSAK NEM CSINÁLSZ

VALAMI HÜLYESÉGET. MINDEN NYOM

GONDOSAN EL VAN TÜNTETVE.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

NEM UGROK TÖBBET, CSAK AZÉRT,

MERT TE AZT MONDOD, HOGY UGORJAK.

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

SZÓVAL MEGMONDOD A KUTYÁKNAK,

HOGY NEM AZ A FICKÓ VAGY,

AKINEK HISZNEK?

MINDENT ELÁRULSZ RICHMONDNAK,

ÉS BELEKEVERED AZ ÖSSZES KUTYÁT,

AKI SZÓT FOGADOTT NEKED?

MEGMUTATOD ELIZABETHNEK,

HOGY NEM VAGY AZ A FÉRFI,

AKINEK HISZ, ÉS AKIT SZERET?

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

OKÉ. MEGFOGTÁL. NYILVÁN NEM.

DE TOVÁBBRA IS VISSZA AKAROM

KAPNI AZT A KÖNYVET,

TE HATALOMÉHES KIS PÖCS!

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

A KÖVETKEZŐ KÜLDETÉS KEDVEDRE

VALÓ LESZ, ALESSANDRO. ÍGÉREM.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

MIÉRT CSINÁLOD EZT?

EZT AZ EGYET NEM BÍROM FELFOGNI.

(Nincs válasz.)

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

AZT AKAROD, HOGY EGYFOLYTÁBAN

RAJTAD GONDOLKOZZAK? ERRŐL VAN SZÓ?

(Nincs válasz.)

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

DE MI ÉRTELME ANNAK, HOGY

RAJTAD GONDOLKOZZAK,

HA EGYSZER AZT SE TUDOM, HOGY KI VAGY?

(Nincs válasz.)

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

HÉ! VÁLASZOLJ!

BESZÉLGETNI PRÓBÁLOK VELED!

(Nincs válasz.)

A CÉKLABEFŐTTES FORRADALOM

A Céklabefőttes Forradalmat az váltotta ki, amikor Richmond igazgató úr a heti iskolagyűlésen a kápolnában bejelentette, hogy Sylvia Kargman, az iskola egyik kiugróan nagyvonalú öregdiákja, a Viva (egy hatalmas üdítőital-gyártó cég) vezérigazgatója, és három fiú édesanyja, akik közül a középső (Jeff) most is az Alabaster harmadikos diákja, az iskolába látogat, előadást tartani a tanulóifjúságnak, a következő címmel: „Kövesd az álmaidat: a sikerhez szükséges tudás és stratégiák”. A bejelentéskor Richmond azt is megemlítette, hogy Kargman asszony vállalata „szponzorálta” a menza felújítását.

– És pontosan ezért a Viváé az összes italautomata az iskolában – mormogta Matthew, amikor már kifelé tartottak a kápolnából.

– Az övék? – Frankie ezt még nem vette észre.

– Persze. Két évvel ezelőtt leselejtezték az összes Coca-Cola és Snapple gépet, és ezeket tették a helyükre.

– És a gyümölcsleves gép a tornacsarnokban?

– Olvasd el rajta a címkét. A Jumbi Gyümi a Viva Vállalat márkája. Az egész iskola tele van plakátolva Jeff anyjának a hirdetéseivel. (Jeff Kargman nem volt Basset, sőt, nem is volt jóban egyik Bassettel sem. Ami azt illeti, a Kockaklubok Konglomerátumához tartozott, és aktívan tevékenykedett a Tudományos Diákolimpikonok között és a Dísznövénykertészek Egyletében is.)

– Mi még az övék? – tudakolta Frankie.

Matthew megvonta a vállát.

– A suliújság írt róla, amikor felújították a menzát. Nemcsak a Jumbo Gyümi az övék, de a Pufi sajt és tejtermékek, a Fincsi konzervek és még egy cég, akik mirelit hamburgerhúst gyártanak. Nagyjából minden, amit a menzán mindennap eszünk. Megpróbáltuk feltüzelni az embereket, de nem történt semmi. Az épület most légkondicionált, és jól néz ki a tetőablakokkal, de a kaja még mindig pocsék, és az iskolának szerződése van, hogy a jó ég tudja, meddig, nem emlékszem, hány évig, ezeket a nagyipari élelmiszereket kell használniuk.

– Írtál erről, és senki se foglalkozott vele?

– Nem én írtam. Valamelyik akkori végzős volt, én még csak másodikos voltam.

– De senki se panaszkodott vagy lázadozott?

Matthew a lány vállára tette a karját.

– Majdnem két éve vagyok a lap szerkesztője, és már bőven túl vagyok azon, hogy azzal hitegessem magam, hogy bárki is olvassa a suliújságot.

– Én olvasom.

– De mielőtt megismerkedtünk, olvastad?

– Nem.

– A kutya se olvassa. Ez életem legnagyobb vicce, hogy szerkesztem az újságot, ami bejuttat az egyetemre, de igazából a világon senkit sem érdekel.

– Akkor ezért nincs saláta?

– A menzán? Van saláta.

– Nem igazán. Van csicseriborsó meg céklabefőtt. És paprikával töltött olajbogyó. Zada azt mesélte, hogy a Berkeleyn hatalmas salátabár van mindenfélével, rukkola meg paradicsom meg avokádó meg cukorborsó meg minden. És vagy tíz különféle salátaöntet.

De Frankie látta, hogy Matthew nem figyel rá. Steve-et nézte, aki éppen feléjük loholt keresztül az iskolaudvaron.

– Blöki! – ordított Steve.

– Mi van?

– Gyere! Meg kell beszélnünk a focit! Bocs, Frankie.

– Nem gond. Kicsim, mennem kell. – Matthew szájon puszilta Frankie-t, és otthagyta.

*

Frankie amint visszaért az osztályterembe, felnyitotta a laptopját, és az önálló munkavégzésre szánt második órájában megalakította az Indítvány a Zöldségtudatosság Előretöréséért Társaság: Legyen Egészséges Ennivaló Naponta szervezetét. Huszonnégy órán belül a Basset Hound Hűségrendjének tagjai az útmutatását követve kitűzőket és nagyméretű műanyagmatricákat rendeltek, illetve szórólapokat gyártattak Sylvia Kargman előadásának délutánjára. A látogatás napját nem hivatalosan a Zöldségtudatosság Napjának keresztelték. Az iskola valamennyi diákja kapott egy kitűzőt a postaládájába; a matricákat a mosdókban helyezték ki, és az összes internátusi szoba ajtaján az üzenőtáblára felcsíptettek egy levelet.

A kitűzőkön ilyen feliratok voltak:

HOVÁ FONNYADÁL, LELKEM KARFIOLJA?

A KETCHUP NEM ZÖLDSÉG

ZÖLDSÉGTUDATOS ÁLLAMPOLGÁR

„Megkezdődött a Céklabefőttes Forradalom”, állt az üzenetekben.

A mai nap során tudtodon, és nem kizárt,

hogy akaratodon kívül, részese leszel

a Céklabefőttes Forradalomnak, amelynek

az Indítvány a Zöldségtudatosság Előretöréséért Társaság: Legyen Egészséges Ennivaló Naponta

a fővédnöke, és amelynek fő követelése,

hogy rövidre fogjuk, salátabár kialakítása

a menzán ebédnél és vacsoránál is.

Az Alabaster aktuális zöldségkínálata teljes

egészében konzervből származik és/vagy

vérszegény. Igazság szerint plöttyedtek és undik, és ez minden, csak nem rendes salátabár.

Vivát nem a Vivának, hanem a Zöldségnek!

A követelésünknek megfelelő salátabárban

a következők találhatók (rendszeresen):

fejes saláta és spenót,

karfiol vagy brokkoli,

répa vagy zellerszár,

paradicsom,

uborka,

mindennap más aznapi zöldség,

esetleg valamilyen gyümölcs is,

legalább ötféle salátaöntet,

és

az a jópofa kis sültszalonna-szerűség,

ami vagy tényleg baconből készült, vagy nem.

A salátabár tekintetében ezt az utolsó,

nem-zöldség összetevőt illetően készek

vagyunk alkudni.

A Viva Üdítőgyártó Vállalat termékei monopolizálják

az iskola étkeztetési költségvetését,

csak mert a Viva finanszírozta a menza felújítását.

Az új menza nagyon szép, de kell bele saláta is.

Úgyhogy:

még ha $#%* nem is érdekel a saláta, akkor is viseld az ÍZETLEN kitűződet a délutáni

Viva-előadáson. Ha másért nem, hát azért,

hogy szórakoztass bennünket,

ahogy mi is szórakoztattunk téged.

(Aláírás nem volt, csak a basset hound-os pecsét, ezúttal jókedvű zöld tintával bélyegezve.)

Az együttműködés mértéke még Frankie-t is meglepte. Az Alabaster csaknem teljes diáksága vagy kitűzőt viselt, vagy jól látható helyre felragasztott egy matricát valamelyik füzetére. A Viva vezérigazgatójának előadását tisztelettudóan hallgatták meg, de a vége felé egy Ms. Kargmannak címzett boríték járt kézről kézre a kápolnában. Senki sem tudta, kitől indult.

Kargman asszony szerény mosollyal átvette a borítékot, kinyitotta, és egy kitűzőt talált benne: „A mai zöldség!”

Kissé meglepetten megköszönte a diákoknak, kitűzte, és a nap fennmaradó részében büszkén viselte.

Nem sokkal ebéd előtt egy bostoni illetőségű étkeztetővállalat futára érkezett az iskolába egy hatalmas tállal, s elhelyezte a főépület előcsarnokában. Leleplezéskor kiderült, hogy egy méterszer másfél méteres basset hound-portré fekszik rajta, amelyet kizárólag zöldségekből készítettek. A ráncos szemét grillezett padlizsánból rakták ki, a bundája foltjait egymásra rétegezett pirított sárgarépaszeletek és pritaminpaprika adták. A fehér bundát hasábra vágott sült jícama ábrázolta, és az egész képződmény bűbájos zöld háttéren nyugodott, mely uborkából, petrezselyemből és brokkoliból állt össze. A kutya alatt rövidke felirat: TESSÉK BEKAPNI!

Szemtanúk látták, hogy Richmond igazgató úr, akinek az irodája a szomszédos folyosón található, némiképp feszült jó kedélyét demonstrálandó a basset bal hátsó lábának több részét is elfogyasztotta.

Másnap Ms. Kargman, amikor ráeszmélt, hogy megkritizálták és csúfot űztek belőle, úgy döntött, hogy jobban teszi, ha panaszkodás helyett megpróbálja a károkat csökkenteni. Haladéktalanul kitöltött egy csekket Richmondnak, és rövid üzenetet mellékelt hozzá, amelyben hangot adott annak, hogy a Viva Vállalatnak – és személyesen neki is – szívügye a diákok táplálása, és boldogan járul hozzá adományával egy nagyobb salátabár kialakításához a menzán, és vállalja a tanév fennmaradó részében, hogy a friss zöldségekről is gondoskodik.

Richmond hosszú és unalmas beszédet tartott következő héten az iskolagyűlésen a kápolnában, amelyben elmagyarázta, hogy amennyiben változtatásokat szeretnénk elérni a környezetünkben, a vágyainkat kifejezhetjük elfogadható és elfogadhatatlan módon is, ahogy annak is vannak elfogadható és elfogadhatatlan módozatai, hogy az ember kifejezze művészi hajlamait; és hogy a kétféle önkifejezési vágy két különböző dolog, és csak a maguk elfogadható kontextusában realizálhatók. Az elhagyott épületekbe behatolás, a játék az elektromossággal és a meghívott vendégelőadók kigúnyolása, vagy éppen romlandó élelmiszerek szállíttatása az iskola közösségi tereibe nem tekinthető elfogadhatónak egyik esetben sem.

*

Frankie földöntúli boldogságban úszott, miközben Richmond igazgató úr végeláthatatlanul mondta a magáét. Sok volt a dolga – most először fordult elő vele, hogy komolyan magával ragadta, amivel foglalkozik. Nyakig ült a kutatásában a Városok, stb. órájára írandó dolgozatához, és az Öngyilkos Klub meg a Kakofónia Társulat tevékenységét vizsgálta, kutatta az internetet a legjobb helyek után, ahonnét a Bassetek minőségi levélpapírt, műanyag matricát, karácsonyi dekorációt, hosszabbítókat, zöldségből készült kutyákat és hasonlókat rendelhetnek, és napi rendszerességgel öntötte el olyan izgatottság, hogy emellett a korábbi kedvtelései – a versenyfrizbi, a modern tánc, az olvasás, a vitaklub – egytől egyig agyzsibbasztóan unalmasnak tűntek. Most ő volt a törzsparancsnok, az egységében csupa nála idősebb fiú, és olyan küldetésekre vezényli őket, amik alapjaiban rengetik meg az Alabastert.

Aznap este Matthew lepattintotta egy Basset Hound-összejövetel kedvéért, és Frankie még csak nem is ment utána – mert nem érdekelte a dolog.

Matthew nyugodtan hiheti, hogy nagy titkot őriz Frankie elől, de téved.

Matthew pontosan azt tette, amit Frankie parancsolt neki.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

IGAZAD VOLT.

EZ TÉNYLEG KEDVEMRE VALÓ VOLT.

DE ETTŐL MÉG MINDIG PSZICHOPATA VAGY.

MIT AKARSZ?

Feladó: azalfahim@gmail.com

Címzett: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

PONTOSAN AZT KAPOM, AMIT AKAROK.

KELLEMES HÁLAADÁST!

NYUSZIFÜL VISSZATÉRÉSE

Matthew hallgatott a hálaadásnapi hétvégére eső szünetről. Amikor még november elején szóba került, azt mondta Frankie-nek, hazamegy Bostonba, hogy a szüleivel ünnepeljen. Frankie meghívta magukhoz péntekre, a csütörtöki ünnep után.

– Szabadíts meg Ruth-tól! – kérlelte Frankie, abban a reményben, hogy a fiú késztetése, hogy a megmentője legyen, erősebb, mint a barátnője családja megismerésével szembeni érdektelensége. – Különben könnyen lehet, hogy menthetetlen mentális károsodásokkal térek vissza a szünet után, ha négy napig kettesben kell lennem vele. Zada Kaliforniában marad.

Matthew igent mondott. Még szép, hogy megszabadítja. Kocsival megy, és felviszi Frankie-t New Yorkba, és megnéznek valami előadást.

De aztán többet nem hozta szóba a dolgot.

És egyre inkább nem hozta szóba, ahogy a szünet egyre közeledett.

– Szóval eljössz megmenteni? – kérdezte meg végül Frankie két nappal a szünet kezdete előtt. A könyvtárban voltak, már vacsora után. Matthew három csomag epres Mentost vett neki, amit kibontottak, és a cukorkákat hosszú sorban rendezték el kettejük között, miközben tanultak. – Csak mert be fogok csavarodni anyámtól.

– Ha el tudok szabadulni, akkor mindenképpen – mondta Matthew. – Alpha el akar menni Nyugat-Massachusettsbe, nyári bobozni.

– Nyári bobozni?

– Alpha teljesen őrült. Vannak ezek a pályák a hegyoldalban, és kis kerekes kocsival lehet legurulni benne. Olyan, mint egy icipici bob, csak jég nélkül.

Frankie mellkasában jéghideg gombóc képződött.

– Veletek mehetek? – kérdezte.

– Hát, ööö. – Matthew beletúrt a hajába. – Klassz lenne. De hogy találkoznánk?

– Eljöhetnél értem.

– Csütörtök este esélytelen, este kilenc előtt el se szoktuk kezdeni a vacsorát.

– Péntek reggel felmehetek busszal Bostonba.

– Hát, szerintem, asszem, korán indulunk.

– És nem indulhatnátok később?

– Csak úgy érdemes, ha korán érünk oda, Alpha mondta.

– Matthew.

– Igen?

– Ez már teljesen kész tervnek tűnik.

– Hát, az, kábé.

– De nem azt beszéltük meg, hogy pénteken eljössz New Jersey-be?

– De.

– Arra számítottam, hogy eljössz.

– Úgy is volt, csak… aztán jött ez, és elígérkeztem Alphának. Végül is nem egyeztünk meg semmi konkrétumban, nem igaz?

– Nem, tényleg nem. Csak… hiányozni fogsz. – Frankie úgy érezte, sosem kaphatja meg Matthew-t egyedül. Hogy míg ő mindig jelen volt Matthew világában, Matthew sosem lépett be az övébe. És itt a bizonyíték: bármilyen határozottan tolakszik is Frankie a fiú világába – ami azt illeti, az életének elég jelentős része fölött, ha erről ő nem is tudott, Frankie már átvette az irányítást –, teljesen mindegy, mennyire erőlködik, a végén mégis mindig az orrára csukják az ajtót.

– Te is hiányozni fogsz nekem – mondta Matthew, felemelt egy szem epres Mentost, és a lány szájába tette. – De vasárnap este találkozunk. Hívj fel, amint visszaérsz a suliba.

Frankie megette a cukorkát. Matthew ujjainak érintése az ajkán elterelte a figyelmét. És egyébként is: Matthew epres Mentost vett neki.

Nem kellene ennek elégnek lennie?

*

Matthew föltápászkodott, és elment a folyosó végére a mosdóba. Amíg oda volt, Frankie belenézett a hátizsákjába. Tudta, hogy ez nem helyes, de úgy érezte, a fiú kicsúszik a kezei közül. Két füzetet talált: emelt szintű matematika és Japán történelme. Egy csomó toll, néhány szövegkiemelő. Három csokipapír, egy marék aprópénz. Egy még bontatlan levél az édesanyjától. Torokfertőtlenítő cukorka. Néhány összegyűrődött szórólap: az iskola októberi programjai, a szabadon választható tantárgyak listája, az iskolai plágiumszabályzat kivonata. És egy nyomtatott lap.

Matthew hátizsákjában ott volt kinyomtatva Frankie és Porter e-mail-váltása, legalábbis az eleje:

Feladó: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: HELLÓ

FRANKIE, MI ÚJSÁG? REMÉLEM, EDDIG JÓL

TELIK A TANÉV. SZERETNÉK BOCSÁNATOT

KÉRNI AZÉRT, AMI TAVALY BESS-SZEL

TÖRTÉNT.

ÜDV, PORTER

Feladó: Frances Landau-Banks

<fl202@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: Porter Welsch

<pw034@alabasterpreparatory.edu>

Tárgy: Re: HELLÓ

MOST SZERETNÉL BOCSÁNATOT KÉRNI,

VAGY TÉNYLEG BOCSÁNATOT KÉRSZ?

NEM EGYÉRTELMŰ A NYELVHASZNÁLATOD.

Ennyi volt.

Frankie visszagyömöszölte a lapot a táskába és visszafordult a tanulnivalójához. Matthew megérkezett, és egy újabb cukorkát nyomott a lány szájába.

Frankie tudta, hogy nem kérdezhet rá.

Ha megtenné, Matthew tudná, hogy átnézte a táskáját.

Frankie belesüppedt a székébe, elöntötte a bűntudat és a düh elegye – de nem szólt semmit.

*

Frankie a hálaadásnapi szünetet New Jersey-ben töltötte Ruth, a két nagybátyja és az elviselhetetlen unokatesók társaságában. Zada telefonált Kaliforniából és Senior Bostonból, hogy kellemes ünneplést kívánjon nekik.

– Hogy tetszik a mi kis Nyuszifülünknek az iskola? – érdeklődött Ben bácsi, és megsimogatta Frankie fejét, miközben a másik kezével forralt almabort kínált neki. Ruth a konyhában ügyködött, a mártást keverte.

– Tetszik.

– Akkor jó.

Paul bácsi is odajött, és megszorította Frankie vállát.

– Olyan nagyot nőttél a nyár óta! Szóval elkezdted végre a gimit abban a flancos iskolában, amivel az öreged olyan nagyra van?

– Másodikos vagyok, Paul bácsi.

Paul bácsi hitetlenkedést tettetett.

– Most viccelsz, ugye! Tavaly, a tulajdon síromra esküszöm, még a pelenkádat cseréltem!

– Bizony bizony – tette hozzá Ben bácsi. – Még csak tegnap volt, hogy mindenhová hurcolta magával azt a rongybabát, aminek még karja se volt, emlékszel?

Ruth kijött a konyhából, és átkarolta Frankie-t.

– De még most is pont olyan imádni való, mint akkor, nem gondoljátok?

– És van barátod abban a flancos iskolában? – tudakolta Paul bácsi. – Édesanyád azt meséli, hogy összejöttél egy fiúval.

– Anyu!

– Nem lett volna szabad elmondanom? – kérdezte Ruth ártatlan arckifejezéssel.

Paulie Junior rábukkant a dolgozószobában elrejtett édességes tálcára, és éppen nagyban tömte a fejét a házi zselés pralinéval, de annyi időre abbahagyta, hogy kurjongatni tudjon:

– Frankie jár valakivel! Frankie szerelmeeees!

Frankie kényszeredett mosolyt villantott az anyjára.

– Nem kellett volna feltétlenül bemondatni a rádióban.

– A tulajdon családod előtt is eltitkolnád, hogy barátod van? – Ruth helytelenítően legyintett. – Csak örülök, hogy van egy helyes srác, aki gondodat viseli az iskolában. – Ruth Benre nézett. – Zada azt mondja, hogy nagyon jó családból való fiú. Sajtómágnások.

– Az hát, jó család – mormogta Frankie.

– Remélem, ez most kedvesebb, mint az a másik tavalyról. Kedvesebb, Nyuszifül? – kérdezte Paul bácsi. – Úgy rémlik, volt valami kis hókuszpókusz azzal a fickóval.

– Úgy érted, valami kis etyepetye! – kiáltott fel Ruth. – Etyepetye volt vele!

– Nem volt – nyögött fel Frankie.

– Na, de ez a fiú most sokkal jobb, ugye Nyuszi? – kérdezte Ruth. – Zada azt mondja, jól bánik vele. Gondodat viseli?

– Nem a bébiszitterem, anyu!

– Bébiszitter? Ki beszélt itt bébiszitterről?

– Te. Úgy teszel, mintha szükségem lenne egy fiúra, hogy gondoskodjon rólam.

– Semmi ilyesmit nem mondtam – tiltakozott Ruth, miközben hevesen vajat kevert egy nagy tál krumplipürébe. – Csak azt mondtam, hogy…

– Mit?

– Amíg Zada ott volt veled, nem aggódtam érted az iskolában. De most egyedül vagy ott, és jólesik arra gondolni, hogy itt ez a kedves fiú, aki vigyáz rád… ennyi az egész.

– Mindig alábecsülsz.

Ruth megrázta a fejét.

– Dehogyis. Nem is tarthatnálak többre. Na most… be tudnád vinni a krumplit az asztalra? Csak óvatosan, nagyon nehéz a tál.

A HALAK SZABADSÁGJOGAIÉRT MOZGALOM

Mivel négy napig volt távol a barátjától, és egész idő alatt mellőzve érezte magát, Frankie-nek volt ideje alaposan átgondolni és kiokoskodni, miért volt Matthew hátizsákjában, amit talált. A következőkre jutott:

Ha Matthew Frankie laptopján látta a Frankie–Porter levelezést, akkor nem tudta volna kinyomtatni – hacsak nem továbbította az egészet saját magának későbbi felhasználásra. Frankie ellenőrizte az elküldött üzeneteit, és ott nem találta ennek nyomát. Persze esetleg Matthew arra is gondolt, hogy onnan is kitörölje a levelet.

Ennél valószínűbb, hogy Matthew Porter gépén látta az e-maileket – de akkor is továbbítania kellett volna magának, és egyébként is, ha továbbított levél volna, az látszana nyomtatásban is, a papíron pedig tisztán, önmagukban szerepeltek a levelek, Matthew e-mail címe nélkül.

Azaz Porter nyomtatta ki neki.

Igen, ez volt a legvalószínűbb lehetőség. Porter odaadta az e-mailek másolatát Matthew-nak. De vajon miért?

Lehetséges volna, hogy Matthew kényszerítette bocsánatkérésre Portert? És elvárta, hogy egy másolattal igazolja, hogy megtette? Ebben az esetben viszont Porter fegyelemsértést követett el, amikor elhívta Frankie-t ebédelni, csak azért, hogy figyelmeztesse Matthew veszélyeire.

Ami megmagyarázná, hogy Matthew miért dühödött annyira meg, amikor Frankie elment Porterrel ebédelni. A Bassetek hierarchiája szerint Matthew irányítja Portert – de Porter megmutatta, hogy ő nem hajlandó magát mindenben alávetni valaki más akaratának.

Ha Frankie megteszi, amit Matthew kért tőle, és nem megy el a megbeszélt találkozóra, akkor Matthew-nak szerez pontot a játszmában. De úgy alakult, hogy ő Matthew kívánsága ellenére is elment – így Porter tett szert némi előnyre. Bár Frankie nem árulta el Matthew-nak, hogy Porter óva intette tőle, Porter engedetlenségből fakadó ebédmeghívása mégiscsak azt jelzi, hogy ő a legkevésbé hűséges a Basset Houndok között. És mint ilyen, potenciális kockázatforrás.

Amit érdemes észben tartani.

Bár elégedett volt a helyzet értelmezésével és az abból levont következtetéseivel, Frankie a hálaadás utáni napokban csak fel-alá mászkált a házban, és újra meg újra hosszabb ideig bámult ki az ablakon. A tudat, hogy Matthew kényszerítette Portert, hogy bocsánatot kérjen, úgy lógott a feje fölött, mint egy nedves mosogatórongy.

Túl sok brownie-t evett, és kicsit meg is fájdult a hasa. Könyveket vett le a polcról, de egyiket sem olvasta az első oldalnál tovább.

Szerette volna, ha Matthew felhívja. De nem hívta.

*

A Hűségrend következő nagyszabású akciója december elején történt. Elrabolták az Alabaster Guppiját, és a talapzatára egy hatalmas, szomorú szemű, műanyag, kertitörpe-stílusú basset hound-szobrot rögzítettek. A basset előtt egy műanyag tábla állt eredendően a következő felirattal: Öntudat: az a kellemetlen időszak két alvás között! A helyén most egy eső esetére gondosan laminált üzenet díszelgett:

A kötelékeitől a Halak Szabadságjogaiért

Mozgalom által megszabadítva az Alabaster Guppija utazást tesz természetes élőhelyére,

a halastó mélyére, hacsak váltságdíj fizetésével nem sikerül meggyőzni a maradásról. További részletek hamarosan.

A váltságdíj-követelő levelet Richmond igazgató úrhoz kézbesítették, fekete tintával írták nyomtatott betűkkel egy tüneményes sztetoszkópos basset houndot ábrázoló képeslapra, amelynek a belső oldalán újkorában az állt: „Kutyába se vedd azokat az orvosokat! Jobbulást!”

A levél a hétfő reggelenkénti kötelező, kápolnában tartott iskolagyűlés beszüntetését követelte:

A Guppi úgy érzi, hogy a kötelező kápolna

látogatás kimondatlanul is kereszténységet

feltételez, dacára annak, hogy az iskolagyűlések

gyakorlatilag felekezettől függetlenek, és ez

sértő az Alabaster mindazon diákjaival szemben,

akik zsidók, buddhisták, muzulmánok vagy bármi

mások. A kötelező kápolnalátogatás ezenfelül

fölöttébb bosszantó azoknak is, akik, mint

maga a Guppi is, ateistának tartják magukat.

A Guppi kiáll a diákság azon joga mellett,

hogy úgy halljon a közelgő sporteseményekről,

jótékonysági gyűjtésekről és iskolai táncmulatságokról,

hogy mindeközben ne kelljen

a megfeszített Jézus hatalmas képmásaiban

gyönyörködnie.

Még a keresztény diákok számára sem helyénvaló,

hogy a vallási áhítatot az érettségi vizsgákról

szóló bejelentésekkel vegyítsék.

A Guppi a legmélyebb tisztelettel azt

indítványozza, hogy az iskolagyűléseket eztán

az új összművészeti központ dísztermében

tartsák. Amint ez a változtatás megtörtént,

boldogan vissza fog térni.

Ezen levél fénymásolata minden postaládába utat talált.

Richmond igazgató úr soron kívüli tantestületi értekezletet hívott össze, amelyen jelentős vita alakult ki. Az iskolagyűlés kápolnában történő lebonyolításának problematikája már korábban is felmerült, de az Alabaster hagyománya jelentőségben sokszorosan felülmúlta annak a néhány nem keresztény avagy ateista diáknak a panaszát, akik változtatást kértek, így aztán Richmond mindannyiszor könnyűszerrel le tudta gyűrni a felvetést pusztán azzal, hogy biztosította kollégáit, az ólomüveg feszületek és Szent Szüzek az Alabaster hagyományának részét jelentik, amelyet a diákok már közel százhúsz esztendeje élvezhetnek, s ráadásul az iskolagyűlések tartalmukat tekintve teljességgel és kimondottan nem vallásosak, így igazán senkinek sem lehet oka panaszra.

A diákság felvetette, hogy ne legyen kötelező a megjelenés, és ezt 1998-ban ki is próbálták, de ennek következtében hamarosan olyan mértékben visszaesett az iskolagyűlés látogatottsága, hogy senki sem tudta, mikor vannak az események, az iskolai klubok tagsága erősen megcsappant, a jótékonysági gyűjtések kudarcba fulladtak, ráadásul a tanulók nagy része mindenféle bajkeverő magatartásra ragadtatta magát hétfő reggelenként, amikor a tantestület és a személyzet túlnyomó többsége a kápolnában tartózkodott az iskolagyűlésen.

Így aztán a kötelező iskolagyűlést visszaállították, és a huszonegyedik században még senki nem kérdőjelezte meg komolyabban a létjogosultságát.

A Guppit az iskola fennállásának harmadik évében helyezték az Alabasterbe, és azóta is a pénzes öregdiákok nosztalgiájának egyik legfőbb jelképe. Az 1951-es időszakos távolléte alatt, amelyet a Basset-alapító Hardewick édesanyjánál töltött, az elvesztése fölötti öregfiúi népharag egyidejűleg volt szenvedélyektől fűtött és vitriolos.

Ezúttal tehát Richmond igazgató úr tantestületi értekezletet hívott össze, hogy megvitassák Frankie levelének tartalmát. Néhányan azzal érveltek, hogy a Guppi elrablása bűncselekmény, és az ilyen viselkedést semmiképp sem lehet bátorítani. Az elkövetőket elő kell állítani és felfüggeszteni. Mások azzal érveltek, hogy ha a szervezet követeléseit, amelyeket most éppen a Halak Szabadságjogaiért Mozgalom elnevezés zászlaja alatt adtak elő, figyelmen kívül hagyják, valós esély mutatkozik rá, hogy a Guppi soha nem kerül elő. Az öregdiákok csalódottsága nem ismerne határokat – és az adományok elmaradása súlyos károkat okozna az iskola anyagi helyzetének is, hiszen a költségvetés nagyban függ ezektől. Ráadásul mit lehet akkor tenni, ha az elkövető egy jelentős öregdiák fia vagy lánya? Biztonságosabb és csöndesebb megoldás, ha egyszerűen megadják magukat.

Megint mások arra hívták fel a figyelmet, hogy a kápolna, mint az iskolagyűlés helyszíne, őket is mindig zavarta, vagy azért, mert a kápolnát jobb volna a vallási áhítat számára fenntartani, vagy azért, mert a keresztény hitbuzgalom légköre, ahogy erre a halas társaság – zöldséges társaság, kutyás társaság, cicis társaság, akármilyen társaság – is rámutatott, nyomasztó és elnyomó a más felekezetekhez tartozók számára.

A vége az lett, hogy Richmond kifüggesztett egy új határozatot, amely a hétfő reggeli iskolagyűlés helyszínéül azonnali hatállyal az új összművészeti központ dísztermét jelöli meg, és amelyben követeli a Guppi visszaszolgáltatását.

Aznap délután öt óra körül Elizabeth Heywood ajtaja alatt írógéppel írt üzenetet csúsztattak be, amely őt és barátnőit kincskeresésre invitálta a Guppi nyomában. Az első üzenet Richmond irodájához irányította őket, ahol megtalálták a második jelet, ami a gépészház portájára utalt; hamarosan hosszú sorban kígyóztak az iskolatitkárság dolgozói, a karbantartók, gondnokok, tornatanárok és mindenféle alsóbb éves diákok a különféle rejtvényeket megoldó végzős lányok nyomában. Senki sem ment el az aznapi filmvetítésre, a tanulókörök feloszlottak, az iskolaigazgató lemondta a feleségével tervezett programját.

Frankie, Matthew és Alpha Elizabeth nyomában járt, amikor az elérkezett az utolsó nyomhoz:

Bár nem vagyok víz alatt,

most már végre kifoghatsz.

Klóros vizű akvárium,

egykor mély volt,

ám ma száraz,

s fenekén alszom álmomat.

A Guppi a régi tornacsarnok üres medencéjében volt.

Egy gondnok negyedórás várakozás után végül kinyitotta a leláncolt-lelakatolt ajtót, és a fél iskola beözönlött az elhagyatott épületbe. Frankie Matthew keze után nyúlt és megszorította.

– A medence! Egyszerűen tökéletes! – mondta.

Matthew nevetgélt.

– Hát nem rossz.

– Szerinted mit jelent? – kérdezte Frankie.

Őszintén tudni szerette volna. Már több mint egy hónap telt el azóta, hogy szervezni kezdte ezeket a kalandozásokat, és a Hűségrend tagjai kivitelezték őket. És bár mérhetetlen elégedettséget lelt mind a munkájában, mind az emberek reakcióiban, égett a vágytól, hogy megbeszélhesse valakivel a projekteket. Elképesztő energiákat ölt bele valamennyibe, hogy végül valóra válhasson, és meg akarta beszélni Matthew-val is a történéseket, hiszen az ő véleményét tartotta a legtöbbre.

– Hm? – Úgy tűnt, Matthew máshová figyel.

– Hogy a Guppi ebben a régi medencében van. Nem gondolod, hogy jelent valamit?

– Hogy érted?

Frankie nem tudta elhinni, hogy Matthew, aki maga is kivette a részét belőle, hogy egy több száz kilós szobrot végigcipeljenek az éjszaka közepén a fullasztóan forró föld alatti folyosókon, ne gondolkozzon el a rejtekhely jelképes jelentőségén.

– A Guppi az iskola szimbóluma, nem? Minden öregdiák jó szívvel emlékszik rá, mindig is itt volt, meg minden.

– Persze.

– Akkor?

– Akkor micsoda?

– Nem látod?

– Egy guppi a medencében, ami majdnem olyan, mintha akvárium lenne – mondta Matthew.

– Nem azt jelképezi, hogy a régi Alabaster okafogyottá vált, hogy elavult?

– Talán. – Matthew elnevette magát, és magához ölelte Frankie-t. – De az is lehet, hogy csak túl sokat gondolkozol.

– De nem, most komolyan – erősködött Frankie. – A Guppi testesíti meg az iskola régimódi értékrendjét. Ha beteszik egy kiszáradt medencébe, azzal mintha azt mondanák, hogy ezek az értékek régiek és haszontalanok, pont, mint a medence.

– Milyen értékek?

Miért nem akarja megérteni, mit mond neki? Megjátssza az ostobát, hogy le ne leplezze a titkát?

– Az egész Alabaster-hálózat, az előkészítő akadémiás Öregfiúk rendszere – mondta Frankie.

– Szerintem bolhából csinálsz elefántot – mondta Matthew, és megvonta a vállát.

– Nem gondolod, hogy ezt bolyongatják meg éppen?

– Úgy érted, megbolygatják?

Matthew képes és a nyelvhasználatát javítgatja.

Itt áll Frankie, és próbálja elmagyarázni neki az akciót, amiből ő maga is kivette a részét, és ahelyett, hogy odafigyelne arra, amit mond, a szóhasználatába köt bele. „Túl sokat gondolkozol”, ezt mondta Matthew.

Már hogy tessék? Nem szeretné, hogy gondolkozzon?

Mi értelme volt bármelyiknek is az elmúlt hetek akciói közül, ha az emberek nem kezdenek el gondolkozni rajtuk?

– Úgy – mondta Frankie. – Megbolygatják.

Matthew megsimogatta a haját.

– Imádni való vagy. Ugye tudod, hogy imádni valónak tartalak?

– Köszönöm – mondta Frankie.

Az volt a baj, hogy tudta. És hogy ez nem volt elég.

A fiú lehajolt hozzá, és megcsókolta a nyakán.

– És illatos is vagy. Nincs kedved feljönni a szobámba, és kicsit megbolyongatni még takarodó előtt? Kettesben lehetnénk.

Tessék. Már megint a szóhasználatos dolog.

Csak csókolózni akart – nem akarta meghallgatni, amit Frankie el szeretne mondani neki. Nem tudta, hogy mindketten benne vannak a dologban.

Matthew azt hitte, hogy ő és a Basset Houndok csinálták az egészet, ők és ők egyedül – és nem volt hajlandó elmondani Frankie-nek, bármennyire is mutatta, hogy érdekelné.

Szó sincs róla, hogy már ne lett volna titka Frankie előtt. Ami azt illeti, Matthew nagy titka egyre nagyobbra és nagyobbra dagadt – és Frankie kénytelen volt beismerni magának, hogy a fiú soha, de soha nem fogja beavatni.

Frankie a fiú felé fordult.

– Nem hiszem el, hogy képes voltál ezt mondani, Matthew. Bolyongassalak meg?

– Jaj, nem úgy értettem. Csak vicceltem! Megbolygatni, megbolyongatni…

– Persze.

– Ne haragudj.

– Oké.

– Ne már.

– Nem haragszom – hazudta Frankie. – De eszembe jutott valami, amit el kell intéznem.

A ZSINÓR

Frankie a könyvtárba ment. A Hazelton ags-16 ajtajától a régi tornacsarnokig vezető zsinórt otthagyta az alagútban. Ugyanígy történt ez a Kutyusok az Ablakban után is, és akkor nagyon haragudott is magára, hogy elfelejtette valakinek kiadni a feladatot, hogy tekerje fel. Ha a karbantartók rábukkannának a spárgára, a Hazelton ags-16 ajtajának órákon belül lecserélnék a zárját – de egyetlen Bassetnek se jutott eszébe magától, hogy feltekerje, ha egyszer nem mondták nekik. Frankie ellógta az egyik óráját, hogy olyan időpontban intézhesse el a dolgot, amikor teljesen biztos, hogy a Hűségrend egyetlen tagjával sem fut össze, aki leleplezhetné.

Furcsán nyakatekert módon a hű kutyák életképtelensége boldoggá tette.

Szükségük van rá, gondolta Frankie, miközben a hóna alá szorított zseblámpával navigálta magát a folyosókon. Ő a csapat lángelméje.

Annak is örült, hogy legalább egy kis lehetősége nyílt fizikailag is kivenni a részét a szerelőfolyosói kalandozásokból. Örömmel kötötte ki a zsinórt, és örömmel is tekerte fel. A Hűségrend akcióiban az erőfeszítései javarészt a számítógépe előtt és a nyomtatós gépteremben valósultak meg, miközben a fiúk épületeket másztak meg, hosszabbítókat helyeztek el és vásárolni mentek.

Így aztán a Guppi medencébe történő áthelyezésének kidolgozásakor már kezdetben is az volt Frankie terve, hogy ő maga megy le a spárgáért.

Amikor besurrant a Hazelton alagsorába, miután otthagyta Matthew-t a tett színhelyén a régi tornacsarnokban, nem kapcsolta fel a zseblámpáját. A gyapjúkabátját, pulcsiját, hosszú ujjú felsőjét mind letette a bejárat mellett, addig vetkőzött, amíg top és farmer maradt csak rajta. Megfogta a feszülő madzagot. Amikor majd odaér a tornacsarnokhoz, azt a végét fogja eloldozni, és a könyvtár felé haladva gombolyítja fel.

A folyosókon hatalmas volt a zaj a vezetékekben sziszegő, dübörgő gőztől. A forróság is nagyobb volt ilyenkor, estefelé, amikor már úgy tizenhat órája ment a fűtés, mint délelőtt. Frankie-ről csorgott a verejték, és arra kellett rájönnie: ahelyett, hogy felsőbbrendűnek és az események részesének érezné magát, mint legutóbb, amikor a spárga nyomába eredt, most egyszerűen csak magányos.

Senkit se érdekeltek annyira a Hűségrend projektjei, hogy eszébe jusson elvégezni ezt a feladatot. Matthew-t annyira sem érdekelte, hogy végiggondolja a legutóbbi akció szimbolikáját. Egyetlen dolog érdekli őket, gondolta Frankie, hogy titokzatosak legyenek. Hogy megőrizzék a zártkörűségüket.

Irányíthatja őket, túljárhat az eszükön; tudhat többet a történetükről, mint a fiúk közül bárkinek is valaha esélye lesz megtudni: akkor is megőrzik a titokzatosságukat és a zártkörűségüket még vele szemben is.

Maguk a projektek hidegen hagyják Matthew-t, gondolta Frankie. Persze, tetszenek neki, csodálja őket, azt gondolja, hogy jó buli és nagyon ki van találva, de neki az a fontos, hogy a barátaival csinálhatja végig. A lázadással járó izgalom a fontos, a hagyományok áthágása anélkül, hogy a privilégiuma szilárd, biztonságos talaját egy pillanatra is kockáztatnia kelljen.

Matthew sokkal jobban örül, ha nincs szó másról, csak egy guppiról a medencében, vagy egy kutyusról az ablakban, gondolta Frankie. Semmi többről. Semmi jelképesről. Eszében sincs megváltoztatni a világ működését, nem szándékozik komolyan magára haragítani az iskolavezetést vagy megkérdőjelezni a tekintélyt. Sörözni akar a golfpályán a barátaival. Ahogy a többiek is.

Ezért nem hajlandó értelmezni velem az akcióikat, amikor pedig olyan srác, aki az égvilágon mindent értelmezni akar, gondolta Frankie. Nem akarja, hogy bármit is jelentsenek, bármi olyasmit, ami megrengethetné a világát. Még a Viva vállalat ügyében is – zavarta a dolog, de nem akart változtatni a status quo-n, mondjuk, azzal, hogy vezércikket ír róla az iskolaújságban, az ugyanis túlságosan megbolyongatta volna a dolgokat.

Megbolygatta.

Megbolygatta volna a dolgokat.

*

Frankie öt perce gyalogolt, amikor hirtelen elernyedt a kezében a zsinór.

Ez meg mi?

Hogy lazulhatott meg? A tornacsarnok kilincsére négy csomóval erősítette fel. Teljességgel lehetetlen, hogy az csak úgy kiengedjen.

Valaki volt a madzag másik végén.

Valaki tekerte fel a zsinórt.

Valakit mégiscsak érdekelt annyira az akció, hogy lejöjjön érte.

Valakit érdekelt.

És ez a valaki most rajta fogja kapni az alagútban.

Frankie első ösztönös reakciója az volt, hogy el kell bújnia. Eleresztette a zsinórt, és nekiugrott a falnak, de a pucér karja hozzáért az egyik gőzvezetékhez, és előbb hallotta meg a sistergést, mint hogy megérezte volna az égő fájdalmat. Elrántotta magát, a szája elé kapta a kezét, hogy ne sikítson, lekapcsolta a zseblámpáját, és futásnak eredt, amilyen gyorsan csak bírt a könyvtári kijárat felé.

Elbújni egyébként is ostobaság lett volna. Vissza kell jutnia az ajtóhoz és a ruháihoz, hogy az a másik, aki mögötte jön a sötétben, ne találja meg őket, és ne jöjjön rá, hogy itt volt.

Zihálva ért el az ajtóhoz. Amikor lehajolt, hogy felkapja a kabátját és a ruháit, meglátta, amit már befelé is észre kellett volna vennie: egy falba vert szögről tengerészkék matrózzubbony lógott, olyan, amilyet az alabasteres fiúk többsége hord telente. Frankie tele kézzel, kapkodva nyúlt a kilincs után, és a mozdulat hevében a zseblámpa és még néhány dolog kihullott a zsebéből. Gyorsan megtapogatta a kabátját, megbizonyosodott róla, hogy a tárcája megvan, és a leejtett tárgyakért le sem hajolt. Kivetette magát a Hazelton alagsorának fénycsövekkel bevilágított terébe, felszáguldott a lépcsőn a könyvtár alagsori szabadpolcos olvasótermébe, elbújt a polcok közé, és szélsebesen magára húzta a felsőjét, hogy elrejtse a megégett karját.

Csönd volt.

Tényleg lépteket hallott? Az ags-16 ajtajának csukódását?

Vajon az a másik is érezte az ő érintését a madzagon?

Kulcszörgés hallatszott. Két biztonsági őr érkezett az olvasóterembe, és a lefelé vezető lépcső felé tartottak. Frankie lekapta az első könyvet a polcról, és koncentrációt színlelt. Csak akkor nézett fel, amikor az őrök közvetlenül előtte jártak.

– Jó estét! – köszönt.

– Szervusz. – Az őr nagyon hivatalos volt.

– Valami baj van odalenn?

– Semmi olyasmi, amiért aggódnod kéne. Az igazgató úr úgy hiszi, hogy bárki lopta is el azt a szobrot, az alagsori alagúthálózaton keresztül vitte el, úgyhogy megyünk, és megnézzük, találunk-e valamit – magyarázta az őr.

Frankie erőltetetten elnevette magát.

– Csak nem gondolja, hogy valaki behozta azt a hatalmas szobrot a könyvtárba úgy, hogy senki se látta!

– Valószínűleg nem is. De a szervizfolyosók a legtöbb iskolaépületet összekötik, bárhol behatolhattak. Az igazgató úr azt mondta, menjünk le és nézzünk körül, és ehhez a bejárathoz voltunk legközelebb. Talán találunk valami jelet, hogy ki állhat az elharapódzott vandalizmus mögött.

– Vandalizmus?

– Tudod, kislány, a női fehérnemű a festményeken meg a karácsonyi lámpások, meg az összes többi.

– Nem hittem volna, hogy ez vandalizmus.

– No, nekünk mennünk kell. Hív a kötelesség. De te, kislány, egy pillanatig se aggódj emiatt, az megárt a szépségnek, rendicsek? – mondta az őr köszönés gyanánt, és a kollégájával nagy kulcscsörömpölés közepette elindultak lefelé a lépcsőn.

ÉGÉSI SÉRÜLÉS

Frankie rohant vissza az internátusba, és a karjából amennyit csak bírt, a zuhany hideg vízsugara alá tartott. A bőre elkezdett felhólyagzani, az égésnyom a könyöke fölött kezdődött és túlnyúlt a csuklóján, keresztül a kézfején.

Nem kerülte el a figyelmét, hogy most égette meg magát másodjára a Hűségrend miatt.

Már majdnem takarodó volt. A farmerja vizes lett a zuhany permetében, és Frankie vacogott a hidegtől, de ahányszor megpróbálta kihúzni a karját a víz alól, annyira felfokozódott az égő érzés, hogy inkább visszadugta.

Fájt.

Piszkosul fájt.

Léptek közeledtek a folyosón, és a fürdőszoba ajtaja nyílni kezdett. Frankie beugrott a zuhanyfülkébe, hogy senki ne lássa meg és kérdezzen rá, hogy miért áll félig bent, félig kint a zuhany alatt. Amint a víz alá lépett, a nadrágja azonnal átázott és elnehezült. Nagy nehezen lebirkózta magáról, és a lábával a zuhanyfülke falához nyomta.

Két lány lépett be a fürdőszobába: Star és Trish. Fogat mostak, és lefekvés előtt bekrémezték az arcukat.

– Csak azt nem értem, minek lopták el egyáltalán a Guppit – panaszolta Star.

Trish hangja hallatszott:

– Szerintem az volt a lényege, hogy mindenki erről beszéljen. Bárki csinálja is, azt akarja, hogy odafigyeljenek rá.

– De ha azt akarja, hogy rá figyeljenek, miért nem árulja el, hogy kicsoda?

– Nem láttad, mennyire felbőszült Richmond?

Egy kis ideig csönd volt, amíg Trish és Star is a fogát súrolta. Frankie úgy érezte, a bőre felcserződött és megfagyott. Próbaképpen melegebbre állította a vizet, de az égési sérülése ordított tiltakozásában, úgyhogy vacogó fogakkal visszatekerte hidegre.

– Azt láttam, hogy mérges volt – szólalt meg végül Star –, de elmentem, amikor Dean meg a srácok segítettek visszavinni a Guppit a helyére. Úgyhogy azt nem tudom, mit mondott.

– Vagy úgy. Akkor lemaradtál a végeláthatatlan über-iskolaigazgatós kirohanásáról a lopásról és lázadásról, meg hogy ezek a Snoopy-viccek milyen mérhetetlenül tiszteletlenek az iskolavezetéssel szemben. Snoopy-viccek, ezt mondta.

– Semmit se tud – állapította meg Star. – Reménytelen. Még azt se tudja, mi történik az iskolájában. A vak is látja, hogy az egy basset hound.

– Hát igen. Na mindegy, szóval azt mondta, tanácsadókat von be, és megerősíti a biztonsági őrzést, hogy kiderítsék, kik az elkövetők.

– Komolyan?

– Azt mondta, hogy a halloweeni rendzavarás egy dolog – magyarázta Trish –, de az iskola tulajdonának ellopása egészen más tészta, ezért rendkívüli komolysággal kezeli az ügyet.

– Szóval valaki jó nagy bajban van.

– De még mekkorában! Bár egyébként szerintem nagyon okos dolog volt. Az Alabaster ilyen prominens jelképét betenni egy vízköves régi medencébe. Társadalomkritika, vagy mi – mondta Trish.

– Aha. Te, figyelj? Mit gondolsz Elizabeth Heywood hajáról? – mélázott el Star. – Szerinted akkor festette, amikor tévézett, vagy most?

*

Amikor Star és Trish kimentek a fürdőszobából, Frankie elzárta a vizet, és ott állt fogvacogva, reszketve, egy szál csuromvizes topban és bugyiban.

A gyapjúkabátja egy törülközőakasztón lógott. Lekapta onnét, összeszedte az átázott farmerját a zuhanyfülke padlójáról és a cipőjét egy pad alól. Valaki egy tégely vazelint hagyott egy polcon, úgyhogy Frankie belemarkolt, és alaposan bekente vele a megégett karját. Kirángatott egy pár papírtörölközőt az adagolóból, és amennyire tudta, megszárogatta magát.

Égette a forróság, csöpögött belőle a víz, és vacogott a hidegtől, így baktatott végig Frankie Landau-Banks a szobájához vezető folyosón. Trish az ágyán ült, aranysárgaló-mintás flanelpizsama volt rajta, és egy vadvízi evezésre csábító utazási prospektust tanulmányozott.

– Mi történt veled? – kérdezte.

– Beleestem a kacsaúsztatóba – hazudta Frankie.

– Azt meg hogy?

– Megcsúsztam.

– Nem fagysz meg? De miért vetted le a nadrágodat meg a cipődet? – Trish feltápászkodott, hogy elvegye Frankie-től a kabátját és a vizes ruháit. – Ugye nem így jöttél haza?

– Jaj, dehogy. A fürdőszobában vettem le.

– De miért nem jöttél előbb ide egy törülközőért? – Trish szeme elkerekedett. – Mi történt a karoddal?

– Ja, az semmi. Még tegnap történt.

– Hazudsz nekem.

Frankie lehámozta magáról a maradék ruháit is.

– Dehogy hazudok.

– Nem vagyok hülye, Frankie. Egy hatalmas égési seb van a karodon, és a kabátod még csak nem is vizes. Semmid sem sáros. Teljesen egyértelmű, hogy nem estél bele a tóba.

Frankie pucér volt, és a fiókjába túrt egy pulcsi és a pizsamaalsója után.

– Nem beszélhetek róla.

– Miért nem? – erősködött Trish. – Van ahhoz köze, amikor el kellett hoznom neked Artie kulcsait?

– Nem. Ez egy másik dolog.

– Mi történt a karoddal?

Frankie mostanra felhúzta a ruháit, bebújt az ágyba, és leoltotta a lámpáját.

– Ne kérdezz semmit, Trish. Légy szíves, hagyj békén.

– Azt hittem, barátok vagyunk! – bántódott meg Trish.

– Barátok vagyunk.

– Akkor meg?

– Akkor meg, légy szíves, legyél jó barátom. És maradj ki belőle.

– Most már Matthew-val beszéled meg a titkaidat? Erről van szó? Meg ő is veled az övéit?

– Dehogyis. – Frankie nem tudta megállni, nevetnie kellett. – Komolyan, ennél nagyobbat nem is tévedhetnél.

– Mert én már majdnem tíz hónapja járok Artie-val, de soha nem zárkóztam így el előled, Frankie, csak azért, mert járok valakivel. Kulcsokat lopok neked, a kedvedért hazudok Artie-nak, beengedlek késő éjszaka, amikor kinn mászkálsz takarodó után, hazudok a kedvedért a nevelőtanároknak is. Még azzal a felfuvalkodott Alphával is reggeliztem a kedvedért! – sorolta Trish indulatosan. – És akkor még arra se méltatsz, hogy elmondd, mi van!

– Nem bírod Alphát? – Frankie felfoghatatlannak találta, hogy valaki ellenszenvvel viseltessen Alpha iránt, annak ellenére is, hogy a lényének egy részével ő maga is mélységesen gyűlölte a fiút.

– Pff, még jó, hogy nem – válaszolta Trish. – Akkora nagymenőnek képzeli magát!

– Hogy lehet nem bírni Alphát? – tűnődött el Frankie, aki mostanra kezdett kicsit kiszáradni, és nem volt teljesen magánál.

– Hogy legyünk így rendes barátok, Frankie? Ezt szeretném tudni – csattant fel Trish. – Ha hazudsz nekem, és nem avatsz be a titkaidba, akkor hogyan? Hogy lehetünk akkor barátok?

– Pocsék barát vagyok – nyöszörögte Frankie, és reszketett a hidegrázástól meg a fájdalomtól. – Tudom, hogy az vagyok. És szörnyen sajnálom. Csak… per pillanat nem tudom, hogy legyek bármilyen másmilyen barát.

Trish sóhajtott.

– Hozzak neked jeget? – kérdezte egy perccel később. – Megyek, hozok neked kis jeget a fagyasztóból.

EGY ELKÖVETŐ

Aznap este nem sokkal takarodó előtt, mint a diákság másnap reggel megtudta, biztonsági őrök hatoltak be a Hazelton-könyvtárépület alagsorában a fűtéscsövek karbantartófolyosójára.

Ott azonnal egy zseblámpára, egy csomag fahéjas rágógumira, egy négyrét hajtott versenyfrizbi-edzésnaptárra, egy kisméretű könyvre, egy kétsoros, gyapjú férfi matrózzubbonyra és egy hosszú spárgára lettek figyelmesek, amelyek közül az utóbbinak a vége bármiféle nyilvánvaló ok nélkül egy hordócsapra volt csomózva. További keresés eredményeként az iskola egy utolsó éves, ösztöndíjas diákjára, Alessandro Tesorierire bukkantak, aki egy használaton kívüli mellékfolyosóra húzódott, és erősen verejtékezett.

Tesorieri nem volt hajlandó elárulni, hogy mit keresett az alagútrendszerben, de a biztonsági szolgálat az iskolaigazgatónak előterjesztett feltételezése szerint ő a bűnös az úgynevezett Halak Szabadságjogaiért Mozgalom és az állítólagos Indítvány a Zöldségtudatosság Előretöréséért Társaság: Legyen Egészséges Ennivaló Naponta kezdeményezés változatos tevékenységeinek elkövetésében. Ezenfelül megalapozottnak tekinthető a gyanú, hogy szintén Tesorieri felelős a közelmúltban történt további kihágásokért is – jelesül a Hölgyekben A Bizalmunk kampányért, beleértve A Könyvtár Nagyasszonyát, az Ezernyi Eb Éjszakáját és azt az eseményt, amelyet a köznyelv „Kutyusok az Ablakban” néven emleget.

Lopással, vandalizmussal, birtokháborítással, valamint rendzavarással vádolják. Richmond igazgató úr és az iskola biztonsági szolgálatának vezetője megkérdezték Tesorierit a kutyaszimbólum jelentőségéről, amely a rendbontások során több alkalommal is megjelent, és az események közötti összefüggésre utal.

Tesorieri mindösszesen egy vállrándítással felelt, majd végül hozzátette, hogy sosem rajongott különösebben Snoopyért.

Mielőtt elengedték volna, a biztonságiak átvizsgálták Tesorieri szobáját és laptopját. Ennek során semmiféle bizonyítékot sem sikerült fellelniük (ugyanis valóban kitörölte valamennyi e-mailt, ahogy ez Frankie direktíváiban szerepelt), de végül az egyik őrnek eszébe jutott, hogy kinyissa a könyvecskét, amelyet a gyanúsított gyapjúkabátja mellett találtak a folyosón, noha a gyanúsított vehemensen tagadta, hogy az övé volna, és rámutatott, hogy nem fogyaszt fahéjas rágógumit, és nem játszik versenyfrizbit sem.

A könyvről közelebbi vizsgálat során megállapításra került, hogy A Basset Hound Hűségrendje Dicstelen Tetteinek Krónikája címet viseli. Hogy a gyanúsított kabátja mellett lelték fel, inkrimináló erejűnek találtatott.

Végül a biztonsági szolgálat ágyba zavarta Tesorierit, de kilátásba helyezték, hogy a Fegyelmi Bizottság, amilyen hamar csak lehet, össze fog ülni az ügyében.

*

Frankie az első és a második órájára is bement másnap, de alig aludt az éjszaka, a karja pedig megdagadt és nedvedzeni kezdett, úgyhogy a harmadik órája helyett végül kénytelen volt az iskolai gyengélkedőre menni, ahol elmesélt egy kitalált történetet a mosókonyhában kikandikáló fűtéscsőről, és antibiotikumot kapott. Gyengének érezte magát és szédült.

Ebédszünetben Matthew meglátogatta. Frankie egyedül volt, az egyik betegszobai ágyon feküdt, és három tasak jégzselé volt leukoplaszttal a karjára erősítve. A nővér kint ült az asztalánál.

Matthew széket húzott a lány ágya mellé, és leült.

– Honnan tudtad, hogy itt vagyok? – kérdezte Frankie.

– Trish mondta.

– Pedig kértem, hogy ne szóljon!

– Úgy szaladtál el tegnap este, mintha mérges lennél rám.

Frankie alig tudott visszaemlékezni. Ja, persze. Matthew nem figyelt rá oda, amikor a Guppiról próbált beszélni vele, kijavította, hogyan beszél, és aztán arra kérte, hogy bolyongassa meg. Hogy olyan titkai vannak, amikbe soha, de soha az életben nem fogja beavatni.

Matthew már majdnem három hónapja a barátja volt. Akkor meg miért ne mondhatná meg neki, ha haragszik rá?

– Azt hiszem, nem beszélgetünk igazából – motyogta Frankie.

– Jézusom, dehogynem! – Matthew a plafonra emelte a tekintetét. – Állandóan beszélgetünk.

– Én… szerintem alábecsülöd, mire vagyok képes.

– Szó sincs róla.

– De igen – mondta Frankie. – Nagyon is. Alábecsülsz.

Matthew nem értette, miről van szó.

– De hát szerintem nagyszerű csaj vagy! Elbűvölő és vicces… és az esetek többségében úgy általában imádni való. Hogy becsülhetnélek akkor alá?

– De hát mégis alábecsülsz – mondta Frankie. – Tudom, hogy így van.

– Hogy tudhatnád?

– Nem sok mindent árulunk el egymásnak, ugye?

Matthew felkelt a székről, és mászkálni kezdett a szobában.

– Nem számítottam rá, hogy most nekiállunk érzelmekről meg a kapcsolatunkról beszélgetni. Azért jöttem, hogy megnézzem, hogy vagy. Meg hogy elmondjam neked Alphát.

– Ez nem az a beszélgetés.

– Nem az? Mert nekem nagyon úgy tűnik, mintha az lenne.

– Mi van Alphával?

– Azt tudod, hogy ellopták a Guppit, meg hogy voltak azok a basset houndos lámpák a régi tornacsarnok ablakaiban.

– Persze. – Csak nem elmondja neki?

Dehogynem. Muszáj, hogy elmondja.

Végre-valahára el fogja mesélni neki.

– Meg az a másik a salátabárral meg a mindent beborító melltartókkal halloweenkor – sorolta tovább Matthew.

– Aha.

– Na, hát úgy tűnik, hogy Alpha csinálta az egészet. Nem árult el senkinek semmit, amikor vallatta az iskolavezetés, de tegnap éjjel elkapták a fűtéscsövek között az alagsorban, és azt már tudták, hogy csak onnan juthatott be a Guppi a medencébe, mármint azon a karbantartós alagútrendszeren át. És találtak nála egy kis könyvet, ami mindent megmagyaráz.

– Nála?

– Hát, a földön a többi cucca mellett. Ő állítja, hogy nem az övé, de ki másé lehetne?

Szóval Alpha volt a madzag végén.

És Frankie egy kis része elégedett volt. Nem annak örült, hogy elkapták Alphát – annak örült, hogy sikerült elérnie, hogy Alphának is fontos legyen a dolog. Fontos annyira, hogy lemenjen a föld alá feltekerni a zsinórt.

Ennél már csak az lett volna jobb, ha Matthew az.

– És most mi lesz?

– Ma reggel összeült a fegyelmi bizottság, és úgy döntöttek, hogy eltanácsolják.

– Az nem lehet! – Frankie agya bukfenceket vetett. Nem ezt akarta, nem az volt a célja, hogy tönkretegye Alphát!

– Ha bárki más lenne, valószínűleg nem rúgnák ki – folytatta Matthew. – Csak megfenyegetnék, de nem tennék ki. Alphától viszont tényleg megszabadulhatnak, úgyhogy példát fognak statuálni vele. Ő feláldozható az iskola szempontjából.

– De miért?

– Mert nincs pénze. Mármint az anyjának nincs. Ha bárki más lenne, akkor a fegyelmi bizottság elejtene egy-két kósza fenyegetést, aztán a család felajánlana egy hatalmas összeget az iskolának, és a gyerekük minden további nélkül visszakapná a helyét.

– Én például nem – mondta Frankie. – Az én papámnak nincs annyi pénze.

Matthew vállat vont.

– Hát, a legtöbbeknek van. És a te papád is aktív öregdiák, ismeri azokat az embereket, akiket kell. De Alphának ez nincs meg. Az anyja még csak egyetemre se járt.

– De hát elvitte arra a jógatáboros hétvégére. Az nem valami őrületesen drága wellness-üdülés volt?

– Eszelős a nő. Azonnal elszórja az összes pénzt, amit a stúdiólakás kiadásával keres. Nincs megtakarítása, nincs megélhetése. Alpha meg bejutott az első körben már az előjelentkezéskor a Harvardra.

– Bejutott?

– Múlt héten kapta a levelet. De ha kivágják, akkor lőttek a helyének.

– És te erről tudtál? – kérdezte Frankie.

– Miről?

– Hogy Alpha áll az események mögött. – (Áruld el nekem, gondolta Frankie. Áruld el nekem.)

Matthew a fejét rázta.

– A leghalványabb fogalmam se volt róla.

– De hát a legjobb barátod!

– Nézd, zseniális a srác – és állandóan áthágja a szabályokat, és mindig új ötletei vannak. Nem mondhatom, hogy meg vagyok lepve. De ezek az idei húzásai messze felülmúltak mindent, amit korábban valaha is csinált, és mindegyiknek volt valami kis politikai éle, valami kis művészi beütése, ha érted, mire gondolok. Úgyhogy nem tudtam biztosra. És elég fura is, hogy nem árulta el nekem.

– Valóban.

– Richmond engem is behívatott meg a srácokat, tudni akarta, ki segített Alphának a kivitelezésben, de nem tudtunk mit mondani. Nem tudtunk semmiről.

Hazudik neki.

Még most is hazudik neki, amikor itt fekszik a betegszobán. Még most is, amikor az előbb vágta a fejéhez, hogy nem beszélgetnek igazából.

Amikor Alphát éppen kirúgják az iskolából.

– Egy szót se mesélt Alpha arról, hogyan csinálta – folytatta Matthew. – Azt hittem, talán Elizabeth játszik szárnysegédet mellette, de most úgy tűnik, hogy egy másodikos volt.

– Kicsoda?

– Az expasid. Porter Welsch. Berezelt, és beszolgáltatott valami e-maileket, amiket Alphától kapott, hogy vegyen műanyagszobrokat meg kutyamaszkokat az internetről, meg hogy másszon fel a könyvtár kupolájára egy ejtőernyővel.

– Porter Alphának dolgozott, és beszolgáltatta Richmondnak az e-maileket?

– Nagyon úgy tűnik. Hát, ez van. Mindenesetre mindannyian levelet írunk, amiben tanúsítjuk, hogy Alpha kiváló állampolgár és az Alabaster közösségének értékes tagja meg minden – de kötve hiszem, hogy segítene. Richmondnak kell egy bűnbak.

Matthew tényleg soha nem fogja beavatni. Frankie most már pontosan tudta.

És ami még ennél is rosszabb, soha nem gyanakodna őrá sem. Mert Matthew szemében, épp mint a családjáéban is, ő csak Nyuszifül. Még akkor is, ha Matthew soha nem nevezte így.

Ártalmatlan.

– Nézd meg a karomat, Matthew! – Frankie a sértetlen könyökére támaszkodva feltápászkodott, és felemelte a borogatást, hogy a fiú is lássa a sérülést.

– Jézusom. – Matthew közelebb jött, és megfogta a kezét. – Mi történt veled? Ezzel kellett volna kezdenem, bocsánat.

Frankie a fiú arcába nézett. Tudta, hogy az őszintén, szívből szereti őt. Talán még szerelmes is belé. Csak éppen nem határtalanul.

Akkor szerette a legjobban, ha Frankie segítségre szorult.

Akkor szerette a legjobban, ha ő szabhatta meg a határokat, ő döntött a szabályokról.

Akkor szerette a legjobban, ha Frankie volt kettejük közül a kisebb, a fiatalabb, akinek nincs semmiféle befolyása a társadalomban. Akkor rajonghatott a fiatalságáért és bájáért, megvédelmezhette az élet komolyabb fenyegetéseitől.

– Megégettem magam – mondta Frankie.

– De hogyan?

– Ötleted sincs?

Matthew hosszasan nézte Frankie karját a jégzselés tasakok alatt.

– Nincs. Kéne, hogy legyen?

Frankie nagy levegőt vett.

– A fűtőfolyosón égettem meg magam.

– Hogy mondod?

– Itt állsz, elmeséled nekem, hogy Alphát rajtakapták a fűtéscsövek közt az alagútban, miután te magad is ugyanabban az alagútban töltötted az előző éjszaka java részét, bámulod a megégett karomat, és egyetlen pillanatig sem fordul meg a fejedben, hogy ott voltam veletek?

Matthew elengedte a kezét.

– Követtél bennünket?

– Nem.

– Akkor hogyan?

– Miért esik olyan nehezedre Matthew, hogy annak láss, aki vagyok? Miért tűnik lehetetlennek számodra, hogy én küldtelek oda benneteket? Hogy én írtam azokat az e-maileket?

A fiú szótlanul meredt rá.

– Nem olyan rettenetesen nehéz létrehozni egy e-mail címet, ami úgy néz ki, mintha valaki másé lenne – mondta Frankie. – Bárki képes rá.

– De te miért tennél ilyet?

– Egy percig sem akartam, hogy bárkit is kicsapjanak, ezt el kell hogy hidd nekem. Csak azt akartam… – Frankie a megfelelő szavakat kereste. – Meg akartam… bizonyítani akartam. Mozgásba akartam lendíteni valami nagyot, meg akartam mutatni, hogy vagyok én is olyan okos, mint közületek bárki, még okosabb is, amikor pedig az egyetlen jelző, amit használsz rám, az az imádni való.

Matthew a fejét rázta.

– Nem akartam, hogy kihagyjatok valamiből – magyarázta Frankie. – Te meg a klubod. Olyan exkluzív tudsz lenni, Matthew! Az őrületbe kergettél vele. Hogy hiába lehettem ennyi ideig a barátnőd, és még csak el se árultad soha! Soha nem engedtél közelebb. Mintha azt gondolnád, hogy nem vagyok elég jó.

– Honnan tudsz egyáltalán a Bassetekről? – Matthew hangja feszült volt.

– Egy este követtelek. A színházba. Nem kell hozzá géniusznak lenni.

Matthew reszketett.

– Őrület.

– Miért, talán csak meg kellett volna kérjelek, hogy hadd menjek veled?

– Például.

– Ugyan már. Még azt se engedted, hogy hozzáérjek a porcelánkutyusodhoz a szobádban. Teljesen kizárt, hogy beavattál volna bármibe, ami történik.

– Elizabethet beavattuk.

– Éppen csak annyira, hogy elegáns meghívókat csináljon a bulitokra! Nem azért, hogy ő is részese lehessen bárminek is.

– Jó, de elmondtuk neki! – Matthew védekező hadműveletbe kezdett. – És talán én is elmondtam volna neked.

– De nem mondtad, Matthew. Ezernyi lehetőséget adtam rá, és nem mondtad el. – Frankie nagyot nyelt. – Meg akartam mutatni neked, mire vagyok képes. És ezt sehogy máshogy nem tudtam megtenni, csak így. Igazság szerint azt hittem, már sokkal hamarabb gyanakodni kezdesz, és rákérdezel. Talán pont az szomorít el a legjobban, hogy még csak nem is gyanakodtál.

Annyira remélte, annyira remélte, hogy Matthew megérti. Hogy ugyanúgy becsüli majd őt is, ahogy Alphát becsüli. Hogy elismeri az eszét, az ambícióit, a céltudatosságát. Hogy elfogadja egyenlő partnernek, talán még azt is beismeri, hogy fölötte áll, és azért szereti majd, hogy mi mindenre képes.

Annyira remélte, annyira remélte, hogy Matthew átlátja, milyen borzasztóan szeretett volna a világának részese lenni, mennyire borzasztóan szeretett volna áttörni azon az ajtón, ami elválasztotta kettejüket, és mennyire meg is érdemelte, hogy áttörjön rajta.

– Ez az egész iszonyúan beteg – mondta végül Matthew.

A szavak ott maradtak a levegőben.

Matthew kicsomagolt egy rágót, és indulatosan a szájába gyömöszölte, aztán a papírt apró gombóccá gyűrte.

– Nem bírom felfogni, hogy egész idő alatt hazudtál nekem!

– De te hazudtál nekem! – kiáltotta Frankie.

– Én aztán nem.

– Hazudtál arról, hogy hová mész, azt hazudtad, hogy nem ismered Portert, úgy tettél, mintha semmi közöd nem lenne semmihez, ami történik. Minden egyes nap hazudtál nekem, amióta csak megismerkedtünk.

– Hűséges voltam. – Matthew fölkelt, és a betegszoba túlsó végére ment. – Olyan emberekhez voltam hűséges, akiket négy éve ismerek, ha nem rögtön gyerekkorunk óta. Egy olyan társasághoz voltam hűséges, amelyik több mint ötven éve létezik. De te kihez voltál hűséges, ezt mondd meg nekem! Vagy csak azért szórakoztál ennyi emberrel, hogy fontosnak érezhesd magad?

– Én…

– És egyáltalán mi bajod van Alphával? Miért állítottál neki ilyen csapdát, amikor tudod, hogy a legjobb barátom? És most miattad csapják ki!

– Én se akartam, hogy ez legyen a vége! És nem mondhatod, hogy nem volt neki is szerepe benne. Egyszer nem állt ki, hogy bevallja, nem ő írta azokat a leveleket. Bármikor megtehette volna. Arról nem is beszélve, hogy te sem vagy éppen ártatlan – kiabálta Frankie. – Elloptad a Guppit! Pecsételted a leveleket, megvetted a melltartókat, a plüssbasseteket, a lámpákat! Tudom, hogy megtetted. Szóval miért nem állsz ki te is, és vallod be, hogy mi volt a te szereped, ha ennyire aggódsz Alpha miatt?

– Kiállnék én! – ordította Matthew. – De rohadtul nem akarja! Nála volt A dicstelen tettek krónikája, az ő neve szerepel azokon az e-maileken, őt árulta be Porter. Ha bevallom, hogy én is a Hűségrend tagja vagyok, az ezek közül semmin se változtat, csak az apámnak fog nagyon sokba kerülni. Nincs semmi értelme.

Frankie próbálta visszatartani a könnyeit.

– Olyan jó lenne, ha hagynád, hogy elmagyarázzam.

– Szerintem már pont eléggé elmagyaráztad – mondta Matthew.

A helyiség túlsó végében volt. Annyira igazságtalannak tűnt, hogy Matthew elmehetett mellőle, ő meg ott van ágyhoz kötve, alig felöltözve.

– Teljesen őrült vagy, ugye tudod? – folytatta Matthew, miközben fel-alá masírozott. – Ez az egész teljesen elmebeteg!

– Miért elmebeteg, ha én voltam, és zseniális, ha Alpha? – siránkozott Frankie. – Ez nem fair! Ez kettős mérce!

– De Alphát kicsapják! És te hazudtál nekem! – Matthew felkapott egy fémtálat a nővér asztaláról, és a falhoz vágta. Hatalmas csörrenéssel ért földet.

– Ne dobálózzál! – ordította Frankie. – Nem dobálózhatsz csak úgy!

– De valamit földhöz akarok vágni, ha hallgatlak! – kiabálta Matthew.

– Állítsd le magad! – mondta Frankie olyan határozottan, ahogy csak bírta.

Matthew tovább masírozott, de semmi mást nem dobott el.

Egyikük sem szólt.

– Beárullak – mondta végül Matthew. – Megyek Richmondhoz, most azonnal.

Kiment az ajtón, és bevágta maga után.

– Ne vágd rám az ajtót! – kiáltott utána Frankie. – Gyere vissza!

Frankie letette a lábát a betegszobai ágyról, és elbotorkált az ajtóig a pamut kórházi köpenyben, amit a nővértől kapott.

Meg fogja állítani.

Meg fogja magyarázni neki. Megérteti vele, hogy rosszul ítélte meg őt.

De mire sikerült kinyitnia az ajtót, Matthew már kinn volt az épületből.

A LEVÉL, ÚJRA

Jensson tanárnő, a Városok tanára fénymásolatban megőrizte Frankie dolgozatát az Öngyilkos Klub és a Kakofónia Társulat tevékenységéről. Amikor Richmond igazgató úr felszólította a tantestületet és a tanulóifjúságot, hogy ha bárkinek birtokában áll olyasmi, ami bizonyítékul szolgálhat a közelmúlt eseményeinek felgöngyölítésében, az feltétlenül adja elő, akkor be is szolgáltatta. Számos olyan motívum felismerhető volt benne, melyeket a Hűségrend későbbi akciói csírájának lehet tekinteni, és Jensson tanárnő (aki nagyon igyekezett, hogy minél jobban elhatárolódhasson az elkövetőtől, és ezáltal megtarthassa az új állását) segítőkészen margójegyzetekkel is ellátta a dolgozatot az igazgató számára, nehogy a kapcsolódási pontok közül akár egy is elkerülhesse a figyelmét.

Miután Matthew beárulta, Richmond rögtön másnap behívatta Frankie-t az irodájába, és beismerő vallomást kért tőle. Ezért írta meg Frankie azt a levelet, amire a krónika kezdetéről mindannyian emlékszünk:

Én, Frankie Landau-Banks ezúton beismerem, hogy én voltam az egyedüli irányítója a Basset Hound Hűségrendje felforgató tevékenységeinek. Teljes felelősséget vállalok a Rend okozta fennakadásokért – beleértve a Könyvtár Nagyasszonyát, a Kutyusokat az Ablakban, az Ezernyi Eb Éjszakáját, a Céklabefőttes Forradalmat és a Guppi elrablását.

Értem mindezt úgy, hogy én írtam a direktívákat, hogy kinek mi a teendője.

Én, és egyedül én.

Teljesen mindegy, mit mondott el

Porter Welsh a vallomásában…

Ugyanezen a napon vette kezdetét a félévi vizsgaidőszak, és ezért Frankie nem győzött elég hálás lenni. A félévben nem volt több óra, és az élet szokásos ritmusa – az étkezések, az edzések, az internátusba hazaérkezés legkésőbbi időpontjai – helyét átvette a vizsgákra és dolgozatokra készülés menetrendje.

Frankie a karján pólyával és zsebében az antibiotikumokra szóló recepttel dobta be a levelét Richmond irodájába, aztán felment a kilátóba, hogy felhívja Zadát. Mindent elmagyarázott neki.

– Senior be fog dilizni – mondta végül Zada, miután mindent meghallgatott.

– Tudom.

– De miért akartál egyáltalán belépni abba a vacak ezeréves klubba?

– Magam sem tudom.

– Azt nem hiszem, hogy Senior azért haragudna, mert klubtag akartál lenni – elmélkedett Zada. – Végtére is az az álma, hogy mindenben a nyomdokaiba lépj. De amiatt tajtékozni fog, hogy leleplezted az egészet, és elveszítetted A dicstelen tettek krónikáját. Azt fogja gondolni, hogy tiszteletlenül álltál az ő szentséges intézményükhöz, és kompromittáltad a társaság titkosságát.

– Szerinted kivesz az iskolából, akkor is, ha nem rúgnak ki? – kérdezte Frankie. – Mármint hogy esetleg nem fizeti tovább a tandíjat?

– Elképzelhető. De akarnál még egyáltalán az Alabasterbe járni?

Frankie akart is – meg nem is. Akarta a magas színvonalú oktatást. Akarta a befolyást, amit az Alabaster öregdiákjaként élvezne. Akarta, hogy az ajtók, amiket az Alabaster ki tudna nyitni neki, kinyíljanak.

Mégiscsak ambiciózus ember.

De gyűlölte a bentlakásos iskolai panoptikont, a patriarchátusra épülő hatalmi rendet, a szűk látókörű, kiváltságos életet. És gyűlölte a gondolatát is, hogy még egy félévet Matthew és Alpha társaságában töltsön el, mindazok után, ami történt. A lényének egy része abban bízott, hogy Richmond tényleg eltanácsolja, ahogy Alphával is tervezte; vagy, hogy Senior megtagadja, hogy a továbbiakban fizessen, és akkor kiveszik a kezéből a döntést.

– Ráuszíthatod Ruth-t, ha ki akar venni a suliból – folytatta Zada, amikor Frankie nem válaszolt. – Ha ő is rágja a fülét, akkor maradhatsz az iskolában. Senior végül sosem tud neki nemet mondani, ha arra kerülne sor.

– Tudom – mondta Frankie.

– Nyuszi, nem kéne gyógyszereket szedned? – kérdezte Zada hirtelen.

– Tessék?

– Az jutott eszembe, hogy talán elmehetnél az iskolapszichológushoz. Kicsit úgy hangzik, mintha egy picit, nem is tudom… megszállott lettél volna.

– Szerintem az intézmény lesz az – mondta Frankie.

– Nem mondom, hogy intézményben a helyed, csak az iskolapszichológust javasoltam!

– Nem, úgy értem, hogy maga az intézmény a bajom – magyarázta Frankie.

– Az Alabaster?

– Megpróbáltam az uralmam alá hajtani.

– Nyuszi, menj el az iskolapszichológushoz, csak egy órára jelentkezz be. Segíthet kitalálni, hogyan kezeld Seniort.

– Mindjárt írok geometriából – mondta Frankie Zadának. – Mennem kell.

*

Az Alapító Háza ajtajában Frankie Porterbe botlott. A fiú várt rá.

– Hadd kísérjelek el geometriára – mondta, és lelépett az udvarra. – Készültél?

Frankie a fejét rázta.

– A gyengélkedőn voltam, nem nagyon tudtam tanulni.

Amikor legutóbb beszéltek, Frankie a Tornácosban ordítozott vele, de Porternek, úgy tűnt, semmi sincs távolabb az aktuális gondolataitól.

– Nem tudtam, hogy te voltál az – mondta, miközben egymás mellett baktattak. – Már úgy értem, amikor átadtam az e-maileket, nem tudtam, hogy te voltál.

– Ó.

– Azt hittem, Alpha volt. Tudom, hogy voltak konfliktusaink, meg nagyon görény voltam veled tavaly, de soha nem árultalak volna így be Richmondnak. De fogalmam se volt róla. Nagyon rosszul fogom érezni magam, ha emiatt, miattam rúgnak ki.

Porter még mindig késztetést érzett, hogy megvédelmezze – pont ő, aki többet ártott neki, mint bárki más.

– De miért adtad át egyáltalán? – érdeklődött Frankie. – Nem voltál te is tagja a Hűségrendnek?

Porter megrázta a fejét.

– Nem igazán – mondta.

– Hogy érted?

– Kém voltam – ismerte be egy árnyalatnyi büszkeséggel a hangjában. – Tavaly márciusban, amikor Richmond eldöntötte, hogy még egy évre visszaengedi Alphát az Alabasterbe, pontosan tudta, mekkora bajkeverőt enged be. Alpha már az első két évében is minden létező szabályt megszegett. Elkapták alkohollal. Cigarettával. Kilógott az iskolából. De hát tudod.

– Tudom.

– Szóval – folytatta Porter – Richmond esélyt akart adni Alphának, hogy az Alabasterben végezhessen, de azt is akarta, hogy a diákok közül valaki rajta tartsa a szemét, hogy mire készül, mert Alpha potenciálisan igen komoly befolyással bír a végzős fiúkra.

Frankie a lábát nézte, ahogy az ösvény sáros, letaposott havon lépkedett, átlósan keresztbe az iskolaudvaron.

– De miért vállaltál el ilyesmit?

– Richmond tudta, hogy bukásra állok bioszból.

– Komolyan? – Frankie-nek fogalma se volt róla.

– A félév elején nem foglalkoztam a házikkal, és aztán már nem tudtam utolérni magam. Puffert megfenyegetett, hogy újra kell járnom a kurzust, de Richmond behívatott, és azt mondta, meg tudja oldani a problémámat, ha megteszek neki egy szívességet. Tudta, hogy jóban vagyok Callummal meg Tristannal a lacrosse-csapatból, és megkérdezte, nem tudnék-e, tudod, odacsapódni a falkához. És szólni, ha valami nagyszabású dolog van készülőben.

– Richmond tudott a Bassetekről?

– Csodákat. Fogalma se volt semmiről, amíg el nem kezdtek gombamód kinőni a földből a kutyák. Csak annyit kért, hogy próbáljak meg a srácok bizalmába férkőzni, és tartsam nyitva a szememet. Én meg tudtam, ez azt jelenti, hogy be kell jutnom a Bassetek közé, de azt is tudtam, hogy ha jól csinálom, akkor nem lesz túl nehéz.

– Hogyhogy?

– Apám is benn volt, meg a bátyám is. Mindenki. Leszármazott vagyok. Úgyhogy elég biztosan tudtam, hogy ha megkedveltetem magam a srácokkal, akkor meghívnak.

– Nem gondoltad, hogy kikészíted a családodat, ha elárulod a Rendet?

Porter keserűen felnevetett.

– Dehogynem gondoltam rá.

– De akkor hogy tehetted?

– Frankie, apám az utolsó ember a földön, akihez hasonlítani szeretnék – csóválta a fejét Porter. – És a bátyám az utolsó előtti. Erre emlékezned kellene. Ki nem állhatom mindazt, amit képviselnek.

– Úgyhogy igent mondtál Richmondnak.

Porter megrántotta a vállát.

– Hát igen. Mármint nyilván alaposan végiggondoltam. És nem mondom, hogy könnyű volt. De Richmond megmentett attól, hogy újra kelljen járnom a bioszt, megmutathattam apámnak a középső ujjamat, és esélyt kaptam, hogy lelökjem Tesorierit a magas lóról.

– Értem.

– Úgyhogy új ruhákat vettem, poénkodtam az öltözőben, és elmentem minden buliba, akkor is, ha nem hívtak, és idővel hívni kezdtek. Igazán nem volt nehéz.

– Miért haragszol ennyire Alphára?

– Amikor másodikosok voltak, a nővéremmel, Jeannie-vel járt. Ezt nem tudtad?

Nem, ezt nem tudta.

– Összetörte a szívét. Egy szép napon egyszerűen nem szólt hozzá többet. Semmi figyelmeztetés, még csak nem is szakított vele. Jeannie teljesen befordult, depressziós lett, és a következő nyáron ki se dugta az orrát a szobájából, bezárkózott és The Smiths-t hallgatott. Teljesen összetört.

– Azta.

– A szüleim végül szereztek neki pszichológust. – Porter levette a sálját, és miközben továbbmentek, gondosan összehajtogatta. – Úgyhogy első perctől nem kedveltem a srácot – folytatta. – És amikor bent voltam a Rendben, láttam, milyen nagyra van magával. Azt elismerem, hogy csodáltam az ötleteit – persze azok a te ötleteid voltak –, de utáltam, hogy úgy viselkedett, mintha a tulajdona lennénk. Hogy ő a falkavezér. Irritált.

– És Callum meg Tristan? Az nem zavart, hogy őket is elárulod?

– Jól kijövök velük a pályán. De ők ketten… olyan kaszinózósak. Olyan klasszikus pasik. Én meg kocka vagyok, Frankie. Ők még csak nem is igazi barátaim.

– Matthew mondta, hogy kérj tőlem bocsánatot, ugye? – találgatott Frankie.

– Amúgy is megtettem volna.

– És oda kellett adnod neki kinyomtatva, hogy tényleg megtetted.

– Hát igen. Erről honnan tudsz?

Frankie bólintott.

– Megtaláltam.

– Ő sem pontosan az az ember, mint amilyennek mutatja magát, Frankie. Próbáltalak figyelmeztetni a Tornácosban, hogy tartsd távol magad tőle, de mást nem mondhattam, így is veszettül dühös volt, hogy elhívtalak ebédelni, és még annál is dühösebb, amikor azt is megtudta, hogy veszekedtünk.

– Komolyan?

– Persze. Heteken át jöttek tőle pár naponta üzenetek, megkérdőjelezte a lojalitásomat, emlékeztetett, hogy tartsam magam a Bassetek hűségkódexéhez, különben elveszíthetem a helyemet. Úgyhogy nem tudtam jelenteni Richmondnak, és nem volt más választásom, mint hogy pontosan azt tegyem, amire Alpha utasított az e-mailekben. Máskülönben kitették volna a Bassetek a szűrömet, és kútba esett volna az egész kémküldetés.

– Csak éppen nem Alpha írta az e-maileket.

– Hát nem. – Porter ránézett, és a fülére húzta a téli sapkáját.

A matekos épület előtt álltak. A diákok már megindultak befelé a tizenegy órás vizsgára.

– Mindegy is – szólalt meg kis szünet után Porter. – Csak azt akartam mondani, nem tudtam, hogy ezekkel az e-mailekkel téged sodorlak bajba. És sajnálom, hogy ilyen gondokat okoztam neked.

– De mi a különbség? – kérdezte Frankie.

– Hogy érted?

– Mi a különbség köztem és Alpha között? Miért árulod be őt gond nélkül, és engem meg nem, ha egyszer az volt a küldetésed, hogy előállítsd a felelőst?

Porter a homlokát ráncolta, gondolkozott.

– Azt hiszem, még mindig érzek valamiféle hűséget irántad. Mert jártunk. Azt hiszem, az emberben mindig marad valamennyi kis hűség azok iránt, akikkel együtt járt.

– És Tristanhoz nem köt hűség? Vagy Callumhoz?

Porter megrántotta a vállát.

– Én sose tartoztam igazából közéjük, tudod? Én csak úgy tettem, mintha közéjük tartoznék.

Egy percen át egyikük sem tudta, mit mondjon. Frankie a hóban huzigálta a csizmája orrát.

– De mi késztetett erre az egészre, Frankie? Mire föl csináltad? – kérdezte Porter. – Mert nyilván zseniális volt, minden, amit csináltál, minden, amit csináltattál velünk… de miért? Ezt nem bírom felfogni.

Frankie sóhajtott.

– Hallottál már a panoptikonról? – kérdezte.

Porter megrázta a fejét.

– Voltál már szerelmes?

Porter ismét a fejét rázta.

– Akkor nem fogom tudni elmagyarázni – mondta Frankie.

Bementek, és megírták a geometriadolgozatot.

MÉG EGY E-MAIL

Bizonyos szempontból Frankie Landau-Bankst úgy tekinthetjük, mint egy elhanyagolt ellentétpárt. Egy eltemetett szót.

Egy szót egy olyan másik szó mögött, amelyik eltereli róla a figyelmet.

Egy elmét egy olyan testben, amelyik eltereli róla a figyelmet.

Frankie elméje egy olyan szó, amelyik nem sok figyelmet kap, de amikor felszínre kerül – kreatív invenció, fantázia és a részletek összeillesztése révén –, komikus, meglepő és emlékezetes erőt képvisel.

Nemcsak az igaz, hogy egy olyan diákot, aki mögött jelentősebb anyagi erőforrásokkal bíró család áll, sokkal kevésbé hajlamosak kirúgni egy előkelő bentlakásos iskolából, mint egy ösztöndíjasat, az is tény, hogy egy bájos kinézetű lány, akinek semmiféle korábbi vétsége nem ismeretes, jóval enyhébb büntetésre számíthat (még akkor is, ha teljes, írásos, beismerő vallomást tett), mint egy végzős fiú, akinek a kontóján jócskán vannak már látogatások az igazgatói irodában.

Richmond igazgató úr és a fegyelmi bizottság végül egyetértésben úgy határozott, hogy mind Alpha, mind pedig Frankie az Alabasterben maradhat próbaidőre. Frankie két nappal a téli vizsgaidőszak vége előtt értesült a döntésről.

És rájött, hogy maradni szeretne.

Vagy még inkább: azt választotta, hogy maradni akar, dacára annak, hogy ezzel egyidejűleg milyen rémületesnek tűnt a lehetőség. Hosszú távon feltétlenül az iskolában maradás válhat jobban hasznára, hogy elérje mindazt, amit el akar érni. Bármi legyen is az. És bárhol legyen is. Mert az oktatás, a kapcsolatok és az Alabaster hírneve bőven megérik a nehézségeket – még ha Matthew-t és a barátait visszafordíthatatlanul el is veszítette.

*

Téli szünet. Hanuka. Ruth, az elviselhetetlen unokatesók falkája, a hazaérkező Zada, a bőröndjében csupa hippiruhával és feminista irodalommal. A részletekkel nem fogjuk az olvasót untatni, legyen elég annyit mondani, hogy Frankie szerepe némiképp megváltozott a családi összejöveteleken.

Mindenkit meglepett.

És senki sem tudta pontosan megmondani, hol is van most Frankie helye. Ha nem Nyuszifül – márpedig egyszer és mindenkorra világossá tette, hogy nem az –, akkor viszont kicsoda ő? A látogatóba érkező Senior nem tudott a szemébe nézni. Ruth gyakran szorította meg a vállát, de ritkán kezdeményezett beszélgetést. Paul és Ben bácsi tartózkodott a szokásos fiúkra és az iskolára irányuló kérdéseitől, helyette amikor átjöttek ebédelni, felvetették, hogy játszhatna velük egy Monopolyt.

Frankie könnyedén tönkreverte mindkettőjüket.

December huszonkettedikén, a nagy családi vacsora után, ahol volt latkesz és almaszósz, illetve amely alkalmat Paulie Junior azzal tett teljessé, hogy kihajított egy cserepes virágot egy második emeleti ablakból, továbbá megvesztegette az elviselhetetlen unokatestvérek legkisebbjét, hogy póló nélkül szaladja körbe a háztömböt, Frankie visszavonult a szobájába, és elővette a laptopját. A képernyő tetején a Gmail ikonja villogott: 1 új üzenet.

Amióta Matthew beárulta, nem kapott e-mailt az azalfahim postafiókba.

Feladó: Alessandro Tesorieri

<at114@alabasterpreparatory.edu>

Címzett: azalfahim@gmail.com

Tárgy: ELISMERÉS, AKÁR HISZED, AKÁR NEM

ELÉG SOKAT GONDOLKOZTAM RAJTA,

HOGY ÍRJAK NEKED – DE NEM TETTEM.

NEM ÉRZEM, HOGY MEGÉRDEMELNÉD,

DE KOMOLYAN.

CSAK AZTÁN ESZEMBE JUT A MUNKÁD.

A KITERVELÉS, A HOZZÁFÉRÉS

AZ ÉPÜLETEKHEZ, AZ ÜZENETEK,

AZ E-MAILEK.

MÉG A BEVÁSÁRLÁS IS.

HOGY AZ ÖSSZES KUTYA ÚGY TÁNCOLT,

AHOGY FÜTYÜLTÉL.

ESZEMBE JUT, HOGYAN HITETTED EL

MATTHEW-VAL ÉS AZ ÖSSZES TÖBBIVEL –

AZ EGÉSZ ISKOLÁVAL –,

HOGY ZSENI VAGYOK.

HOGY AZ A FICKÓ VAGYOK, AKI LENNI

SZERETNÉK. AZ A FICKÓ, AKI, ŐSZINTÉN,

NEM VAGYOK. A FICKÓ, AKI

KAKASVIADALOKAT MEG GYORSULÁSI

VERSENYEKET SZERVEZ.

HOGY MENNYI IDŐDBE KERÜLHETETT

MINDEZT MEGSZERVEZNI,

ÖNMAGÁBAN IS FENOMENÁLIS.

ÉS PSZICHOPATOLÓGIAI ESETRE VALL,

VALÓSZÍNŰLEG.

LEARATTAM A BABÉROKAT, IGEN. MERT

ANNYIRA DÖBBENETESEN ZSENIÁLIS VOLT

AZ EGÉSZ, ÉS HA ÚGY ALAKUL, IDŐNKÉNT

ÉN IS ELÉG ZSENIÁLIS SRÁC VAGYOK,

CSAK NEM MINDIG VALÓSÍTOM MEG

AZ ÖTLETEIMET.

LEGTÖBBSZÖR NEM VALÓSÍTOM MEG ŐKET.

NAGYON BÁNNI FOGOM, HOGY

ELKÜLDÖM EZT A LEVELET. KÉSŐ ÉJSZAKA

VAN, ÉS ITTAM. AZ ANYÁMNAK TELJESEN

ELMENT A MARADÉK ESZE IS.

KALIFORNIÁBA AKAR KÖLTÖZNI,

HOGY TÉVÉS KARRIERT CSINÁLJON.

NEGYVENHÁROM ÉVES A NŐ.

NEM ARRÓL VAN SZÓ, HOGY BARÁTKOZNI

AKARNÉK VELED, FRANKIE. NE IS SZÓLJ

HOZZÁM, KOMOLYAN MONDOM, HOGY

NEM AKAROK ÉRINTKEZNI VELED.

CSAK AZÉRT ÍROK, HOGY MEGMONDJAM:

ALÁBECSÜLTELEK.

JELENTŐSEN ALÁBECSÜLTELEK.

ÉS NEM HISZEM, HOGY EGYÁLTALÁN

LEHETSÉGES VOLNA TÚLBECSÜLNI.

DE AZ TÉNY, HOGY NEM VAGY VALAMI

KEDVES EMBER.

ALPHA

Frankie szíve hatalmasat ugrott a levéltől. Győzedelmesen, reménnyel teli.

Lenyűgözte Alphát.

Elnyerte a csodálatát.

Ez volna az, amit egész idő alatt próbált elérni?

Egy röpke pillanatig eljátszott a gondolattal, hogy válaszol. Hátha mindennek ellenére, amit csak írt, mindennek ellenére, ami csak történt, talán barátok lehetnének. Talán még annál is többek. Nagyon hasonlítottak egymásra, Alpha és ő, nagyon sok tekintetben. És most, végre Alpha is felismerte magát benne – vagy őt magában.

Vagy nem?

De Frankie Alphánál többre vágyott. Tényleg. Sokkal, sokkal többre.

Nem válaszolt a levélre, továbbra is a stratéga szerepét játszotta. Több hatalmat nyer azzal, ha nem válaszol.

ŐSZ UTÁN, TAVASSZAL

Amikor a második félév elején Frankie visszatért az Alabasterbe, többé-kevésbé hírességnek számított. Star és Claudia elkerülték és hátat fordítottak neki, amiért bajba sodorta Alphát meg a falkáját, és hasonlóan járt el Elizabeth és sok másik végzős is, miközben Trish rendíthetetlenül mellette állt. A Vitaklubban és a Kockaklubok Konglomerátuma egészében is élő legendának kiáltották ki, és versengtek érte, hogy kinek az asztalához üljön a menzán. A diákönkormányzat tagjai meglepő mértékű érdeklődést mutattak iránta, hogy megvitassák vele a társadalmi változásokról szóló stratégiáikat, és megihlette az ATSZ-es fiúkat, akik rákaptak, hogy éjszakánként besurranjanak az összművészeti központ nagytermébe (kulcsuk úgyis volt hozzá), és ott barátaiknak éjféli filmvetítést tartsanak.

Frankie egyaránt értékelte a méltatást és az elutasítást is, mert mindkettő arra engedett következtetni, hogy hatással volt az emberekre. Olyan emberről beszélünk, akinek nem is annyira az a fontos, hogy kedveljék, mint inkább az, hogy ismerjék a nevét.

Ruth és Zada egyöntetű erősködése következtében az Alabasterbe visszatérése feltétele volt, hogy Frankie elkezd járni az iskolapszichológushoz. Így aztán hetente egy alkalommal elüldögélt az iskola szakemberével, hogy feltérképezzék az „agresszív hajlamait”, és hogy a késztetéseinek társadalmilag elfogadhatóbb csatornákon találjanak kifejezést. Az iskolapszichológus a kiélezetten versengő csapatsportot javasolta pozitív kimeneti csatornának, és erősködött, hogy Frankie csatlakozzon az iskolai gyeplabdacsapathoz.

Ez nem volt hatékony megoldás.

A lányok csapatáról volt szó.

A fiúknak még csak nem is volt csapata.

A fiúk kutyába se vették a gyeplabdát.

Frankie-nek esze ágában sem volt olyan sportba fektetni az energiáit, amiről a társadalom befolyásosabb fele tudomást sem vesz.

Az iskolapszichológus azt is javasolta, hogy Frankie kezdjen meditálni. Találjon mindennap egy kis időt, amikor a mély légzésre koncentrál, és olyannak fogadja el az életet és a világot, ahogyan az éppen adódik.

Ez sem volt hatékony megoldás.

Frankie nem akarta olyannak elfogadni az életet és a világot, ahogy az éppen adódott számára. Személyiségének alapvető jellegzetessége volt ez. Az éppen adódó élet és világ egyáltalán nem volt elfogadható a számára. Ha lazítana kicsit – nem válna rögtön engedelmessé is? Nem maradna attól kezdve inkább az előtte terpeszkedő úton, amit olyan gondosan kiköveztek a számára?

Frankie nem sokat profitált a terápiából.

Frankie Landau-Banks szeret letérni a kitaposott útról.

Meglehet, hogy idővel meg fog őrülni, ami sokakkal megtörtént már, akik szívesen hágják át a szabályokat. Nem azokkal, akik csak játékból lázadoznak, de valójában nem tesznek mást, mint megszilárdítják az amúgy is domináns pozíciójukat a társadalomban – ahogy ezt Matthew és a legtöbb másik Basset tette –, hanem azokkal, akik valami nagyszabásúba kezdtek, ami megzavarja a dolgok rendes folyását. Akik megpróbálnak átjutni azokon az ajtókon, amik rendes körülmények között csukva állnak előttük. És ezek az emberek néha megőrülnek, mert a világ azt sulykolja beléjük, hogy ne vágyakozzanak azok után a dolgok után, amik után vágyakoznak. Józanabb döntésnek tűnhet egyszerűen feladni – de akkor pedig pont a lemondástól tébolyodik meg az ember, és veszíti el a józan eszét.

Másfelől persze Frankie élete sokkal egyszerűbb, mint sok másik hasonló indíttatású, hasonló gondolkodású, hasonló ambíciójú embertársának. Vonzó a külseje, és jó képzést fog kapni. A családja anyagilag jól el van eresztve, ha nem is annyira, mint mások. Sok ajtó könnyedén ki fog tárulni előtte, és meglehet, hogy amiket ki akar még nyitni, azokért sem kell túl sokat erőlködnie vagy igyekeznie.

És az is lehet – én magam ezt tartom valószínűbbnek –, hogy Frankie Landau-Banks kinyitja magának azokat az ajtókat, amiken át akar jutni.

És amikor felnő, megváltoztatja majd a világot.

*

Amikor magára hagyjuk, Frankie a második évének a végén jár. Kívülről nézve úgy tűnik, minden rendben vele. Úgy viselkedik, ahogy elvárják, hogy viselkedjen. De a karján az égési seb után csúnya sebhely maradt, és ezért még a nyári melegben is hosszú ujjút visel, hogy a deformált bőrt eltakarja a kíváncsi tekintetek elől.

Még mindig moderntánc-órára jár, még mindig részt vesz a vitaklubban, még mindig Trish a szobatársa, aki végül arra az álláspontra jutott, hogy Frankie a szégyenletes ősz során mutatott minden viselkedése egy „rosszul sikerült kapcsolat egyenes következménye”.

Frankie hálás érte, hogy van egy ilyen hűséges barátja, de nem kerüli el a figyelmét, hogy ennek a hűségnek feltétele, hogy Trish nem ért meg egyes dolgokat. Ha Trish pontosan átlátná, hogyan gondolkozik Frankie, tudná, milyen témákat forgat a fejében, amikor ránézésre csöndesen dolgozik a házi feladatain – ha ismerné Frankie dühét és sóvárgását –, eltávolodna tőle. Trish szemében Frankie még mindig ugyanaz a hétköznapi lány, aki műanyag csőrendszert telepít a terráriumba a futóegereinek, csak éppen most kicsit szomorkásabb, és gyakrabban kell felvidítani, mert zsinórban másodjára is kifogott egy rossz párkapcsolatot.

*

Frankie egy padon ül a könyvtár előtt, laptopjával az ölében, élvezi a meleg tavaszi időt. Szombat van. A legtöbb diák bement az iskolai buszjárattal a városba, és az iskola túlnyomórészt üres. Trish Artie-val golfozik.

Matthew, Dean és Callum ront ki a Hazelton ajtaján, lezúdulnak a lépcsőn, és aztán Frankie-től alig három méterre megállnak beszélgetni, mielőtt mindenki menne a maga útjára.

Nem köszönnek neki.

Nem látszik rajtuk, hogy egyáltalán észrevették volna.

– Ennél hidegebben nem is érdekelhetne az idén az evezőscsapat – mondta Callum.

– Hidegebben nem is hagyhatna! – szól közbe Matthew, és megböki Callumot. – Vagy kevésbé nem is érdekelhetne. Vagy az egyik, vagy a másik. Mondd, hogy nem is hagyhatna hidegebben.

– Blöki, én is tudom. Már ezerszer elmondtad. Csak nem érdekel.

Matthew nevet.

– De tudod, hogy ez nekem olyan, mintha a körmödet csikorgatnád a táblán az agyamban. Nem mondhatnád jól a kedvemért?

– Blöki! Be fogok lopakodni az éj leple alatt az agyadba – cikizi Callum –, és kiirtom a fejedben az olvasószerkesztőt! Nem csoda, hogy nincs barátnőd.

– És már megint! – kiált fel megjátszott kétségbeeséssel Matthew, aztán nevetgélve a vállával Callumnak dől.

– Már megint mi?

– Nem tudod kiirtani! Mert a kiirtás több egyén elpusztítását jelenti – magyarázza Matthew. – Meg kell ölnöd. Vagy meggyilkolnod. Vagy lemészárolnod. Mert csak egy van.

Callum elmosolyodik.

– Blöki, a világon mindenkinek teljesen egyértelmű, hogy megszámlálhatatlanul sok olvasószerkesztő lakik a fejedben.

– Talált, süllyedt.

Dean szól közbe.

– Srácok, lenne kedvetek golfozni egyet az este?

– Abszolút – feleli Matthew. – Szólok a többieknek is. – Szünetet tart. – Szólunk. Én meg az olvasószerkesztőim.

Frankie majdnem elneveti magát, de pontosan tudja, hogy nem lenne szabad hallgatóznia.

És természetesen senki sem fog éjszaka golfozni, infravörös éjjellátó szemüveg nélkül biztos nem.

Buli lesz.

Hirtelen Frankie páncélzata elolvad, és már senkire sem haragszik semmiért. Ha Matthew-ra néz, nem lát mást, csak azt a gyönyörű fiút, aki egykor imádni valónak találta őt. A fiút, aki imádja a szavakat, és aki meg tudja nevettetni. A cinkos mosolyt látja, a széles vállat, a nap előcsalta szeplőket az orrán. A Superman-pólója még mindig ott lapul Frankie fiókjának a mélyén, és ő egy olyan fiút lát, akinek kalandtól és önbizalomtól és humorérzéktől és barátságtól ragyog a világa. Egy olyan világ, ahol egykor őt is – majdnem – szívesen látták.

Frankie ki akar menni a golfpályára, a bulira. Mindent megbánt. Arra gondol, hogy bár sose férkőzött volna be a Bassetek közé. Bárcsak teljesen másfajta lány lenne. Olyasvalaki, aki egyszerű, elragadó, és hiányzik belőle a becsvágy.

Talán tudna olyan lány lenni. Talán van még esélye.

– Matthew! – szól Frankie utána, amikor a fiú a lépcső felé indul, és távolodik tőle.

Látja a háta megfeszülő izmain, hogy meghallotta. De nem válaszol.

– Matthew! – kiált újra utána. – Figyelj csak!

Matthew megfordul.

Vajon még mindig csinosnak látja?

Vajon emlékszik még, milyen érzés volt, amikor a keskeny kollégiumi ágyon csókolóztak? Amikor fogták egymás kezét a sötétben?

Matthew úriember. Jó nevelést kapott. Noblesse oblige. Noha azóta nem nézett Frankie szemébe, amióta aznap otthagyta a gyengélkedőt, most, hogy megszólították, mégis megteszi. Az undor egy rándulása csak egy pillanat töredékéig fut át az arcán, mielőtt erőnek erejével eltünteti.

– Igen?

– Nálam van az a póló. Vissza kéne adnom neked – mondja Frankie.

Eljön vajon a pólóért? Eljön vele most a szobájához, kettesben lesznek, és minden, ami rossz volt közöttük, köddé válik hirtelen?

– Nem emlékszem pólóra – válaszolja Matthew közönyös hangon.

De persze emlékszik. Frankie ismeri ezt a játszmát.

– Superman – mondja. – A Supermanes pólód.

– Ja? Azt el is felejtettem. – Matthew megenged magának egy kis nevetést. Hamisnak hangzik. – Nyugodtan tartsd meg – mondja. – Sosem szoktam ajándékokat visszavenni.

Matthew inkább lemond a pólóról a javára, csak hogy egy másodperccel se kelljen tovább érintkeznie Frankie-vel. Ennyire gyűlöli őt.

Sarkon fordul, és a blökik követik.

Frankie a könnyeit nyeli. Még csak nem is kell neki az a póló.

Ahogy a Bassetek távolodnak a gyepen, Frankie emlékezteti magát, hogy miért nem akar Matthew-val lenni. Nem is kell neki az a fiú.

Jobb egyedül lenni, jön rá hirtelen, mint olyasvalakivel, aki nem akar annak látni, aki vagy. Jobb irányt mutatni, mint követni. Jobb megszólalni, mint hallgatni. Jobb kinyitni az ajtókat, mint valaki más orrára csukni őket.

Ő nem akar egyszerű és elragadó lenni. Nem lesz az az ember, akit mások szeretnének faragni belőle. Az a Nyuszifül halott.

A fiúk után néz, látja, ahogy elválnak útjaik, külön irányba mennek, és eltűnnek a sarkok mögött az Alabaster különböző épületeiben.

És már nem akar sírni.

Némely jegyzetek a szövegről,

valamint a hálás köszönet

kinyilvánítása

Számos könyvnek vagyok adósa a bentlakásos iskolákat, fiúklubokat, felforgatást és csínytevéseket, intervencionalista konceptuális művészetet, urban explorationt és sok mást illető ötleteimért. Különösen sok hasznát vettem a következőknek: Chuck Palahniuk: Fugitives and Refugees: A Walk in Portland, Oregon (Szökevények és menekültek, séta az oregoni Portlandben); The Interventionists: Users’ Manual for the Creative Disruption of Everyday Life (Az intervencionalisták – felhasználói kézikönyv a hétköznapi élet kreatív bomlasztásához), amit Nato Thompson és Gregory Sholette állított össze; Peter W. Cookson Jr. és Caroline Hodges Persell: Preparing for Power – America’s Elite Boarding Schools (Irány a hatalmi pozíció, Amerika elit bentlakásos iskolái); Neil Steinberg: If at All Possible, Involve a Cow: The Book of College Pranks (Ha csak lehet, vessünk be tehenet is – egyetemi csínytevések kézikönyve); John Austin: Prank University: The Ultimate Guide to College’s Greatest Tradition (Egyetemi csínyek – a felsőoktatási élet legfontosabb hagyományának legteljesebb kézikönyve); P. G. Wodehouse: Gáz van, Jeeves, és az összes többi Parazita Klubról szóló történet; Evelyn Waugh: Utolsó látogatás; Robert Louis Stevenson: Az öngyilkosok klubja.

Olyan weboldalakon kutakodtam, mint például a santarchy.com, museumofhoaxes.com, actionsquad.org, la.cacophony.org, bridesofmarch.org, és még sok másik urban explorationnek és felforgatásnak szentelt lapon.

Frankie Öngyilkosok Klubjáról/Kakofónia Társulatról szóló dolgozatában minden megfelel a valóságnak, ahogy a panoptikonról szóló részek is, ezen utóbbiak elméleti leírása nagyon szabadon értelmezve Michel Foucault tanulmányából származik, a Felügyelet és büntetés – a börtön születése címűből. A Guppi elrablását a massachusettsi Szent Tőkehal 1933-as elrablása inspirálta, amelyet a Harvard diákjai hajtottak végre. Ez minden idők egyik leghíresebb egyetemi balhéja. Ezeket az őrült témákat illető minden hibáért én vagyok a felelős.

A titkos társaságokra vonatkozó valamennyi információ kitalált, és valószínűleg téves.

A zöldségekből kirakott basset hound ötlete Paul Zelinsky barátomtól ered, aki egyszer összeállított egy Aranyhajat ábrázoló sajttálat.

Köszönettel tartozom Donna Bray-nek nagyvonalúságáért és szerkesztői éleslátásáért. Ezenfelül azért is, hogy egyszer sem rendült meg bennem a hite, hogy képes vagyok valami tisztességeset írni egy olyan ötletből, ami nem volt más, csak két bekezdésnyi idétlenkedés. A Hyperion Kiadónál mindenki csodálatos és kreatív, és mellettem állt egész végig, különösképp Emily Schultz, Elizabeth Clark, Jennifer Zatorski, Scottie Bowditch és Angus Killick. Az ügynököm, Elizabeth Kaplan nélkül semmire se lennék képes. Rendkívül hálás vagyok a segítségéért.

Köszönöm Ben Fine-nak a bentlakásos iskolai történeteit, és az egyetemi barátaimnak, akik késő éjszakai bulikat szerveztek a Vassar golfpályára. A férjem megengedte, hogy átemeljem néhány viccét, és hajlandó volt elolvasni a kézirat egy korai változatát.

Justine Larbalestier, Maryrose Wood, Lauren Myracle és Sarah Mlynowski addig cikizték a borítóra szánt fényképemet, hogy a végére olyan volt, mintha pizsamapartit tartanánk – és végül belezsaroltak, hogy csináltassak új fényképet, egy olyat, amin ki vagyok sminkelve: mindannyiuknak köszönöm. Heather Weston (heatherweston.com) számolatlanul készítette rólam a fényképeket, és végül a tényleges értéküknek csak a nyolcadát fizettette ki velem.

Sarah Mlynowski elolvasta a könyvet, amikor még csak borzalmas, félkész állapotban volt, és mérhetetlenül sokat segített. Minden elismerésem a YA Írók levelezőlistájának, ahol rendszeresen véleményt cseréltünk a címről, és ahol rengeteg támogatást kaptam általánosságban is. Köszönettel tartozom íróbarátaimnak, Scott Westerfeldnek, Maureen Johnsonnak és John Greennek, akik nem hagyták, hogy magányos legyek, amikor javítgattam a szöveget, és fáradhatatlanul válaszolták meg az unalmas kérdéseimet, mint, mondjuk: „Hogy hívják azt a kis műsort a Pac Manben, tudjátok, azt a kis izét, ami történik, ha az ember túl van két olyan izén?” (bejátszás a pályák között) vagy „Mit hallgattok, hogyha nagyon, nagyon, nagyon bedepiztetek?” (The Smiths-t), ahányszor csak feltettem őket.

A GABO KIADÓ

E-KÖNYVEIRŐL

A könyv lehet fűzött, ragasztott, kemény borítós, vagy puha fedelű. A legfontosabb mégis az, ami benne található. Az e-könyv új köntösbe öltözteti az olvasmányokat, hogy azok se maradjanak le az olvasás élményéről, akik lapozgatás helyett klikkelve keresik a legfrissebb tartalmakat.

Fontosnak tartjuk, hogy bárhol, bármilyen készüléken olvashassa könyveinket, ezért a kemény másolásvédelem helyett a felhasználást nem akadályozó vízjelezést választottuk. Példányát szabadon átmásolhatja számítógépére, e-könyv olvasójára vagy telefonjára. A Dibook rendszerében (www.dibook.hu) vásárolt könyveinkből mindig a legfrissebb verziószámú, javított másolatot érheti el.

Kiadónk arra törekszik, hogy olyan könyveket adjon az olvasók kezébe, amelyek kifogástalanok, ám hibák sajnos mindig előfordulhatnak. Kérjük, ha bármilyen szerkesztési hiányosságot vagy tévedést észlel e-könyveinkben, azt jelezze az info@gabo.hu e-mail címen.

További könyvek és érdekességek a kiadó oldalán: www.gabo.hu

E-könyveinket itt érheti el: www.dibook.hu

Kövessen minket Facebookon is: www.facebook.com/GABOKIADO

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

E. Lockhart

A hazudósok

A teljes e-könyv megvásárolható a www.dibook.hu oldalon

1

ISTEN HOZOTT A GYÖNYÖRŰ SINCLAIR CSALÁDBAN.

Egyikünk sem bűnöző.

Egyikünk sem függő.

Egyikünk sem vall kudarcot.

A Sinclairek sportosak, magasak és szépek. Régi pénzű demokraták vagyunk. A mosolyunk széles, az állunk szögletes és a teniszszerváink harciasak.

Nem számít, ha válóper kezdi ki a szívünk izmait olyannyira, hogy már dobogni is csak nagy erőfeszítések árán hajlandó. Nem számít, hogyha fogyóban van a vagyonkezelői alapok fedezete; ha kifizetetlen hitelkártya-kivonatok tornyosulnak a konyhapulton. Nem számít, hogyha gyógyszeres dobozok sorakoznak az éjjeliszekrényen.

Nem számít, ha egyikünk kétségbeesetten, kétségbeesetten szerelmes.

Annyira

szerelmes,

hogy hasonlóan kétségbeesett lépéseket

kell tennie.

Mi vagyunk a Sinclair család.

Senki sem igényel törődést.

Senki sem téved,

senki sem hibázik.

Egy magánszigeten élünk, legalábbis nyaranta, nem messze Massachusetts partjától.

Talán ennél többet nem is kell tudnod.

2

A TELJES NEVEM CADENCE SINCLAIR EASTMAN.

Burlingtonban élek Vermontban, anyuval és három kutyával.

Majdnem tizennyolc éves vagyok.

Van egy agyonhasznált könyvtári kölcsönzőjegyem, és nincs sok másom, noha az igaz, hogy egy drága és hasztalan tárgyakkal telezsúfolt óriási házban lakom.

Régebben szőke voltam, de most fekete a hajam.

Régebben erős voltam, de most gyenge vagyok.

Régebben csinos voltam, de most betegnek látszom.

Az igaz, hogy a balesetem óta migrénes fejfájásoktól szenvedek.

Az igaz, hogy nem szenvedhetem a bolondokat.

Szeretem a szavak nyakatekertségét. Látod, nem? Migrénes fejfájásoktól szenvedek. Nem szenvedhetem a bolondokat. A két szó közel ugyanaz, és közel ugyanazt is jelenti a két mondatban, de nem teljesen.

Szenvedni.

Azt mondhatnád, hogy ugyanazt jelenti, mint elviselni, de ez nem teljesen helytálló.

A TÖRTÉNETEM MÉG A BALESET ELŐTT KEZDŐDIK. Annak a nyárnak a júniusában, amikor tizenöt voltam, az apám lelépett egy nővel, akit jobban szeretett, mint bennünket.

Apu közepesen jónevű hadtörténeti professzor. Akkoriban rajongtam érte. Tweedzakót viselt. Ösztövér volt. Tejjel itta a teát. Szeretett társasjátékozni, és szívesen hagyott nyerni; szeretett hajózni, és megtanított kajakozni; szeretett biciklizni, szerette a könyveket és a múzeumokat.

Egyáltalán nem szerette a kutyákat, úgyhogy az anyám iránti szeretete biztos jele volt, hogy hagyta, hogy a golden retrieverek a kanapén aludjanak és minden reggel három mérföldet sétált velük. És egyáltalán nem szerette a nagyszüleimet se, úgyhogy az anyu és irántam érzett szeretetének biztos jele volt, hogy minden nyarat a Windermere villában töltött a Beechwood-szigeten, rég elmúlt háborúkról írt cikkeket és minden étkezésnél elővette a mosolyát a rokonság kedvéért.

Aztán júniusban, a tizenötös nyáron apu bejelentette, hogy elhagy bennünket, és két nappal később költözik. Azt mondta anyámnak, hogy ő nem Sinclair és nem bír tovább erőlködni, hogy azzá legyen. Nem bír mosolyogni, nem bír hazudni, nem bír többet része lenni a gyönyörű villákban élő gyönyörű családnak.

Nem bír. Nem bír. Nem hajlandó.

Már meg is rendelte a költöztetőket. Kibérelt egy házat. Apám betette az utolsó bőröndjét a Mercedesbe (anyunak nem hagyott mást, csak a Saabot), és beindította a motort.

Aztán elővett egy pisztolyt, és mellen lőtt. Az előkertben álltam, ott estem össze. A seb szélesre nyílt és a szívem kihullott a bordáim közül, lebucskázott a virágágyásba. Vér lüktetett ütemesen a nyílt sebemből,

aztán a szememből,

a fülemből,

a számból.

Olyan íze volt, mint a kudarcnak, csak sós. Az elhagyatottság és szeretetlenség vöröslő szégyene eláztatta a gyepet a ház előtt, az ösvény tégláit, a veranda lépcsőit. A szívem mint egy partra vetett pisztráng vergődött a peóniák között.

Anyu felcsattant. Azt mondta, szedjem össze magam.

Viselkedj normálisan, mondta. Most azonnal, mondta.

Mert normális vagy. Mert tudsz normális lenni.

Ne csinálj jelenetet, mondta. Vegyél egy mély levegőt, és kelj fel.

Szót fogadtam.

Csak ő maradt nekem.

Anyu és én magasra szegtük a szögletes állunkat, amikor apu lehajtott a domboldalon. Aztán bementünk a házba és elpusztítottunk mindent, amit tőle kaptunk ajándékba: ékszereket, ruhákat, könyveket, bármit. A következő napokban megszabadultunk a kanapétól és a foteloktól, amit a szüleim közösen vettek. Kihajítottuk a nászajándékba kapott porcelánt, az ezüstöt, a fényképeket.

Új bútorokat vettünk. Felfogadtunk egy lakberendezőt. Leadtunk egy nagyobb rendelést a Tiffanynál evőeszközökre. Egy napot a művészeti galériákat járva töltöttünk és festményeket vásároltunk, hogy eltakarják az üres helyeket a falon.

Megkértük Papát, hogy biztosítsa be anyu tőkevagyonát.

Aztán megpakoltuk a bőröndjeinket, és elutaztunk Beechwoodra.

Ha érdekli a folytatás, vásárolja meg a teljes e-könyvet a www.dibook.hu oldalon.

Kiadónk összes könyve a www.gabo.hu oldalon nézhető meg.

{1} Pimaszság (héber)

{2} Amerika legszínvonalasabb egyetemeinek gyűjtőneve.

Table of Contents

TERHELŐ BIZONYÍTÉK

HATTYÚ

EGY VÉLETLEN TALÁLKOZÁS, AMELY UTÓBB DÖNTŐ JELENTŐSÉGŰNEK BIZONYUL

ÖREGFIÚ

ALABASTER

A KOCKAKLUBOK KONGLOMERÁTUMA

MATTHEW

ALPHA

A HÖLGYEK

A PANOPTIKON

A MEGHÍVÓK

A FÁK KÖZÖTT

A GOLFPÁLYÁN

FOKHAGYMÁS PIZZATEKERCS

HÁROMSZÖG

AZ ELHANYAGOLT ELLENTÉTPÁR

SÜLT KRUMPLI SAJTMÁRTÁSSAL

A PÓLÓ

AZ ÖNGYILKOS KLUB

SZÖRNYETEG

A HŰSÉGREND

A CSIKÓHAL

STAR

LEMONDOTT RANDEVÚ

A RÉGI SZÍNHÁZ

AZ ESKÜ

ALABASTER FÉNYLŐ CSÚCSÁN

IFJÚ! TEKINTETED NYUGATRA VESD!

KÖRÜLÖTTE BŐVEN KÁTRÁNY

A KRÓNIKA

ANGOL MUFFINZSÖMLÉK

ÁTJUTNI EGY BECSUKOTT AJTÓN

HALLOWEEN

SZABAD IMPROVIZÁCIÓS GYAKORLAT

AZ EZUTÁN KÖVETKEZŐ E-MAILEK

MIBE KERÜL AZ A KUTYUS AZ ABLAKBAN?

A SZÉGYENLETES ŐSZ

A CÉKLABEFŐTTES FORRADALOM

NYUSZIFÜL VISSZATÉRÉSE

A HALAK SZABADSÁGJOGAIÉRT MOZGALOM

A ZSINÓR

ÉGÉSI SÉRÜLÉS

EGY ELKÖVETŐ

A LEVÉL, ÚJRA

MÉG EGY E-MAIL

ŐSZ UTÁN, TAVASSZAL

Némely jegyzetek a szövegről, valamint a hálás köszönet kinyilvánítása

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS