Date: 1982-12-14T23:00:00+00:00
Keywords: regény; krimi; belga; magyar nyelvű
Description: Maigret, még pizsamában, karosszékben ült az ablaknál, az első pipáját szívta, s lassan kortyolgatta a kávéját. Egyszer csak felkiáltott. Madame Maigret kék virágos köntösében, kezében fogkefével kirohant a fürdőszobából. – Mi történt? – Ide nézz… Az újságban az első, Vichynek szentelt oldalon egy fénykép: a >hölgy orgonalilában<. Fiatalabb kori fényképe lehetett, ajka körül kényszeredett mosoly, a fotográfus kedvéért. – Mi történt vele? – Meggyilkolták… – Ma éjjel? – Ha ma éjszaka történt volna, az újság nem hozhatná már reggel… Előző éjszaka történhetett… – De hiszen láttuk a kioszkban… – Ki
Publisher: L:J:

GEORGES SIMENON – MAIGRET VICHYBEN

Maigret, még pizsamában, karosszékben ült az ablaknál, az első pipáját szívta, s lassan kortyolgatta a kávéját. Egyszer csak felkiáltott. Madame Maigret kék virágos köntösében, kezében fogkefével kirohant a fürdőszobából. – Mi történt? – Ide nézz… Az újságban az első, Vichynek szentelt oldalon egy fénykép: a „hölgy orgonalilában”. Fiatalabb kori fényképe lehetett, ajka körül kényszeredett mosoly, a fotográfus kedvéért. – Mi történt vele? – Meggyilkolták… – Ma éjjel? – Ha ma éjszaka történt volna, az újság nem hozhatná már reggel… Előző éjszaka történhetett… – De hiszen láttuk a kioszkban… – Kilenc óra felé igen… Azután hazament… Annyi ideje volt még, hogy levegye a sálját, kalapját, belépjen a szalonba, a folyosón balra…

A sors gondoskodik arról, hogy Maigret felügyelő ne unatkozzék túlságosan kényszervakációja idején. Ha már korsó sörök és házi szilvapálinka helyett gyógyvizet kell kortyolgatnia, amilyen forrón csak bírja, legalább zseniális szimatát, sejtéseit, logikáját nem hagyják parlagon heverni. A fürdőhely állóvizét olyan bűntény kavarja fel, amelynek kibogozásában Maigret nélkül aligha jutnának előbbre…

GEORGES SIMENON

MAIGRET VICHYBEN

Maigret à Vichy

Fordította: Ilosvay Katalin

1. fejezet

– Ismered őket? – kérdezte halkan Madame Maigret; amikor látta, hogy férje hirtelen visszanéz. Egy pár haladt el mellettük.

A férfi is visszafordult, mosolygott, s úgy tűnt, habozik, hogy odamenjen-e a felügyelőhöz kezet szorítani vele.

– Nem… nem hiszem… nem is tudom…

Az illető kicsi volt és kövér, a felesége jóval magasabb és sokkal kövérebb. Miért volt Maigret-nek az a benyomása, hogy a nő belga? Világos bőre, virítóan sárga haja, dülledt kék szeme miatt?

Már legalább ötödször botlottak egymásba. Az első alkalommal a férfi hirtelen megállt, arca felderült, bizonytalanul szóra nyitotta a száját, míg a felügyelő összehúzott szemöldökkel keresgélt az emlékezetében.

A termet, az arc ismerősnek tűnt. De ki az ördög lehet? Hol találkozott ezzel a mosolygós kis emberrel és marcipánszínű feleségével?

– Igazán nem tudom…

Végül is lényegtelen volt az egész. Az emberek itt annyira mások voltak, mint a köznapi életben. A zenekar készen állt. A díszes, oszlopos kioszkban az egyenruhás zenészek a karmesterre szegezték tekintetüket, szájuk előtt tartva rézfúvós hangszereiket. Tűzoltók vagy közhivatalnokok rezesbandája? Olyan szemkápráztató arany paszományok, zsinórok, gombok, vérpiros vállpántok, fehér kardszíjak borították őket, akár a dél-amerikai tábornokokat.

A nézőtéren több százan, talán ezren is lehettek. Sárgára festett, vasvázas székek futottak körbe, egyre táguló ívekben. Majdnem minden hely foglalt volt; a hölgyek és urak feszült csendben várakoztak.

A park dús lombú fái alatt egy-két perc múlva megkezdődik a koncert. A tikkasztó, forró nappal után hűvös volt az este. Könnyű szellő zizegtette a fák leveleit. A kandeláberek sorát tejszínű köd burkolta, világosabb zöldre derítve a fák komor, sötétzöldjét.

– Nem akarsz leülni?

Néhány szék üresen maradt, de ők nem ültek le máskor sem, most sem. Sietség nélkül, egyenletesen lépkedtek. A többiek is, éppúgy, mint ők, jöttek-mentek, cél nélkül, a zenét hallgatva, párok és magányos nők, férfiak; legtöbbjük túl volt már élete delén.

Kicsit valószínűtlennek tűnt az egész. A kivilágított kaszinó az 1900-as évek divatja szerint fehérre volt festve és túlcifrázva párkányokkal. Egy-egy pillanatra az ember úgy érezhette, mintha megállt volna az idő, de csak addig, míg fel nem visított egy autóduda a Rue Georges Clemenceau felől.

– Itt van… – súgta Madame Maigret, s intett a fejével.

Ez már megszokott játéka volt: követte férje tekintetét, s szavak nélkül kitalálta, ha valami meglepte, vagy felkeltette az érdeklődését. Mi egyéb dolguk lett volna naphosszat? Gondtalanul sétáltak, időnként meg- megálltak, nem mintha elfáradtak volna, épp csak hogy megnézzenek egy fát, egy házat, egy arcot, a fények játékát.

Esküdtek volna rá, hogy egy örökkévalóság óta vannak Vichyben, pedig csak az ötödik napnál tartottak. Kialakították a napirendjüket, amit aprólékosan betartottak, mintha ennek bármi jelentősége lett volna, Az egyes napoknak bizonyos rítusai voltak, melyekhez szigorúan ragaszkodtak.

Maigret tényleg ilyen komoly? – tűnődött Madame Maigret, s lopva rá-rápillantott férjére. Mindenesetre nem az volt, aki Párizsban. Járása könnyedebb, arcvonásai kevésbé feszültek, mosolyában többnyire halvány elégedettség, de valami morcos irónia is bujkált.

– A fehér sálját viseli.

Ahogy naponta ugyanabban az órában végigmentek a park sétányain, az Allier partján, a platánokkal szegélyezett körutakon, az emberektől nyüzsgő vagy éppen üres utcákon, megjegyeztek maguknak egy-egy arcot, alakot, amelyek már az ő kis világukhoz tartoztak. Nem ugyanazokkal a mozdulatokkal éltek itt mindannyian a nap ugyanazon óráiban? És nemcsak a források, a szentséges szent gyógyvizes pohár körül.

Maigret tekintete most hirtelen élesebbé vált, s mintha keresett volna valakit a tömegben. Az asszony követte pillantását.

– Gondolod, hogy özvegy?

„Hölgy mályvaszínben” vagy inkább „hölgy orgonalilában”, így nevezhették volna egymás közt az asszonyt. Mindig volt az öltözékében valami orgonaszínű árnyalat. Ma este elkésett, és csak a hátsó sorok egyikében talált szabad helyet.

Előző nap váratlan, meghökkentő látványt nyújtott. A Maigret házaspár este nyolc tájban, a koncert kezdete előtt egy órával elsétált a kioszk mellett. A kis sárga székek szabályos félköröket alkottak, amelyek mintha körzővel lettek volna meghúzva. Minden szék szabad volt, kivéve egyet, az első sorban, melyen „az orgonalila hölgy” ült. Nem olvasott a közeli kandeláber fényénél. Nem is kötött. Nem csinált semmit, mégsem látszott türelmetlennek. Egyenes háttal, ölbe tett kézzel, mozdulatlanul ült, és mereven maga elé nézett. Arisztokratikus látvány volt.

Mintha egy képeskönyvből lépett volna ki. Fehér kalapot viselt, ami itt szokatlan volt, mert a hölgyek általában hajadonfővel jártak. A sál, mely a vállát takarta, ugyancsak fehér volt és légiesen könnyű, ruhája olyan lila árnyalatú, amilyet láthatóan kedvelt. Arca feltűnően hosszúkás, keskeny, ajkai vékonyak.

– Vénkisasszony. Nem gondolod?

Maigret nem válaszolt, ő most nem vizsgálódik, nem kutat nyomok után, nem köteles figyelni az embereket, s rávenni őket, hogy feltárják titkaikat. És mégiscsak ezt tette itt is, ott is, szinte gépiesen. Akaratlanul, minden ok nélkül, érdeklődve figyelte a sétálókat, megpróbálta kitalálni a foglalkozásukat, a családi körülményeiket, az életmódjukat, amit a gyógykúrán túl folytattak.

Nem volt könnyű. Néhány nap vagy már néhány óra után kis csoportokba különültek… a tekintetük egyformán semmitmondó, derűs nyugalmat tükrözött, kivéve azokét a súlyos betegekét, akiket föl lehetett ismerni eltorzult tagjaikról, járásukról s főként az üzemükben tükröződő, szorongással vegyes reménykedésről.

Az „orgonalila hölgy” ahhoz a szűk kis csoporthoz tartozott, amelyet Maigret kezdettől fogva élesen figyelt, tagjai izgatták a kíváncsiságát.

Nehéz lett volna meghatározni a korát. Éppúgy lehetett 45, mint 55 éves. Az idő úgy múlt el felette, hogy alig hagyott nyomot a vonásain.

Láthatóan csendhez szokott, a kolostorok csendjéhez; magányhoz szokott, sőt talán élvezte is. Ha járt vagy ült, mint most is, egy csepp figyelmet sem szentelt a sétálóknak vagy a szomszédainak, s nagyon meglepte volna, ha tudja, hogy Maigret, minden foglalkozásával járó kötelezettség nélkül, szeretné megfejteni személyiségének titkát…

– Nem hiszem, hogy valaha is együtt élt egy férfival… – mondta Maigret abban a pillanatban, amikor a kioszkban felharsant a zene. – S gyerekekkel sem. Inkább egy nagyon idős valakivel, aki gondozást kíván, egy idős anyával talán.

Ebben az esetben a hölgy igen rossz betegápoló lehetett, mert úgy tűnik, hiányzik belőle a szükséges gyöngédség, szívélyesség. A tekintete átsiklik az embereken, mintha nem is látná őket. Csak önmagába, egyedül önmagába néz, és ez láthatóan valami titkos elégedettséggel tölti el.

– Járunk még egy kört?

Nem azért voltak itt, hogy zenét hallgassanak. Egyszerűen csak megszokták, hogy ez idő tájt elsétálnak a kioszk mellett, ahol egyébként nem is volt mindennap zene.

Bizonyos estéken a parknak ez a része szinte elhagyatott volt. Keresztülvágtak rajta, jobbra fordultak, rá a fedett sétányra, amely egy fényes reklámokkal teli utcával párhuzamosan haladt. Szállodák, éttermek, üzletek, mozik egymás hegyén-hátán. Moziban nem voltak még. Nem szerepelt a programjukban.

Egyesek ugyanazt az utat tették meg, amit ők, nagyjából ugyanolyan tempóban; mások ellenkező irányban köröztek. Némelyek színházba menet rövid úton átvágtak a parkon, nehogy elkéssenek; itt-ott szmokingokat, estélyi ruhákat is lehetett látni.

Ezek a nyaralók otthon a legkülönbözőbb életet élték Párizs egyes negyedeiben, vidéki városokban vagy Brüsszelben, Amszterdamban, Rómában, Philadelphiában.

Bizonyos meghatározott körökhöz tartoztak, melyeknek megvoltak a maguk szabályai és tilalmai, jelszavai. Némelyek gazdagok; mások szegények voltak. Akadtak súlyos betegek, akiknek a gyógykúra csak haladékot Jelentett, és voltak olyanok is, akiknek a kúra után nem kellett sokat törődni magukkal.

A fürdőhelyen mind elvegyültek egymással.

Maigret egyszerűen csöppent a dologba egy este, amikor Pardonéknál vacsoráztak. Madame Pardon kacsasültet készített, ami csodásán sikerült, s amit a felügyelő nagyon is kedvelt.

– Nem ízlik? – kérdezte szorongva a háziasszony, látva, hogy Maigret alig eszik pár falatot.

Pardon doktor vendégére nézett és elkomolyodott.

– Nem érzi jól magát?

– De… de… nincs semmi baj…

De az orvos látta, hogy barátja bizony elég sápadt, és verejtékcsöppek gyöngyöznek a homlokán. Az étkezés alatt nem nyaggatta. A felügyelő alig emelte szájához a poharát; s amikor a feketéhez egy cseppnyi sokéves konyakot akartak tölteni, elhárította.

– Bocsánat… ma este inkább ne…

Csak később dörmögte oda neki Pardon;

– Menjünk át kicsit a rendelőmbe.

Maigret kelletlenül, de követte. Régen érezte, hogy ez bekövetkezik, csak halogatta. A rendelő nem volt sem nagy, sem elegáns. Az íróasztalon sztetoszkóp, különböző üvegek, tégelyek, papírok; a heverőn, melyen Pardon a betegeit vizsgálta, mintha még látszott volna az utolsó páciens testének nyoma.

– Mi a baj, Maigret?

– Nem tudom… talán az évek…

– Ötvenkettő?

– Ötvenhárom… Sok munkám, sok gondom volt az utóbbi időben… Nem látványos ügyek… Semmi szenzáció, ellenkezőleg. Aktagyártás! Átszervezzük az egész Bűnügyi Rendőrséget; aztán ezek az erőszakos merényletsorozatok fiatal lányok és magányos nők ellen… a sajtó óriási lármát csap… és nincs elég emberem, hogy úgy szervezzem meg a járőröket, hogy az ügyelet is hiánytalan legyen.

– Az emésztése?

– Hát… előfordul, mint ma este is, hogy valami fájdalmat vagy inkább szorítás félét érzek hol a gyomrom, hol a hasam táján… és a mellkasomban is. Nehézkesnek, fáradtnak érzem magam.

– Fárasztaná, ha megvizsgálnám?

A szomszéd szobában a két asszony nyilván kitalálta, hogy mi történik a rendelőben.

Maigret irtózott mindentől, ami csak közel s távolról a betegséggel volt kapcsolatos.

Kioldotta nyakkendőjét, levette zakóját, mellényét, ingét, és egy ifjúkori gondolata járt az eszében:

Nem akarok pirulákkal, kanalas orvosságokkal, diétával, csökkent munkaképességgel élni. Inkább a halál, mint a betegeskedés.

„Betegeskedés”-nek azt nevezte, amikor az ember szinte rendszeresen a szívdobogására, a gyomrára, májára, veséjére figyel, és meztelen testét kiszolgáltatja az orvosoknak.

Nem volt kedve fiatalon meghalni, és küzdött a megbetegedés ellen.

– A nadrágomat is?

– Engedje le kicsit…

Pardon megmérte a vérnyomását, vizsgálni kezdte, végigtapogatta gyomrát, hasát, itt-ott erősebben nyomkodta.

– Fáj?

– Nem… talán csak érzékeny… nem ott, lejjebb…

Ő is, mint sokan mások, szégyellte a panaszait, alig mert az orvos arcába nézni. Aztán ügyetlenül öltözködni kezdett. Pardon csendesen megkérdezte:

– Mikor volt utoljára szabadságon?

– Tavaly kiszorítottam magamnak egy hetet, de visszahívtak közben, mert…

– És az előző évben?

– Párizsban maradtam…

– A maga életmódja mellett ötször olyan rossz állapotban lehetne, mint amilyenben van.

– A májam?

– Az hősiesen ellenállt a támadásoknak. Kicsit megnagyobbodott, igaz, de nem veszélyesen, és rugalmas maradt…

– Akkor hol a bibi?

– Komolyan sehol… de egy kicsit mindenütt… Maga fáradt, ez az igazság, és ezt nem lehet egy hét alatt kipihenni… hogy érzi magát ébredéskor?

– Pocsékul…

Pardon elnevette magát.

– Jól alszik?

– A feleségem azt állítja, hánykolódom, és gyakran beszélek álmomban.

– Nem pipázik túl sokat?

– Igyekszem kevesebbet szívni…

– Miért?

– Nem tudom… Próbálok kevesebbet is inni…

– Üljön le…

Pardon is leült. Itt, a rendelőjében sokkal inkább orvos volt, mint az ebédlőben vagy a szalonban.

– Hallgasson rám… Maga nem beteg, sőt a korához és a túlhajszolt munkatempójához képest kitűnő az egészsége… Ezt vésse az agyába egyszer s mindenkorra. Ne törődjön hascsikarással, apró fájdalmakkal, és ne óvatoskodjon lépcsőmászás közben…

– Honnan tudja?

– És amikor maga egy gyanúsítottat vallat, maga honnan tudja?

Elnevették magukat.

– Most június vége van. Párizsban itt a kánikula. Maga szépen szabadságra megy, anélkül hogy meghagyná a címét, és anélkül hogy naponta felhívná a Quai des Orfévres-t.

– Megtehetem éppen… a mi kis házunk Meung-sur-Loire-ban…

– Azt majd élvezheti, ha nyugdíjban lesz… Idén más tervem van magával… Ismeri Vichyt?

– Sose jártam ott, pedig a közelben születtem, mindössze ötven kilométerre Vichy-től, Moulins mellett… Akkoriban még keveseknek volt autójuk…

– Van a feleségének jogosítványa?

– Nemrég vettünk is egy kis kocsit…

– Azt gondolom, egy kúra Vichyben nagyon jót tenne… Újjászületve jönne haza.

Maigret olyan komikus fintort vágott, hogy a doktor csaknem fölkacagott.

– Gyógykúra?

– Pár pohár gyógyvíz naponta… Nem hiszem, hogy az ottani specialista iszapos vagy szénsavas fürdőkre és más hasonló szamárságokra ítélné… a maga esete nem rendkívüli… háromhetes gondtalan, rendszeres életmód…

– Sör nélkül, bor nélkül, ínycsiklandó ételek nélkül…

– Hány év óta élvezi ezeket korlátlanul?

– Kivettem belőlük a részem… – vallotta be Maigret.

– Es még fogja is, csak kicsit fegyelmezettebben… Egyetértünk?

Maigret csodálkozva hallotta a saját hangját, amint azt feleli:

– Igen… Rendben.

– Mikor?

– Pár nap, legfeljebb egy hét, amíg rendbe szedem a dolgaimat…

– Rábízom magát egy ottani kollégámra, aki az ilyen esetekben járatosabb, mint én. Ismerek vagy fél tucatot… Lássuk csak… Rian… még fiatal… nem kerít nagy feneket a dolgoknak… Megadom a címét és a telefonszámát… Holnap már írok is neki, hogy számítson magára…

– Köszönöm, Pardon…

– Nem voltam túl kellemetlen?

– Nagyon kíméletes volt…

A szalonban Maigret megnyugtatóan mosolygott a feleségére, és betegségről többé nem beszéltek.

Hazamenet a Rue Popincourt-on Maigret a feleségébe karolt, és mintegy mellékesen megjegyezte:

– Idén Vichyben töltjük a szabadságomat…

– Végigcsinálsz egy gyógykúrát?

– Ha már ott vagyok! – mosolygott Maigret fanyarul. – Nem vagyok beteg… ellenkezőleg… kitűnő egészségnek örvendek. Ezért küldenek vizet inni…

Mindez nem a Pardonnál tett látogatáskor kezdődött. Egy idő óta az a furcsa benyomása volt, hogy mindenki fiatalabb, mint ő; akár a rendőrfőnökről vagy a vizsgálóbírókról legyen szó, akár a gyanúsítottakról, akiket kihallgatott, akár erről a szőke, barátságos Rian doktorról, aki itt ül vele szemben, s aki talán még negyvenéves sincs.

Komoly, magabiztos, de végtére csak egy kölyök, legföljebb is csak egy fiatalember, s most ő határoz a sorsa felől.

Ez a gondolat bosszantotta és nyugtalanította egyszerre, mert nem érezte magát öregnek, még öregedőnek sem.

Doktor Rian, bármilyen fiatal volt, egy szép, vörös téglás villában lakott a Boulevard des Etats-Unis-n. A berendezés némiképpen az 1900-as évek stílusára emlékeztetett, de márványlépcsőivel, szőnyegeivel, csillogó bútoraival és fehér főkötős szobalányával nem volt kevésbé fényűző.

– Gondolom, a szülei nem élnek már… Édesapja miben halt meg?

Maigret válaszait az orvos apró betűs, szabályos írással egy kartonlapra jegyezte.

– Édesanyja? Testvérei vannak? Gyermekbetegségek? Kanyaró? Skarlát?

Skarlátja nem volt, de kanyarója igen, egészen kis korában, amikor anyja még élt. Ez Maigret legintimebb, legmelegebb emléke róla; röviddel ezután elvesztette anyját.

– Mit sportolt? Gondolom, erős dohányos…

A fiatal orvos gunyoros mosolya elárulta, hogy tud egyet-mást Maigret életmódjáról.

– Ugye, nem mondhatni, hogy ülő foglalkozást folytat…

– Attól függ; van úgy, hogy egyhuzamban három-négy hetet is az irodámban töltök. Aztán sokszor napokat kinn a városban…

– Rendszeresen étkezik?

– Nem éppen…

– Nem diétázik?

Köteles bevallani, hogy kedveli az ínycsiklandó húsokat, zöldféléket, fűszeres szószokat?

– Nemcsak ínyenc, hanem nagyevő is, ugye?

– Mi tagadás…

– És bor? Napi fél liter, liter?

– Hát igen… Több is… Étkezéskor csak két-három pohárral iszom… Az irodámban néha egy-egy pohár sör, amit a szomszéd sörözőből hozatok fel…

– Aperitif?

– Elég gyakran… egyik-másik munkatársammal…

A Dauphine söröző! Nem is az ivászat, inkább a környezet, a családias együttlét, a konyha, az ánizslikőr, a calvados illatának együttes varázsa miatt, amely a falakat is átjárta! Miért szégyellte el magát Maigret hirtelen ennek a kínosan tiszta fiatalembernek az elegáns házában?

– Tehát semmi túlzás valójában…

Maigret őszinte akart lenni.

– Attól függ, mit nevez túlzásnak. Esténként nem tagadok meg magamtól egy-két pohár szilvapálinkát, amit a sógornőm küld Alsace-ból… a munkám gyakran megköveteli, hogy kávéházakban, bárokban forgolódjam… Nehéz ezt megmagyarázni… Ha valamelyik nyomozást fehér habzóborral kezdem, mert épp egy olyan bisztróban találom magam, ahol ez a specialitás, akkor hajlamos vagyok azzal is folytatni…

– És naponta mennyivel?

Maigret a gyerekkorára emlékezett, a falusi gyóntatószékre, amely korhadt fa és a plébános tubákjának szagát árasztotta.

– Sokkal?

– Maga biztosan sokallja…

– S ezek hosszú periódusok?

– Hol csak három… hol nyolc vagy tíz nap, ha nem több. Szerencse kérdése…

Senki sem tett neki szemrehányást, nem kellett vezeklésül a rózsafüzért morzsolnia, és könnyű volt kitalálni, hogy ez a napfényben üldögélő szőke orvos, szép mahagóni íróasztalára hajolva, mit gondol róla.

– Semmi gyomorbántalom? Savtúltengés… szédülés?

Szédülés! Ez az. Semmi komoly, de előfordult, különösen az utóbbi hetekben, hogy úgy érezte, minden elbizonytalanodik körülötte, kicsúszik a talaj a lába alól. No, nem annyira, hogy komolyan nyugtalanítsa, de kellemetlen érzés volt. Szerencsére, csak pillanatokig tartott. Egyszer akkor fogta el, amikor át akart menni a Boulvard du Palais-n, s arra várt, hogy leléphessen a járdáról.

– Értem… értem…

Mit ért ez az orvos? Hogy ő beteg? Hogy túl sokat dohányzik és iszik? Hogy az ő korában itt az ideje kicsit diétázni?

Maigret nem tört össze. Mosolygott, azzal a mosollyal, amelyet a felesége azóta ismert, amióta idejöttek Vichybe. Kicsit csúfondáros, kicsit morcos volt ez a mosoly.

– Átmegyünk a másik szobába…

Most aztán mindenre sor kerül! Három percig le-fel kellett mászkálnia egy létrán. Vérnyomásmérés fekve, ülve, állva. Átvilágítás.

– Sóhajtson… Mélyebbet… Most ne… Most tartsa benn a levegőt… Fújja ki…

Fura és kínos, izgalmas és komikus volt egyszerre. Talán van még harminc éve, de az is lehet, hogy pillanatokon belül kíméletesen közlik vele, hogy az ő egészséges, normális, emberi életének vége, hogy ő ezentúl csupán egy szegény nyomorék.

Ugyanezen a tortúrán átmentek a többiek is, akikkel a parkban, a források körül, a dús lombú fák alatt, a vízparton összetalálkozott; a strandon sütkérezők is, a kuglizók, a Sport Club árnyékában teniszezők, akik az Allier túlsó partjáról odalátszottak.

– Jeanne kisasszony…

– Igen, uram.

Az asszisztensnő tudta a dolgát.

Mindez a rutinvizsgálatokhoz tartozott, melyeknek Maigret alá kellett, hogy vesse magát.

Először egy tűvel Maigret ujjbegyébe szúrt, néhány csepp vért vett le, s különböző üvegcsékbe osztotta.

– Lazítsa el magát… Szorítsa egy pillanatra ökölbe a kezét…

Egy másik tű Maigret vénájába hatolt.

– Engedje ki…

Nem az első eset volt, hogy vért vettek tőle, de ez most valahogy ünnepélyesnek tűnt.

– Köszönöm… Felöltözhet.

Mindezek után az irodában találkoztak újra, amelynek a falait könyvek és orvosi folyóiratok bekötött évfolyamai borították.

– Az ön esetében nincs szükség túl szigorú kezelésre… Holnapután, amikorra a laboratóriumi eredmények meglesznek, jöjjön el újra, ugyanebben az időben… Előírok egy kúrát… Gondolom, a hotelban lakik? Csak át kell adnia ezt a papírt a szálloda vehetőjének… ő már mindent tudni fog…

Egy nyomtatott kártyát nyújtott át, rajta egy oszlopban a megengedett, egy másikban a tiltott ételek sorakoztak; sőt a lap hátán menüajánlatok is voltak.

– Nem tudom, ismeri-e a különböző források gyógyhatását. Volt egy jó kis tájékoztató, amit két kollégám csinált, de úgy tudom, éppen kifogyott. Először megpróbáljuk két forrás vizét felváltva; a Chomelt és a Grande Grille-t; mindkettő a parkban van.

Komolyak voltak. Maigret sem vette félvállról a dolgot, cseppet sem volt nevethetnékje, mialatt az orvos kitöltött egy noteszlapot.

– Korán szokott kelni és reggelizni? Értem… a felesége elkísérte… Akkor nem kergetem éhgyomorral át a városon… Lássuk csak… Kezdje délelőtt fél tizenegykor a Grande Grille-forrásnál… Találnak ott kellemes pihenőszékeket. Ha esik, bemehetnek a tágas üvegcsarnokba. Félóránként iszik egy pohár vizet, összesen hármat; de olyan melegen, ahogyan csak bírja… Délután öt óra körül ugyanezt teszi a Chomel-forrásnál… Ne csodálkozzon, ha másnap kicsit bágyadtnak érzi magát… Ez múló tünet… Egyébként úgyis találkozunk még…

Milyen távoli már mindez. Maigret akkoriban, újoncként, összekeverte egyik forrást a másikkal. Most már beleszokott a kúrába, mint a sok ezer férfi és nő, akikkel a nap folyamán hol itt, hol ott összetalálkozott.

Bizonyos időpontokban foglalt volt valamennyi kis sárga szék, mint esténként a zenés kioszk körül; mindenki a pillanatra várt, hogy megigya az első, a második, a harmadik pohár vizet.

Maigret is vásárolt egy mércével ellátott poharat, s Madame Maigret ragaszkodott hozzá, hogy neki is legyen sajátja.

– Csak nem akarod te is végigcsinálni a kúrát?

– Miért ne? Mit kockáztatok? Olvastam a tájékoztatóban, hogy ezek a gyógyvizek fogyasztanak is…

A poharakat szalmából font kosárkában, vállszíjra akasztva vitte Madame Maigret, mint a lóversenyzők a látcsöveiket.

Egész eddigi életükben nem sétáltak ennyit. Reggel kilenckor már a szabadban voltak, a nyugalmas France negyedben, ahol laktak, nem messze a Célestin-forrástól. A szállítókon kívül csak ők voltak az utcán.

Közel a szállodájukhoz volt egy gyermekjátszótér, alacsony vizű medencével, hintával s mindenféle egyéb játékkal fölszerelve; bábszínház is volt, talán még érdekesebb, mint a párizsi, a Champs-Élysées-n.

– Megvan a jegyük, uram?

Befizették az egy frankot fejenként, s a fák alatt sétálva nézték az ugrándozó, félmeztelen kölyköket. Másnap újra csak itt voltak.

– Ha egy húszszelvényes bérletet vesznek, jobban járnak…

Ezt azért nem merte Maigret. Ez valahogy túlságosan elkötelezte volna. Ők csak véletlenül járnak erre. És hogy mindennap ugyanabban az órában, azt csak a megszokás, a tétlenség teszi.

Megálltak azután a kuglizóknál is, s Maigret érdeklődve nézett végig két-három partit. A játékosok között volt egy magas, sovány, félkarú ember; ő volt a legjobb célzó.

A másik pályán délfrancia kiejtést hallottak. Egy rózsás bőrű, galambősz, választékosan öltözött férfi játszott méltóságteljesen; a többiek szenátornak szólították.

Nem sokkal arrébb kezdődött a homokstrand; ott volt a Vízirendőrség bódéja, no meg az úszó bólyák, melyek körülhatárolták a fürdésre alkalmas vízterületet; ugyanazon napernyők alatt nap, mint nap ugyanazok az emberek.

– Nem unatkozol? – kérdezte Maigret-t a felesége a második napon.

– Hogy unatkoznék? – válaszolta csodálkozva.

És valóban nem unatkozott. Lassanként elfogadta ezt az új életritmust, az új szokásokat.

Így például csodálkozva észrevette, hogy önkéntelenül akkor tömi meg a pipáját, amikor a Bellerive-hídhoz érnek. Egy újabb pipa a Yacht Clubnál, ahonnan a vízisíelő fiúkat, lányokat nézték.

– Nem találod ezt veszélyes sportnak?

– Miért?

Végül ott volt a park a forrással, ahol egy hölgy megtöltötte a poharaikat, s mindketten lassan kortyolgattak. A víz meleg volt és sós. A Chomel-forrásé erősen kénes, amitől Maigret-nek megint csak pipára kellett gyújtania.

Madame Maigret-t meglepte, sőt nyugtalanította férjének már-már túlzó alkalmazkodása, nyugalma. S akkor egyszerre csak rádöbbent, hogy Maigret detektívesdit játszik. Éberen figyeli az embereket, megjegyzi a legapróbb részleteket, osztályoz. Például az ő szállodájukban, a Berezinában – vagy mondjunk inkább családi penziót – már megkülönböztette a diétájuk után a májbetegeket a cukorbetegektől.

Megpróbálta kitalálni egyesek élettörténetét, elképzelni őket a hétköznapi életükben, s néha a feleségét is bevonta ebbe a szórakoztató játékba.

A házaspár, akiket egyébként „a huncutok”-nak neveztek, elbűvölte Maigret-t. Ez a széles mosolyú, pocakos kis ember, aki mindig mintha felé igyekezne, hogy kezet szorítson vele, és a kis felesége, akiről leginkább egy marcipánbonbon jutott az ember eszébe. Vajon mit csinálnak a köznapi életükben? Felismerték talán a felügyelőt az újságokban látott fényképei után?

Érdekes! Itt ritkábban ismerték fel, mint Párizsban. Igaz, hogy a felesége vásárolt neki egy nyersszínű, kényelmes moherkabátot, amilyet – Maigret legalábbis úgy emlékezett az ő gyerekkorában a korosabb férfiak viseltek nyáron.

De kétségtelen, hogy a rajta szokatlan kabát nélkül sem gondolták volna, hogy ő az, aki. Biztos, hogy akik felkapták a fejüket és utána fordultak, azt mondták magukban: No, nézd csak! Az ember azt hinné, hogy Maigret…

De nem gondolták, hogy ő valóban Maigret. Egyébként olyan kevéssé is hasonlított önmagára…

A másik érdekes személy… a „hölgy orgonalilában”… Ő is gyógykúrát tartott, de csak a Grande Grille-forrásnál látták reggelenként. Megvolt a maga külön helye, kicsit távolabb a többiektől, az újságosbódé mellett. Kortyonként itta a vizet, azután leöblítette, kitörölte a poharát, és gondosan elhelyezte a szalmakosárkában, mindig előkelőn, méltóságteljesen…

Hárman-négyen köszöntötték. Délután sose lehetett látni. Talán hidroterápiára járt? Vagy az orvos fekvőkúrát írt elő neki?

– A vérsüllyedés rendben… – mondta Rian doktor – a koleszterin kicsit sok, de még elfogadható… Veseműködés normális… Kevés a vas a szervezetében, de ez sem nyugtalanító… a gyomorsav még kevésbé… Eltiltottam a marha-, a vadhúsoktól és a rákféléktől… a vérkép kitűnő…

Szerencsére nincs egyéb tennivaló, mint hogy alaposan fel kell frissíteni a szervezetét… Nem érez néha bágyadtságot, fejfájást? Az eddigi kúrát folytatjuk tovább… Látogasson ide szombaton…

Ma zenés est volt a kioszkban. Nem láthatták hazatérni az „orgonalila hölgy”-et, mert sose várták meg a hangverseny végét. Korán visszaindultak a France negyedbe, melynek utcái ilyenkor néptelenek, csendesek voltak, a házak homlokzata frissen tatarozott, köztük az ő szállodájuk, a Berezina, amelynek dupla ajtaját két dézsában álló díszcserje fogta közre.

Rézágyban aludtak; a többi bútor is század eleji volt, a fürdőszoba berendezése is a lábas fürdőkáddal, hattyúnyakú csapjaival.

A hotelt gondosan karbantartották, csendes volt, kivéve amikor Gagnaire-ék kisfia – a házaspár az első emeleten lakott – indiánosdit játszott egymagában, a kertben.

Mindenki aludt.

Ötödik-hatodik napja hogy itt vannak? Madame Maigret-nek még mindig szokatlan volt, hogy reggel nem kell kávét készítenie.

Hatkor felhozták tálcán a reggelit, friss kiflivel és Clermont-Ferrand helyi napilapjával, amely két teljes oldalt szentelt Vichy életének.

Maigret hozzászokott, hogy az újságot az első sortól az utolsóig kiolvassa. A legapróbb helyi eseményről is értesült; még az elhalálozásokat és apróhirdetéseket is végigböngészte.

– Háromszobás, fürdőszobás, komfortos villa, kitűnő állapotban, gyönyörű kilátással eladó…

– Villát akarsz vásárolni?

– Nem, de mégiscsak érdekes. Vajon ki vesz itt villát? Olyan, aki évente egy hónapot tölt itt, amíg a gyógykúra tart? Vagy nyugdíjasok Párizsból, esetleg máshonnan…

Felöltözködtek, s megindultak lefelé a piros szőnyeges lépcsőn, melynek minden fokán fényesre szidolozott rézrúd tartotta biztonságosan a szőnyeget. A lépcső alján a tulajdonos köszöntötte őket. A kiejtésén érezni lehetett, hogy Montélimarból való, nem idevalósi…

Maigret-ék időmilliomosok voltak. A park a sok gyerekkel… a tekepálya…

– Most jut eszembe, hogy szerdán és szombaton nagyvásár van… Odamehetnénk szétnézni egy kicsit.

Mindig szerette Maigret a vásárokat; a friss zöldségfélék, a gyümölcsök illatát, a lábon álló marha, az élő halak, rákok látványát…

– Rian rám parancsolt, hogy napi öt kilométert gyalogoljak…

Maigret hangja gunyoros volt.

– Mit szólna, ha tudná, hogy tizenötöt is megteszünk naponta!

– Gondolod?

– Próbáld kiszámítani. Legalább öt órát mászkálunk. Ha nem is megyünk futólépésben, három-négy kilométert megteszünk óránként…

– Nem is hittem volna…

A forrásvíz, a sárga székek és az érkező párizsi lapok olvasása. A déli étkezés a hófehér ebédlőben, egyes asztalokon megkezdett üveg bor, rajta kis cédula a rendelő nevével. Maigret-ék asztalán nincs bor.

– Az orvos eltiltott az italtól?

– Nem feltétlenül… De úgy gondoltam, amíg itt vagyok… – Az asszony alig tudott napirendre térni afölött, hogy férjét ilyen lelkiismeretes gyógykúrázónak látja, aki azért nem vesztette el a humorát.

Ebéd után rövid pihenés és megint csak séta, most a város túlsó végén, az üzletsoron, ahol a tömeg el-elszakította őket egymástól.

– Észrevetted, milyen sok a pedikűrös és az ortopéd cipész?

– Ha mindenki ekkora túrákat tesz, mint mi…

Ma este nem a kioszkban, hanem a Grand Casinóban volt a hangverseny. A zenekar nem rézfúvós, hanem húros hangszereken játszott; a zenedarabok és a hallgatók arca is komolyabb volt.

Az „orgonalila hölgy”-et nem látták. A fasorban sem találkoztak vele, „a két huncut”; viszont ma este kicsípte magát, és szedte a lábát a kaszinó színháza felé, ahol valami vígjátékot adtak.

A rézágy… a semmittevéssel meglepően gyorsan telő idő. A reggeli kiflik, a kávé, a papírba burkolt cukordarabkák, Clermont-Ferrand napilapja…

Maigret még pizsamában, karosszékben ült az ablaknál, első pipáját szívta, s lassan kortyolgatta kávéját.

Egyszer csak felkiáltott. Madame Maigret kék virágos köntösében, kezében fogkefével kirohant a fürdőszobából.

– Mi történt?

– Ide nézz…

Az első, Vichynek szentelt oldalon egy fénykép: a „hölgy orgonalilában”. Fiatalabb kori képe lehetett, ajka körül kényszeredett mosoly, a fotográfus kedvéért.

– Mi történt vele?

– Meggyilkolták…

– Ma éjjel?

– Ha ma éjszaka történt volna, az újság nem hozhatná már reggel… Előző éjszaka történhetett.

– De hiszen láttuk a kioszkban…

– Kilenc óra felé, igen… Azután hazament a Rue du Bourbonnais-ra, kétutcányira tőlünk… Majdnem szomszédok voltunk, nem is sejtettem… Annyi ideje volt még, hogy levegye a sálját, kalapját, belépjen a szalonba, a folyosón balra…

– Hogyan ölték meg?

– Megfojtották… Tegnap reggel a ház lakóinak feltűnt, hogy nem hallanak semmi zajt a földszintről…

– Nem nyaralóvendég volt?

– Nem. Itt élt Vichyben, a saját házában. A bútorozott emeleti részt kiadta.

Maigret továbbra is ülve maradt, s a felesége tudta, hogy ez nem kis erőfeszítésébe kerül.

– Mit gondolsz? Valami szadista?

– A gyilkos feldúlta az egész lakást, de úgy tűnik, semmit nem vitt magával. Találtak némi ékszert és pénzt az egyik fiókban, amelyet kihúzott…

– Nemi erőszak?

– Nem történt…

Maigret szótlanul nézett ki az ablakon, egyszer csak megkérdezte:

– Tudod, ki vezeti a nyomozást?

– Honnan tudnám?

– Lecoeur, egyik régi beosztottam, most Clermont-Ferrand-ban a bűnügyi rendőrség főnöke. Persze, átjött Vichybe… Nem is sejti, hogy én is itt vagyok…

– Szeretnél odamenni?

Maigret nem válaszolt.

2. fejezet

Maigret még kilenc óra előtt öt perccel sem válaszolt a feleségének. Mintha becsületébe vágónak tekintette volna, hogy úgy viselkedjék, mint más reggeleken, a legcsekélyebb mértékben se térjen el a Vichyben kialakult napi programjuktól.

Kiolvasta az újságot az utolsó betűig, megitta a kávéját, borotválkozott, megfürdött, s mint egyébként, közben hallgatta a rádióban a híreket. Kilenc előtt öt perccel elkészült, s feleségével lefelé indult a piros szőnyeges, rézrudaktól csillogó lépcsőn.

A tulaj fehérben, szakácssapkájával a fején leste őket a folyosón.

– Hát, Monsieur Maigret, gondoskodnak önről Vichyben! Még egy példás bűnügyet is előtálalnak…

Maigret bizonytalanul mosolygott.

– Remélem, foglalkozik az üggyel.

– Ami Párizson kívül történik, nem tartozik rám.

Madame Maigret titokban figyelte a férjét. Azt hitte, Maigret nem veszi észre, de bizony tudott róla. Ahelyett hogy a Rue d’Auvergne-en indultak volna lefelé az Allier és a játszótér irányába, ártatlan arccal jobbra kanyarodott.

Persze eddig is megtörtént, hogy más útvonalat választottak, de mindig csak akkor, ha visszafelé jöttek a városból. Madame Maigret gyakran csodálkozott férje tájékozódóképességén. Sose nézett semmiféle térképet. Úgy tűnt csak megy a vakvilágba, kis utcákban tévelyeg, látszólag egyre távolodva a céltól s egyszerre csak, mintha a földből nőtt volna ki, ott termett előttük a szállodájuk bejárata, két oldalán a zöld hordókban pompázó cserjékkel.

Lám, most is: jobbra fordult, megint jobbra s már látni is lehetett a járdán egy csoport bámészkodót, akik az úttest túloldalát figyelték.

Madame Maigret szemében huncut fény villant. Látta, hogy a férje még tétovázik; átmegy a szemben levő járdára, cipőtalpához verve kiüríti a pipáját, s lassú mozdulatokkal újra megtömi. Olyan, mint egy nagy gyerek – gondolta, s ilyenkor elöntötte a gyengédség.

A felügyelő még mindig harcolt önmagával. Végül, mint aki azt sem tudja, hol van, a kíváncsiskodók közé keveredett, ő is a szemközti ház bejáratát nézte, amely előtt kocsi állt meg; nem messze egy rendőrautó őrködött.

Csinos ház volt, mint a legtöbb a környéken. A homlokzata frissen festve halvány rózsaszínűre, a zsaluk s az erkélyek mandulazöldre.

A kapu fölött egy márványtáblán stilizált, cifra betűkkel ez állt: „ÍRISZEK.”

Madame Maigret látta, hogy férje küszködik: nem akarja megadni magát a csábításnak, nem megy át az utca túloldalára, szólni a rendőrségi embernek, megmondani, ki ő, s aztán bemenni a házba.

Az ég felhőtlen volt. Az utca gondosan takarított, a levegő kristálytiszta, könnyű, jóleső. Pár házzal arrébb az egyik ablakban szőnyeget porolt egy asszony, s szánakozó arccal nézte a kíváncsiskodókat. Mintha ő maga – tegnap, amikor a gyilkosságot felfedezték, és a rendőrség kiszállt – nem lett volna az összesereglett szomszédok között, s nem bámulta volna a házat, amit pedig már évek óta ismert.

Egyesek találgatták, mi történhetett.

– Biztosan szerelmi dráma…

– Ugyan! Ugyan! A nő már csaknem ötvenéves volt…

Az első emeleten egy arc tűnt fel az ablak mögött: sötét haj, hegyes orr, néha egy fiatal férfi alakja jelent meg.

A kapu fehér volt. Az utcán tejeskocsi haladt, a küszöbök nagy részére tejesüveget raktak le. A kihordó a fehér kapu felé közeledett, kezében egy üveg tejjel. A rendőrségi ember mondott neki valamit, nyilván, hogy már nem érdemes, de a tejes vállat vont, s mégiscsak ott hagyta az üveget.

Észreveszi-e valaki, hogy Maigret… Nem ácsoroghat itt a végtelenségig…

Abban a pillanatban, amikor indulni akart, egy magas, kefefrizurás fiatal férfi jelent meg a kapuban, átvágott a kocsiúton, s egyenesen hozzálépett:

– A kerületi felügyelő küldött… szeretné, ha bemenne hozzá…

Madame Maigret-nek sikerült elfojtania egy mosolyt.

– Hol várjalak meg? – kérdezte.

– A szokott helyen, a forrásnál…

Megismerték az ablakból? Maigret komótosan átment az úttesten, próbált olyan arcot vágni, mintha kénytelen-kelletlen venne részt valamiben. A ház folyosója hűvös volt, jobbra egy bambuszfogas, amin két kalap lógott. Melléjük akasztotta a sajátját, a szalmakalapot, amit a felesége a moherkabáttal együtt vásárolt, s amit Maigret szégyellt egy kicsit.

– Jöjjön, főnök, jöjjön…

Vidám, ismerős hang, s egy arc, egy alak, melyet Maigret azonnal felismert.

– Lecoeur!

Tizenöt éve nem látták egymást. Akkor még Désiré Lecoeur felügyelő az ő csoportjában dolgozott a Quai des Orfévres-en.

– Bizony, főnök, az ember vénül, pocakosodik, előlép. Itt vagyok kerületi felügyelő Clermont-Ferrand-ban; így került hozzám ez a bosszantó ügy… Jöjjön…

Bevezette Maigret-t egy dohányfüsttől kéklő szalonba, leült az asztalhoz, amely ideiglenes íróasztallá lépett elő, tele volt papírokkal.

Maigret óvatosan ült a XVI. Lajos-kori stílust utánzó, törékeny fotelban, csodálkozó s bizonyára olyan kérdő tekintettel, hogy Lecoeur már folytatta is.

– Biztosan meglepte, hogy tudtam az ittlétéről. Először is Moinet, akit nem hiszem, hogy ismer – ő Vichyben a körzeti felügyelő –, látta a maga nevét a szálloda bejelentő lapján… Természetesen nem merte zavarni, de az emberei nap, mint nap látták, és még a strandon is azt találgatták az őrszemek, vajon mikor határozza el magát a kuglizásra… Egyre odaadóbban figyelte a játékot… annyira, hogy…

– Maga, Lecoeur, tegnap érkezett?

– Igen, Clermont-Ferrand-ból, két emberemmel. Az egyik a fiatal Dicelle, aki idehozta magát a túloldali járdáról. Haboztam, hogy magáért küldjem-e. Nyilván pihenni jött ide, nem pedig azért, hogy bedolgozzon nekünk. Azt úgyis tudtam, hogy ha érdekli az ügy, nem fog tudni ellenállni…

Maigret még mindig sikeresen őrizte a „mi közöm hozzá” látszatát.

– Valami szadista? – dünnyögte.

– Biztos, hogy nem.

– Kéjgyilkosság?

– Nem valószínű. Huszonnégy órája vagyok itt, de most is alig tudok többet, mint tegnap reggel, amikor érkeztem…

Beletúrt a papírhalomba.

– Az áldozat neve Héléne Lange. Negyvennyolc éves, Marsillyban született, úgy tíz kilométerre La Rochelle-től. Telefonáltam a marsilly városházára, ahol megtudtam, hogy az anyja korán özvegy lett, és évekig egy kis rövidáruüzletet vezetett a Templom téren.

Két lánya volt. Az idősebb, Héléne, gyors- és gépíró-tanfolyamot végzett La Rochelle-ben, majd egy darabig egy hajózási irodában dolgozott, végül is Párizsba ment, ahol nyoma veszett.

Sose kért anyakönyvi kivonatot, amiből azt feltételezzük, hogy nem ment férjhez. A személyazonosságijába is „hajadon” van bejegyezve.

A húga hat-hét évvel fiatalabb, mint ő, manikűröslány volt ugyancsak La Rochelle-ben. Ő is Párizsban kötött ki, akárcsak az idősebbik, tíz év múlva újra felbukkant La Rochelle-ben, méghozzá szép kis vagyonnal, amiből fodrászüzletet nyitott a Place d’Armes-on, s ez az üzlet még ma is megvan… Próbáltam felhívni telefonon, de csak a helyettesét találtam ott, ő a Baleár-szigeteken nyaral… Táviratoztam a szállodájába, hogy azonnal jöjjön ide… Várom a nap folyamán…

Francine-nak hívják, és ő sem ment férjhez… Az anyjuk nyolc évvel ezelőtt meghalt… Más hozzátartozóról nem tudunk…

Maigret akaratlanul is hivatalos képet vágott, úgy viselkedett, mint a saját irodájában. Az ember azt hihette, ő vezeti a nyomozást, s néhány munkatársa éppen jelentést tesz neki.

Hiányoztak ugyan a pipái, amelyekkel szokás szerint ilyenkor játszogatni szokott, meg a Szajna látványa az ablakon át, s a masszív karosszék, amely támlájának nyugodtan nekidőlhetett.

Mialatt Lecoeur beszélt, Maigret megfigyelt maga körül egyet-mást. Például, hogy ebben a szalonban, amely nappali is volt, csakis Héléne Lange fényképei tűntek föl. Egy szekrénykén öt-hatévesen, túl hosszú ruhában, két vékonyka haj fonattal a vállán.

A falon egy nagyobb kép, jó fotográfustól, romantikus pózban, húszévesen, semmibe vesző tekintettel.

Egy harmadik képen, tengerparton állt, nem fürdőruhában, könnyű, fehér ruháját zászlóként libegtette a szél, két kézzel tartotta széles karimájú, világos kalapját.

– Tudják már, mikor és hogyan történt?

– Nehéz rekonstruálni az eseményeket… Tegnap reggel óta dolgozunk rajta, de alig jutottunk előbbre.

Tegnapelőtt, tehát hétfőn este Héléne Lange egyedül vacsorázott a konyhában. Elmosogatott; ezt onnan tudjuk, hogy nem találtunk piszkos edényt… Felöltözött, leoltotta az összes lámpát, és elment hazulról. Ha érdekli: két lágy tojást evett. Mályvaszínű ruhát viselt, fehér gyapjúsálat és fehér kalapot…

Maigret habozott, de végül is nem tudott ellenállni, hirtelen kibökte:

– Tudom…

– Hát maga már nyomozott, főnök?

– Nem, dehogy… De láttam Héléne Lange-t hétfőn este a kioszkban ülni; hangverseny volt…

– Azt is tudja, mikor jött el a kioszkból?

– A feleségem meg én már fél tíz előtt elindultunk a szokott lefekvés előtti sétánkra…

– Héléne Lange egyedül volt?

– Ő mindig egyedül volt.

Lecoeur meg sem próbálta leplezni elképedését.

– De főnök, hát maga már régebben figyelte őt?

Maigret kis mosollyal igent intett.

– De hát miért?

– Itt az ember sétálva tölti az ideje nagy részét, és akaratlanul is figyeli egyik a másikat. Ugyanazok az emberek, ugyanabban az időben általában ugyanott vannak.

– Van valami ötlete, főnök?

– Miről?

– Hogy milyenféle nő volt…

– Semmi esetre sem mindennapi jelenség; ez minden, amit tudok…

– Akkor hát folytatom… Az emeleti három szobából kettő ki van adva. Az egyiket egy Maleski nevű mérnök bérli a feleségével. Grenoble-ba valók, ök hétfőn este pár perccel később indultak el hazulról, mint Lange kisasszony. Moziba mentek, és csak fél tizenkettőkor jöttek haza. A ház összes zsalui zárva voltak, mint rendesen, de a földszinten fény szűrődött ki a réseken… a szalon és Lange kisasszony hálószobájának ajtaja alatt is fénycsíkot láttak a folyosóról.

– Hallani nem hallottak semmit?

– Maleski nem… a felesége nagy nehezen beszélt valami suttogásról… Végül is hamar lefeküdtek, és semmi sem ébresztette föl őket másnap reggelig.

A másik lakó Madame Vireveau, özvegy, állandó lakhelye Párizs, Lamarck utca. Nagyon impozáns, hatvan év körüli hölgy, aki minden évben eljön Vichybe, abban a reményben, hogy megszabadul a felesleges kilóitól… Ez az első eset, hogy Lange kisasszonynál bérelt szobát… Az elmúlt években, hotelban szállt meg.

Látni rajta a hajdani jobb napokat; a férje gazdag volt, de túl adakozó, s a hölgyet elég nehéz helyzetben hagyta itt. Hamis ékszerekkel van teliaggatva, s úgy beszél, mintha egy csapnivaló színdarabból lépett volna elő. Azon a hétfő estén kilenckor ment el. Nem látott senkit, s a házat teljes sötétségben hagyta.

– Minden lakónak saját kulcsa van?

– Igen… Madame Vireveau a Carlton klubjába ment bridzselni, onnan valamivel éjfél előtt jött el, gyalog, mint mindig… Kocsija nincs. Maleskiéknak van egy kis autójuk, de ha itt vannak Vichyben, alig használják; valamelyik környékbeli garázsban tartják…

– Még akkor is égtek a lámpák?

– Várjon csak, főnök… Madame Vireveau-t akkor hallgattam ki, amikor az esetet fedeztük s az egész környék zaklatott volt… Az is lehet, hogy éppolyan élénk a fantáziája, mint amennyire rajong az olcsó ékszerekért. Ugyanis azt állítja, hogy amikor az utcasarokra ért, tehát a Boulevard de La Salle és a Rue du Bourbonnais találkozásánál, majdnem beleütközött egy férfiba… Az nem láthatta jönni őt, s a hölgy esküszik, hogy az a valaki megtorpant, az arca elé kapta a kezét, mint aki fél, hogy felismerik.

– No és felismerte?

– Nem, de azt állítja, hogy felismerné, ha szembesítenék vele… Nagyon magas és nagyon erős termetű volt… hatalmas, gorillaszerű mellkassal… Előredőlve, gyors léptekkel haladt… Madame Vireveau megrémült, de azért visszanézett, s látta, hogy a férfi a város felé törtet.

– Milyen korú lehetett?

– Se nem fiatal, se nem öreg, ijesztően nagy termetű. Madame Vireveau futni kezdett, csak akkor nyugodott meg, amikor a kulcs benne volt a zárban…

– És látott-e fényt a földszinten?

– Ha hinni lehet a tanúskodásának: nem, zajt se hallott. Rémületében egy kis sósborszeszes cukorral próbálta megnyugtatni magát, és lefeküdt.

– Ki fedezte fel a dolgot?

– Mindjárt arra is sor kerül, főnök, de előtte még tudnia kell egyet-mást. Lange kisasszony szívesen adta ki az emeleti szobákat jobb módú embereknek, de étkezés nélkül… Főzni nem engedett, nem tűrt még egy kis rezsót sem a reggeli kávékészítéshez…

Nyolc óra felé Madame Maleski lejött, mint rendesen, termosszal a kezében, hogy a közeli bárban megtöltesse kávéval és kiflit vásároljon… Semmi különöset nem vett észre, akkor sem, amikor visszajött, csak az lepte meg, főként visszajövet, hogy milyen csend van. Mert Lange kisasszony mindig korán kelt, és hallani lehetett, hogy jön-megy a lakásban.

– Talán beteg – mondta a férjének reggelizés közben.

Mert a háziasszony gyakran panaszkodott az egészségére. Kilenc óra körül a házaspár lejött, akkor még Madame Vireveau is otthon volt; a folyosón találták az ijedt Charlotte-ot…

– Charlotte?

– Egy kis szobalány, Lange kisasszony alkalmazottja; kilenctől délig a szobákat takarította… Egyik közeli faluból járt be kerékpáron… Kicsit butácskának látszik…

– Minden ajtó zárva van – mondta Maleskiéknak.

Máskor, mire ő megjött, a földszinti ablakok, ajtók tárva-nyitva voltak. A kisasszony imádta a friss levegőt.

– Nincs kulcsa? – kérdezték tőle.

– Nincs – felelte –, ha a kisasszony nincs itthon, nem tudok bemenni.

Maleskiék próbálkoztak a saját kulcsukkal, de hiába. Végül abból a bisztróból, ahonnan a reggeli kávét hozták, telefonáltak a rendőrségre.

Körülbelül ez minden. A vichyi körzeti rendőr hadnagy azonnal kiszállt, lakatost is hozott magával. A szalon kulcsa nem volt sehol. A konyha és a hálószoba belülről volt bezárva, a kulcsok benn a zárban.

Itt a szalonban, pont itt, a szőnyeg mellett feküdt Héléne Lange, összegörnyedve. Nem volt valami felemelő látvány… megfojtották…

Még mindig a mályvaszínű ruha volt rajta; a sálját, kalapját levetette, kinn lógtak a fogason… a fiókok kihúzgálva, papírok, kartondobozok egymás hegyén-hátán a padlón…

– Nemi erőszak?

– Még csak kísérlet sem… Rablás még kevésbé, amennyire megállapítható. A ma reggeli Tribune elég hű beszámolót közöl… Az egyik fiókban öt darab százfrankost találtunk… Az áldozat kézitáskáját is átkutatták, a tartalma szanaszét, még a pénz is: négyszáz frank bankjegyekben, tízesek, ötvenesek, valami apró és egy színházbérlet a Grand Casinóba…

– Régen vásárolta ezt a házat?

– Kilenc éve… Előzőleg egy darabig Nizzában élt. Onnan jött ide.

– Mit csinált ott? Dolgozott?

– Nem… Elég egyszerű kis lakást bérelt, közel az I. Albert kőrúthoz; nyilván valamilyen járadékból élt…

– Utazgatott?

– Két-három napos utazások minden hónapban…

– És hová? Nem tudni?

– Senkinek sem beszélt ezekről az utakról…

– És itt Vichyben?

– Az első két évben egyáltalán nem adott ki szobát, azután hármat is egy-egy szezonban; de nem mindig voltak foglaltak… Mint most is… a kék szoba üres… Mert így hívta őket: a fehér, a rózsaszínű és a kék szoba…

Maigret-nek feltűnt még valami. Nem látott maga körül egyetlen zöld foltot sem; egy apró dísztárgyat vagy kispárnát, vagy valamilyen készletet…

– Babonás volt?

– Honnan tudja? Egyszer dúlt-fúlt, mert Madame Malevski egy csokor szegfűt hozott haza; kijelentette, hogy az ő házában nincs helye ennek a szerencsétlenséget hozó virágnak.

Madame Vireveau-t is figyelmeztette egyszer, amikor az zöld ruhában jelent meg, hogy ennek még nagy ára lesz.

– Voltak látogatói?

– A szomszédok szerint soha.

– Postája?

– Néha egy-egy levél La Rochelle-ből. Megkérdeztük a postást. Prospektusok, számlák különböző vichyi üzletektől.

– Bankszámlája volt?

– A Lyoni Banknál, a Rue Georges Clemenceau sarkán.

– Utánanézett?

– Havonta rendszeresen befizetett körülbelül ötezer frankot; a dátumok nem azonosak.

– Készpénzben?

– Igen… Nyáron a befizetések megnőttek… nyilván a kiadott szobák lakbéreiből…

– Előfordult, hogy csekkel fizetett?

– A kereskedőknek egész Vichyben és Moulins-ben is, ahová bement néha. Csekkel fizetett azokért a holmikért is, amiket Párizsból rendelt, katalógus után… Ott a sarokban talál egy kazalra valót…

Lecoeur észrevette, hogy Maigret-n milyen idegen ez a nyersszínű moherkabát; valahogy más ember volt így, mint a Quai. des Orfévres-en.

– Mit szól mindehhez, főnök?

– Azt, hogy mennem kell… Vár a feleségem…

– No meg az első pohár forrásvíz!

– Vichyben a rendőrök ezt is tudják? – dörmögte Maigret.

– Visszajön, főnök? A bűnügyi rendőrséginek nincs irodája Vichyben. Minden este visszamegyek Clermont-Ferrand-ba. Hatvan kilométer az egész. A körzeti hadnagy akart egy szobát és telefont adni, de szívesebben dolgozom a helyszínen… Az embereim kutatnak járókelők és szomszédok után, akik esetleg látták Lange kisasszonyt hétfőn este, amikor hazaért, mert azt sem tudjuk, elkísérte-e valaki, vagy már itt vártak rá a lakásban, vagy, hogy…

– Bocsásson meg, barátom… a feleségem vár…

– Igen, persze, főnök…

Maigret a szakmai kíváncsiság és az orvosi előírások között hányódott. Bosszantotta kicsit, hogy a Berezina hotelból kilépve jobbra fordult, nem pedig, ahogy szokták, bal felé. Megálltak volna, mint minden reggel, a játszótérnél, aztán kicsit arrébb, a kuglizóknál.

Vajon Madame Maigret végigjárta egyedül a kettejük napi sétaútját, és megállt azokon a helyeken, ahol együtt szoktak megállni?

– Főnök, itt áll a kocsim a kapu előtt… a kis Dicelle dagadna a büszkeségtől, ha elvihetné…

– Köszönöm… Azért vagyok itt, hogy minél többet gyalogoljak…

És gyors léptekkel elindult, egyedül, hogy behozza az elvesztett időt.

Maigret megtalálta szokott helyét a forrásnál, a tágas üvegcsarnok s egy fa között, megitta az első pohár gyógyvizet. Felesége nem kérdezett semmit, de a felügyelő érezte, hogy minden mozdulatát, minden arcrezdülését figyeli.

Maigret, újsággal a térdén, átnézett a szinte mozdulatlan lombokon, látta a mindig tiszta, kék eget, itt-ott habfehér kis bárányfelhőkkel.

Párizsban panaszkodott néha, mennyire vágyik az ilyen élmények után; a nap melegétől langyos, könnyű szellő legyezné az arcát, a levelek közt a fény játéka, a sétálók lépteinek csikorgása a kavicson, még a por íze is…

Íme, itt a csoda. A Lecoeurrel való beszélgetésre gondolt. A környezet részének érezte magát, mindenre élesen figyelt maga körül.

Valóban gondolkodott, vagy csak álmodott? Családok haladtak el, mint bárhol másutt, de itt több volt az idősebb házaspár.

A magányos férfiak vagy a magányos nők voltak többségben? Az idősebb asszonyok szívesen dugták össze a fejüket. Hat-nyolc széket körberaktak, összehajoltak, s bizalmas arccal kapkodták egymás szájából a szót, pedig csak pár napja ismerték egymást.

Ki tudhatja? Talán őszinte bizalom fűzte őket egymáshoz. Beszélgettek a gondjaikról, az orvosaikról, a gyógykúráikról, no meg a gyerekeikről, akik már többnyire házasok voltak, az unokáikról, akiknek a fényképe „véletlenül” mindig kéznél volt a retiküljükben.

Ritka volt az olyan, aki magányosan félrevonult, mint az „orgonalila hölgy” is, akinek Maigret most már tudta a nevét.

Sokkal több volt a magányos férfi, arcukon fáradtság vagy a betegség jelével, amit láthatóan igyekeztek titkolni. De a vonásaik, a tekintetük elárulta őket. Szorongást, félelmet tükröztek; félelmet talán még attól is, hogy eleshetnek a járókelők sűrűjében, egy árnyékos vagy napos zugban.

Héléne Lange mindig egyedül volt; viselkedése, tartása büszkeségről árulkodott. Nem úgy viselkedett, mint egy vénlány, nem sajnáltatta magát; egyenes derékkal, könnyű léptekkel, felszegett fejjel járt.

Senkivel sem érintkezett; nem volt szüksége arra, hogy könnyítsen a lelkén, közölje gondolatait.

Ő maga választotta az egyedüllétet? – tűnődött kíváncsian Maigret. Maga előtt látta, amint jön-megy, mozdulatlanul ül vagy áll.

– Rátaláltak már valami nyomra?

Madame Maigret kezdett féltékeny lenni férje álmatag szótlanságára. Párizsban sose merte volna faggatni a férjét munkája felől. Itt, órákon át egymás mellett lépkedve, megszokták, hogy hangosan gondolkodjanak.

Nem beszélgetés volt ez, nem voltak pontos kérdések, válaszok, csak néha egy-egy szó, észrevétel, ami elég volt ahhoz, hogy tudják, mire gondol a másik.

– Nem. Várják a húgát…

– Más hozzátartozója nincs?

– Úgy látszik, nincs…

Bementek a csarnokba, ahol a mélyebben húzódó árokból kiemelkedett a forrásvizet töltögető alkalmazottak feje.

Héléne Lange mindennap idejött vizet inni. Vajon orvosi utasításra, vagy csak hogy legyen valami célja séta közben?

– Mire gondolsz? – kérdezte az asszony.

– Azon tűnődöm, mért éppen Vichyben?

Majdnem tíz éve, hogy letelepedett itt, és vett egy házat. Harminckilenc éves volt akkor, és anyagi gondjai nem lehettek, hiszen az első két évben ki sem adta az emeleti szobákat.

– És mért ne Vichyben? – vágott vissza az asszony.

– Százával vannak kisvárosok Franciaországban, ahol letelepedhetett volna, nem is számítva La Rochelle-t, amelyet már gyerekkorából, sőt felnőttkorából ismert… A húga például a párizsi évek után La Rochelle-be ment…

– Talán nem értették meg egymást…

Nem volt ez olyan egyszerű. Maigret nézte a jövő-menő embertömeget, lépteik ritmusáról eszébe jutott egy másik, hasonló, végtelen emberkígyó a napfényes Promenade des Anglais-n, Nizzában.

Mert Héléne Lange, mielőtt Vichybe jött volna, öt évig Nizzában élt.

– Öt évig Nizzában élt – mondta Maigret fennhangon.

– Sokan vannak, akik kis vagyonnal…

– Éppen ez az… sok kispénzű ember, de a társadalom minden rétegéből, Nizzában ugyanúgy, mint itt… Éppen ezen tűnődtem tegnapelőtt, mire is emlékeztet engem ez a le-fel hullámzó és szanaszét üldögélő sokadalom. Ugyanolyan, mint a tengerparton, Nizzában… Az emberek annyira különböző társadalmi rétegekből valók, hogy így, keveredve, szinte semleges tömeggé válnak… Itt is találni olyanokat, akiknek a feje fölött ott ragyogott valamiféle glória: a társasági életből, a színház vagy a film világából, csak megfakult. Láttuk a gazdag negyedet is, intim kis palotákkal, ahol még csíkos mellényű inasok is föltűnnek… a környező dombokon elegáns villák, nyaralók…

Éppúgy, mint Nizzában…

– És mire következtetsz mindebből?

– Még semmire. Harmincnégy éves volt, amikor Nizzába ment, s éppolyan egyedül élt, mint itt. Pedig általában később válik csak magányossá az ember…

– De valamilyen lelki fájdalma már fiatalon is lehet…

– Igen… igen, de ő egy cseppet sem látszott olyanfajta embernek…

– Vannak tönkrement házasságok is…

– Az asszonyok kilencvenöt százaléka újra férjhez megy.

– És a férfiak?

– Száz százaléka újra nősül! – vágta rá Maigret széles mosollyal, s az asszony nem tudta, tréfál-e vagy komolyan beszél.

Nizzában folytonosan változik a tömeg, rengeteg párizsi cégnek van fióküzlete, számtalan a játékkaszinó. Vichyben néhány ezer nyaraló váltotta egymást háromhetenként; a megszokott boltok, összesen három kaszinó, egy tucat mozi, ez minden…

Másutt ismerhették, megfigyelhették, kileshették volna, mit csinál Héléne Lange, hogyan él.

De nem Nizzában. Sem Vichyben. Volt-e Héléne Lange-nak valami titkolnivalója?

– Találkozol újra Lecoeurrel?

– Hívott, nézzek oda, ha kedvem van… „Főnök”-nek szólít, mint annak idején, amikor a kezem alatt dolgozott…

– Így szokták a többiek is…

– Igaz… Megszokásból…

– Nem gondolod, hogy azért, mert szeretnek?

Maigret vállat vont, s nemsokára vissza is fordultak. Most a régi városrészen mentek keresztül, meg-megállva a régiségboltok kirakatai előtt.

Tudták, hogy a többi asztalnál ülők figyelik őket az étteremben, de már megszokták. Maigret igyekezett úgy enni, ahogyan Rian doktor előírta. Mindent alaposan megrágni, mielőtt lenyeli, még a krumplipürét is. Nem szúrni újabb falatot a villájára, amíg az előzőt le nem nyelte. Csak egy-két korty vizet inni, épp csak megszínesítve egy kevés borral…

Inkább le is mondott a borról.

A lépcsőn felmenet Maigret szívott néhányat a pipájából, majd ruhástól ledőlt az ágyra. A zsalukon beszűrődő fény mellett, a fotelban elhelyezkedve, Madame Maigret át tudta lapozni az újságot; a felügyelő félálomban hallotta néha a papírzörgést, amikor az asszony lapozott.

Talán húsz perce sem volt, hogy lefeküdt, amikor kopogtak az ajtón. Az asszony az ajtóhoz sietett, kiment a folyosóra, becsukta maga mögött az ajtót. Valakivel sugdosott odakinn, lement, s pár perc múlva visszajött.

– Lecoeur volt itt.

– Van valami újság?

– Héléne Lange húga megérkezett Vichy-be. Egyenesen a rendőrségre ment, onnan elviszik, hogy azonosítsa a holttestet. Lecoeur a Rue du Bourbonnais-n várja. Azt kérdezi, nincs-e kedved ott lenni, amikor kihallgatja.

Maigret már talpon is volt. Valamit dünnyögött, s először is kinyitotta a zsalukat; a szobát hirtelen elárasztotta a fény és vele az élet.

– Várjalak a forrásnál? – kérdezte az asszony.

A forrás, az első pohár gyógyvíz, a kovácsoltvas székek; délután öt órakor!

– Nem tart sokáig. Várj inkább egy padon, a kuglizók közelében.

Bizonytalanul nyúlt a szalmakalap után.

– Félsz, hogy kinevetnek?

Annyi baj legyen! Ő most itt nyaral. Azzal a szalmakalapot határozottan a fejébe nyomta.

Bámészkodók ácsorogtak a ház előtt, a bejáratnál rendőr állt. Mikor látták, hogy a csukott ablaktáblákon kívül nem akad látnivaló, rögtön eloldalogtak.

– Üljön le, főnök… Talán oda, a sarokba, az ablak melletti fotelba, onnan jó világításban látja majd…

– Maga még nem találkozott vele?

– Éppen ebédnél ültem egy kitűnő vendéglőben, amikor értesítettek, hogy a nő az őrszobán van. Elviszik azonosítani a holttestet, aztán idehozzák.

A tüllfüggönyön keresztül már látták is a fekete kocsit, a volánjánál egyenruhás rendőr, a nyomában hosszú, nyitott, piros kocsi gördült. Egy férfi és egy nő ült benne, szélfútta hajjal, napbarnítottan. Messziről látszott rajtuk, hogy nyaralásból jönnek.

Összedugott fejjel sugdolóztak valamit, s egy futó csók után a nő kiszállt a kocsiból, becsapta maga után az ajtót; a férfi a volánnál maradt, és cigarettára gyújtott.

Barna hajú, határozott vonású férfi volt, kisportolt, széles vállai kirajzolódtak a sárga pólóing alatt. Közönyös tekintettel nézett végig a házon, míg egy rendőr bevezette az asszonyt a kapun.

– Lecoeur felügyelő vagyok… Gondolom, ön Francine Lange…

– Pontosan…

Bizonytalan pillantást vetett Maigret-re, aki háttal ült a világosságnak, s akit nem mutattak be neki.

– Férjezett vagy hajadon?

– Nem vagyok férjnél, ha éppen tudni akarja. Aki a kocsiban velem van: a barátom. Túlságosan ismerem a férfiakat ahhoz, hogy férjhez menjek. Mert a válás! Úristen! Micsoda cirkusz!

Szép nő volt, nem látszott meg rajta, hogy negyvenéves. Kihívó viselkedése sehogy sem illett a régies kis szalonba. Égőpiros, áttetsző ruha volt rajta, szinte áradt belőle a tenger illata.

– Tegnap este kaptam meg a táviratát… Lucien szerzett jegyet az első Párizsba induló gépre… Az Orly repülőtéren beszálltunk a kocsinkba… Elutazáskor ott hagytuk a parkolóban.

– Gondolom, tudja, hogy a nővéréről van szó?

Közönyösen biccentett.

– Nem akar leülni?

– Köszönöm. Rágyújthatok?

Úgy nézett a pipázó Maigret-re, mint aki azt mondja: ha ez itt pöfékelhet, én csak elszívhatok egy cigarettát.

– Kérem… Gondolom, hogy önt legalább annyira meglepte ez a sajnálatos eset, mint bennünket…

– Persze… teljesen váratlanul ért…

– Nem tud róla, hogy a nővérének ellenségei lettek volna?

– Ugyan miért lettek volna Héléne-nek ellenségei?

– Mikor látta őt utoljára?

– Hat vagy hét éve, nem emlékszem pontosan… De azt tudom, hogy nagyon kemény tél volt… Nem értesített, hogy jönni fog… Képzelheti, mennyire meglepett, amikor se szó, se beszéd, beállított a fodrászszalonomba…

– Jól megértették egymást?

– Ahogy testvérek közt általában szokás… Nagy volt köztünk a korkülönbség… alig ismertem… Ő már befejezte az iskolát, amikor én még csak kezdtem… Ő azután La Rochelle-ben gyors- és gépírást tanult, de mire én is odakerültem manikűröslánynak… ő már elhagyta a várost…

– Hány évesen?

– Várjon csak… akkor egy éve már ott tanultam, tehát tizenhat éves voltam… Adjon hozzá hetet… Ő huszonhárom volt…

– Irt neki néha?

– Ritkán… a mi családunkban nemigen volt szokás…

– Az édesanyjuk már nem élt?

– De, akkor még igen… Két évre rá halt meg… Héléne haza is jött Marsillybe az örökség miatt… Volt is ott mit örökölni… Az a kis bolt két krajcárt sem ért…

– Mit csinált a nővére Párizsban?

Maigret magában ízekre szedte Francine-t, s egyre a halott nővér arcát és alakját képzelte mellé. Alig hasonlított egymásra a két nő. Francine-nak nem volt olyan keskeny, hosszú az arca és olyan sötét a szeme. Kék szemű volt és szőke, azaz inkább szőkített, elöl egy furcsa, lángvörös tinccsel.

Első látásra ő volt kettejük közül a jó kislány, aki csibészes kedvességgel fogadta a bolt vendégeit, nem akart előkelőbbnek látszani, mint amilyen valójában volt; ellenkezőleg, mintha örömét lelte volna abban, hogy ilyen közönséges.

Egy félóra sem telt el azóta, hogy a nővére holttestét kellett megnéznie, mégis szinte vidáman válaszolgatott Lecoeur kérdéseire, s csak úgy megszokásból még flörtölt is vele.

– Hogy mit csinált Párizsban? Gondolom, gépírónő volt egy irodában… sose néztem utána… Nemigen hasonlítottunk egymásra… Nekem már tizenöt éves koromban szeretőm volt, egy taxisofőr… és utána még jó néhány… Nem hiszem, hogy Héléne-nek kedvére lett volna az ilyesmi… Vagy ha igen, akkor nagyon ügyesen titkolta…

– Ha írt, milyen címre írt neki?

– Úgy emlékszem, kezdetben az Avenue de Clichyn lakott egy hotelban… a nevét már elfelejtettem… Elég gyakran változtatott lakhelyet… Végül is szerzett egy lakást a Rue Notre-Dame-de-Lorette-en… a házszámra nem emlékszem…

– S amikor maga Párizsba költözött, meg sem látogatta a nővérét?

– De igen… hogyne; a Rue Notre-Dame-de-Lorette-en. Csodálkoztam is, hogy olyan szép lakása van… Mondtam is neki… Volt egy szép nagy, utcára néző szobája, egy nappalija, kis konyhája s egy igazi fürdőszobája.

– Férfi volt az életében?

– Erre sose tudtam rájönni… Amikor pár napig nála akartam maradni, amíg megfelelő állást találok, azt válaszolta, hogy elvisz egy igen olcsó és tiszta penzióba, mert ő nem tud senkivel egy fedél alatt élni…

– Három-négy napig sem?

– Úgy látszik…

– S ez nem lepte meg magát?

– Nem mondhatnám… Tudja… nagyon sok kell ahhoz, hogy én meglepődjek… Ha én magam azt tehetem, amit akarok, másnak is szabad, sose kérdezek semmit…

– Mennyi ideig élt Párizsban?

– Tizenegy évig…

– Egész idő alatt, mint manikűrösnő?

– Eleinte, mint manikűrös különböző szalonokban, aztán a Champs-Élysées-n egy jó nevű cégnél kitanultam a kozmetikát…

– Egyedül élt?

– Hol igen… hol nem…

– Találkoztak a nővérével?

– Majdnem soha…

– Ezek szerint alig tud az ő ottani életéről.

– Annyit tudok, hogy dolgozott…

– Mikor ön visszaköltözött La Rochelle-be, hogy saját szalont nyisson, már szép kis summát összespórolt, igaz?

– Igaz…

Lecoeur nem kérdezte, honnan származott az a pénz. Francine sem beszélt róla. Mind a ketten tudták, hogy egyre gondolnak.

– Sose volt férjnél?

– Erről már megmondtam a véleményemet. Több eszem van annál, semhogy…

Az ablakhoz ment, lenézett a piros kocsira, melynek volánjánál a férfi olyan pimasz fölénnyel ült, mintha a sajátjában ült volna.

– Nézze, milyen agyafúrt képe van…

– És maga mégis együtt él vele…

– Az alkalmazottam; egyébként nagyon ügyes fodrász… La Rochelle-ben nem lakunk együtt… Még az kéne, hogy éjjel-nappal a sarkamban legyen… Csak az hiányzik… Nyaranta még elmegy…

– A kocsi a magáé?

– Hát persze.

– De ő választotta…

– Eltalálta…

– A nővérének sose volt gyermeke?

– Miért kérdi?

– Tudom is én… Mégiscsak nő volt…

– Tudtommal nem… Gondolom, kitudódott volna, nem?

– És magának?

– Nekem volt egy, amikor még Párizsban éltem. Ennek tizenöt éve… Először nem akartam megtartani… jobb is lett volna… a nővérem vett rá, hogy megszüljem…

– Abban az időben gyakrabban találkoztak?

– Én mentem el hozzá éppen emiatt… Valakivel mégiscsak beszélnem kellett a dologról… Nevetséges, de vannak pillanatok, amikor eszébe jut az embernek, hogy hozzátartozói is vannak… Egy szó, mint száz: volt egy fiam, Philippe… Dajkaságba adtam a Vogézekbe…

– Miért éppen oda? Volt ott valaki ismerőse?

– Nem, senki. Héléne találta a címet valamilyen hirdetésben… a két év alatt tízszer, ha voltam a gyereknél… Jó helyen volt azoknál a kedves, rendes parasztoknál… Szép, tiszta tanyájuk volt… Aztán egy napon értesítettek, hogy a kicsi az itatóba fulladt…

Francine elgondolkozott, aztán vállat vont.

– Végül talán neki is jobb, hogy így történt…

– Nem tud a nővérének semmilyen kapcsolatáról? Barátról, barátnőről?

– Nem voltak barátai. Már otthon is, Marsillyben, lenézte a többi lányokat… hercegnőnek hívták. Azt hiszem, La Rochelle-ben, a gyors- és gépíróiskolában sem igen volt másként…

– Gőgös volt?

Francine habozott, tűnődött.

– Nem tudom. Ez nem jó kifejezés. Nem szerette az embereket, nem kellett neki a barátság… Igen, ez az! Legszívesebben egyedül volt…

– Sose kísérelt meg öngyilkosságot?

– Miért? Csak nem gondolja, hogy…

Lecoeur elmosolyodott.

– Nem… önmagát nemigen fojtja meg az ember… Csak kérdezem, hogy azelőtt, régebben, nem akart-e véget vetni az életének?

– Biztos vagyok benne, hogy nem… Elégedett volt önmagával… Nagyon is elégedett…

Ez az utolsó mondat meglepte Maigret-t. Újra maga előtt látta az „orgonalila kisasszony”-t, amint mozdulatlanul ül szemben a kioszkkal. Szerette volna meghatározni az arckifejezését, és bosszantotta, hogy nem sikerült.

Francine most a közepébe talált: elégedett volt önmagával!

Annyira el volt telve magával, hogy itt, ebben a kis szalonban is három fénykép volt róla, és biztos, hogy az ebédlőben és abban a szobában is, ahová Maigret még be sem lépett, róla készült fényképek vannak a falakon. Csak róla és senki másról, sem az anyjáról, sem a testvéréről, barátokról vagy barátnőkről… nem! A tengerparton is egyedül fényképeztette le magát, a hullámokkal a háta mögött.

– Hacsak elő nem kerül valaki, gondolom, ön az egyetlen örökös… Végrendeletet nem találtunk… Igaz, az iratokat összevissza hányta a gyilkos, de mi értelme lett volna a végrendeletet magával vinnie… Közjegyző nem jelentkezett…

– Mikor lesz a temetés?

– Azt ön dönti el… a törvényszéki orvos végzett a munkájával… a holttestet kiadják önnek, amikor óhajtja…

– Mit tanácsol, hol temettessem el?

– Ebbe nem tudok beleszólni…

– Itt teljesen idegen vagyok… Otthon Marsillyben az egész falu odacsődülne kíváncsiskodni… Nem hiszem, hogy Héléne túlságosan visszakívánkozna Marsillybe… Hallgasson ide, ha már nincs szüksége rám, megyek és keresek egy tűrhető hotelt, és végre megfürdöm… Nagyon rám férne… Holnap reggelig megpróbálok kitalálni valamit…

– Rendben… akkor holnap reggel várom…

Kezet fogott Lecoueurrel, és mielőtt elindult volna, olyan pillantást vetett Maigret-re, mint aki azt kérdi: mi az ördögöt csinál ez itt suttyomban? Össze is húzta a szemöldökét.

Felismerte talán?

– Köszönöm a kedvességét… Akkor holnap…

Látták, amint beült a kocsiba, odahajol a barátjához, pár szót mond neki, és elindulnak.

A két férfi a szalonban egymásra nézett. Lecoeur szólalt meg elsőnek, szinte komikus tanácstalansággal:

– És most?

Maigret nagyot szívott a pipájából, s maga elé dünnyögte:

– Hogy most mi legyen?

Nem volt kedve beszélgetni, s nem felejtette el, hogy a kuglizóknál várja a felesége.

– A holnapi viszontlátásra, öregem…

– Akkor holnap…

Kifelé menet a rendőrőrszem katonásan tisztelgett, de Maigret ettől egy cseppet sem lett büszkébb.

3. fejezet

Megint ott ült a nyitott ablaknál, a zöld karosszékben. Az idő olyan szép volt, mint amikor ideérkeztek. Jóleső, meleg napfény, a locsolókocsik nyomában reggel felfrissültek az utcák, napközben hűs volt mindenütt a fák árnyékában: a parkban, az Allier mentén, a sugárutakon.

Megette a reggeli három kiflit, a csészéje még félig volt kávéval. A felesége eresztette a fürdővizét, s a fölöttük levő emeleten hallotta a frissen fölébredt lakók lépteinek zaját.

Némi iróniával merült bele új szokásaiba. Bárhová került is, önkéntelenül alkalmazkodott a körülményekhez, mintha valaki is kényszerítette volna rá.

Párizsban minden nyomozásának megvolt a saját ritmusa; mindegyik bizonyos sörözőhöz, bisztróhoz fűződött, megvolt a jellemző illata, fénye. Itt inkább nyaralónak, mint betegnek érezte magát, s az „orgonalila hölgy” halála erőszakosan betört a semmittevés napjai közé.

Előző este szokás szerint körüljárták a parkot, több százan tűntek elő velük együtt az árnyékból a tejüveg gömbökkel megvilágított utakon. Ilyenkor kezdődtek a színielőadások, nyitott a kaszinó, kezdődtek a vetítések. Az emberek tódultak ki a szállodákból, penziókból, bérelt lakásokból, ahol vacsorára felvágottfélét ettek, s most sietett ki-ki a kedvére való szórakozás után.

Sokan megelégedtek a sárga, romantikus vonalú kovácsoltvas székekkel, s Maigret akaratlanul is az egyenes derekú, méltóságteli alakot kereste a szemével; a hosszúkás arcot a felszegett állal, a merengő, mégis kemény tekintetet.

De Héléne Lange halott, és valamelyik szállodai szobában Francine azon tanakszik a selyemfiújával, hogy hová temettesse a nővérét.

Valahol a városban van egy ember, aki ismeri az „íriszek” és a magányos nő titkát; egy ember, az, aki megfojtotta.

Talán éppen sétára indul? Vagy valamelyik színházba, moziba igyekszik?

Maigret és a felesége lefeküdtek, anélkül hogy egy szót is ejtettek volna az esetről, de tudták egymásról, hogy a gondolataik ott járnak.

A felügyelő pipára gyújtott, s az újságot böngészte, hátha talál benne valami helyi újdonságot. Megrándult az arca, mikor a saját fényképét látta meg két hasábon, egy olyat, amelyet nem is ismert, nyilván tudtán kívül csinálták. Forrásvíz-kortyolgatás közben kapták le. Mellette a felesége elmosódott alakja s a háttérben homályosan két-három ismeretlen arc.

„MAIGRET NYOMOZ?”

Eddig tapintatból nem tájékoztattuk olvasóinkat arról, hogy Maigret felügyelő néhány napja itt van közöttünk Vichyben. Nem hivatalosan tartózkodik itt, hanem, mint annyi más illusztris személy, forrásaink gyógyvize kedvéért.

Vajon ellen tud állni majd a felügyelő annak, hogy részt vegyen a Rue du Bourbonnais-i rejtély felderítésében?

Látták őt a bűntény színhelyén, s már kapcsolatba is lépett a clermont-ferrand-i bűnügyi csoport rokonszenves főnökével, Lecoeurrel, aki a vizsgálatot vezeti.

Vajon a gyógykúra diadalmaskodik, vagy pedig…

Közönyösen félredobta az újságot, megszokta már az ilyen hírverést. Vállat vont, vaktában bámult kifelé.

Kilenc óráig mindent úgy csinált, mint más reggeleken, s amikor Madame Maigret megjelent rózsaszínű kosztümjében, magától értetődően megindultak a lépcső felé.

–Jó reggelt, asszonyom… uram…

A tulajdonos szertartásos reggeli köszöntése. Maigret már a két alakot is látta a bejárat előtt: egy fényképezőgép lencséjén villant a fény.

– Több mint egy órája várnak önre… Ezek nem a Montagne-tól valók, hanem a Tribune-től, Saint-Étienne-ből…

A fotós egy magas, vörös, a másik egy alacsony, barna, vállas fickó. Lecsaptak Maigret-re:

– Megenged egy fotót… csak egyetlenegyet?

Minek utasítaná el őket? Egy pillanatra megállt a bejáratot őrző két cserje között; Madame Maigret az árnyékba húzódott.

– Lesz szíves kicsit felemelni a fejét… a kalap miatt…

Hosszú idő óta az első eset volt, hogy szalmakalapban fényképezték. Sose hordott ilyet, csak Meung-sur-Loire-ban, a kis kertes házban, egy ócska kertészkalapot.

– Csak még egyet… egyetlenegyet… igen… köszönöm…

– Felügyelő úr, megkérdezhetem, hogy foglalkozik-e az üggyel?

– Amíg a Quai des Orfévres-i bűnügyi csoportot vezetem, nem avatkozom olyan ügybe, ami Párizson kívül történik…

– Azért érdekli önt az eset?

– Amennyire az önök olvasóinak többségét érdekli…

– Nem talál valami rendkívülit ebben az ügyben?

– Nem tudom, mire gondol…

– Az áldozat magányos nő volt… Soha senki nem látogatta… Nem tudni, milyen indítékból…

– Ha alaposabban megismerjük, bizonyára megtaláljuk az indítékot…

Banális szavak voltak, Maigret nem érezte őket árulkodóknak. Mégiscsak kimondott velük egy igazságot. Nem ő volt az egyetlen, akit – már hosszú ideje – az áldozatok karaktere érdekelt a legjobban. A kriminalisták – sok esetben – egyre nagyobb jelentőséget tulajdonítanak az áldozat jellemének; sőt úgy vélik, komoly szerepük van a történtekben.

Héléne Lange életében, magatartásában nem volt-e valami, ami erőszakos halálra predesztinálta? Az első pillanattól kezdve, amint Maigret meglátta őt a park fái alatt, magára vonta a felügyelő figyelmét. Igaz, nemcsak ő, sokan mások is, mint például „a két huncut”.

– Lecoeur felügyelő nem éppen az ön csoportjában dolgozott?

– De igen… Évekkel ezelőtt, Párizsban.

– S itt összetalálkoztak?

– Kezet szorítottunk.

– Várhatóan újra találkozni fognak?

– Elképzelhető.

– Ezt az ügyet is megbeszélik?

– Talán. De az is lehet, hogy csak az időjárásról beszélgetünk majd és az önök városának különös fényeiről…

– Mi különöset talál benne?

– Valami gyöngéd vibrálást…

– Jövőre is eljön Vichybe?

– Az orvosomtól függ…

– Köszönöm, felügyelő úr…

Mindketten beugrottak egy ócska tragacsba, a Maigret házaspár pedig elindult a járdán.

– Hol várjalak meg?

Ez azt jelentette, Madame Maigret természetesnek találja, hogy férje most egyenesen a Rue du Bourbonnais-ra megy.

– A forrásnál?

– Inkább a kuglizóknál…

Úgy gondolta, épp csak benéz Lecoeurhöz. A csöpp kis szalonban találta, éppen telefonált.

– Üljön le, főnök… Halló! Igen… Szerencse, hogy ugyanaz a házmester van ott, ennyi év után… Igen… Nem tudja, hová? Metróval járt? Igen, a Saint-Beorges megállónál… Ne kapcsoljon szét, kisasszony… Folytasd, öregem…

Ez így ment két-három percig.

– Nagyon köszönöm. Küldök utólag egy hivatalos űrlapot is, hogy a szabályoknak eleget tegyünk… Ráérsz elküldeni az írásos jelentést… a feleséged hogy van? Na persze… a gyerekekkel mindig baj van… Én aztán mesélhetnék erről, a három fiammal…

Letette a kagylót, és Maigret-hez fordult:

– Julien volt, biztosan ismeri; most felügyelő a IX. kerületben… Megkértem, kutassa át alaposan a papírokat a kerületében… Megtalálta Héléne Lange pontos párizsi címét. A Rue Notre-Dame-de-Lorette-en lakott négy éven át…

– Tehát huszonnyolctól harminckét éves koráig…

– Így valahogy… a házmesterné most is ugyanaz… Úgy látszik, Lange kisasszony csendes, nyugodt életet élt… Pontosan, időben indult és érkezett, mint aki rendszeresen dolgozik valahol… Ritkán ment el este hazulról, színházba, moziba…

A munkahelye távolabb lehetett, mert metróval járt… Korán reggel bevásárolt, háztartási alkalmazottja nem volt… Déli tizenkettő körül hazament ebédelni, s fél kettőkor vissza, nyilván a munkahelyére… Aztán már csak este hét óra felé látták…

– Látogatói nem voltak?

– Egyetlen férfi, s mindig ugyanaz.

– A nevét nem tudja a házmester?

– Nem tud róla semmit. Hetenként egyszer-kétszer jött, fél kilenc felé, és tíz óránál nem maradt tovább…

– Milyen típusú férfi?

– Jómódúnak látszott; kocsival járt. Sajnos, a házmesternek eszébe sem jutott felírni a rendszámát. Nagy, fekete kocsi volt, nyilván amerikai.

– És milyen korú férfi lehetett?

– Negyven körüli… Erős testalkatú… Nagyon ápolt, nagyon jól öltözött…

– Ő fizette a lakbért?

– Be se tette a lábát a házmesterlakásba…

– Víkendeztek együtt?

– Egyetlenegyszer.

– Közös nyaralás?

– Nem… Héléne Lange akkoriban csak kétheti szabadságot vett ki, s azt csaknem mindig Etretat-ban töltötte, oda küldette maga után a postáját egy családi penzióba…

– Sok levelet kapott?

– Alig… Néha egyet-egyet a húgától… Beiratkozott egy környékbeli könyvtárba, és sokat olvasott

– Körülnézhetek a lakásban?

– Úgy, mint otthon, főnök…

Maigret-nek feltűnt, hogy a televízió nem a szalonban, hanem a provanszi stílusú ebédlőben van, sok fényesen csillogó rézedény társaságában. A tálalón Héléne Lange fényképe, amint karikázik; egy másikon fürdőruhában, meredek sziklafal előtt. Valószínűleg Etretat-ban. Teste arányos felépítésű, nyúlánk, mint az arca, de cseppet sem sovány, szikár. Az a fajta nő volt, akinek az alakja felöltözve nem mutatott olyan jól, mint ruhátlanul.

A konyha modem, derűs, benne mosogatógép és sok egyéb háztartási berendezés, ami megkönnyíti a háziasszony munkáját.

A folyosóról nyílt az ugyancsak modemül berendezett fürdőszoba, és végül abban a szobában találta magát, ahol a gyilkosság történt.

Maigret mulatságosnak találta, hogy szakasztott olyan rézágyat talált itt, amilyen az övéké volt a hotelban, s szinte ugyanolyan, agyonfaragott bútorokat. A falakon halvány rózsaszín és liláskék csíkos tapéta. Innen sem hiányzott Héléne Lange fényképe; ezen úgy harmincéves lehetett.

Itt szembetűnően más volt az arckifejezése: önfeledt mosolya életörömöt árult el. Kinagyított pillanatfelvétel volt. Héléne körül a lomb arra utalt, hogy erdőben készülhetett. Gyöngéd tekintettel nézett a gép lencséjébe.

– De kíváncsi lennék, kinek a kezében volt a fényképezőgép! – dünnyögte Maigret, Lecoeurhöz fordulva, aki utánajött.

– Furcsa egy nőszemély lehetett, igaz?

– Utánanézett már a lakóknak?

– Igen. Én is gondoltam rá, hogy a házból is lehetett valaki. Az özvegy kiesik a számításból; a kilói ellenére nem elég erős ahhoz, hogy megfojtson egy olyan szívós valakit, mint amilyen Lange kisasszony volt. A Carltonban is utánakérdeztünk: valóban tizenegy óra húsz percig kártyázott, s a törvényszéki orvos szerint a gyilkosság tíz és tizenegy óra között történt…

– Tehát amikor Madame Vireveau hazajött, Héléne Lange már halott volt.

– Ez majdnem biztos.

– Amikor a Maleski házaspár hazajött, még fényt látott kiszűrődni a szalon ajtaja alatt, tehát a gyilkosnak akkor még a lakásban kellett lennie, hiszen végül is valaki a villanyokat leoltotta…

– Egész nap azon töprengek… vajon az áldozattal együtt jött-e be, és miután megfojtotta, átkutatta az egész lakást; vagy meglepte áldozatát, és úgy végzett vele…

– Az a férfi, akivel Madame Vireveau a Rue du Bourbonnais-ről befordulva szembetalálkozott?

– Ennek is utánanéztünk… Egy bártulajdonos, aki éppen a redőnyt húzta le, látott ugyanabban az órában egy sietve elhaladó, jól megtermett férfit. Azt állítja, hogy kifulladtnak látszott…

– És merre ment?

– A Célestin-forrás felé…

– Személyleírás?

– Nemigen figyelte meg… csak azt tudja, hogy sötét ruhában volt, kalap nélkül… s mintha erősen kopaszodott volna…

– Semmi névtelen levél?

– Eddig semmi…

Majd lesz. Egyetlen kicsit is titokzatos ügy sem bonyolódik le anélkül, hogy a rendőrséget ne árasztanák el névtelen levelekkel és titokzatos telefonhívásokkal.

– A húgocskát nem látta tegnap óta?

– Nem… de idevárom. Intézkednie kell, hogy mi legyen a holttesttel…

Kis szünet után folytatta:

– Hihetetlen, hogy két testvér ennyire elüssön egymástól! Amennyire az egyik visszahúzódó, magába vonuló, sőt megvető is a környezetével szemben, a másik annyira nyílt, egészségtől duzzadó… és mégis…

Maigret mosolygott, szótlanul nézte Lecoeurt, akin már meglátszottak az évek… pocakja is volt, fehér szálak vörhenyes bajuszában. Világos szeme majdnem gyermekien naiv. Maigret úgy emlékezett vissza rá, mint egyik legjobb munkatársára.

– Min mosolyog, főnök?

– Azon, hogy maga, aki sose látta életben ezt az asszonyt, csak a fényképein, meg meséltek magának róla, mégis ugyanarra a következtetésre jut, mint én, aki láttam is…

– Érzelgős, regényeskedő lehetett, nem?

– Azt hiszem, valamiféle szerepet játszott még önmagának is. De a tekintetének nem tudott parancsolni, az kemény és határozott volt…

– Mint a húgáé is…

– Francine Lange a független nőt játssza, aki nem ijed meg az árnyékától, és fütyül a világra… Biztos vagyok benne, hogy La Rochelle-ben nagyon népszerű, olyan, akihez minden sikamlós pletyka és jó bemondás eljut…

– Emellett viszont néha-néha…

Nem kellett befejezniük a mondataikat.

– Remekül tud számolni!

– A világ összes selyemfiúi ellenére pontosan tudja, mit akar… a szegényes kis marsillyi boltocska helyett negyvenéves korára egy elegáns fodrászszalon tulajdonosa La Rochelle-ben… Ismerem azt a várost, a Place d’Armes-ot is…

Elővette a zsebóráját.

– A feleségem vár…

– A forrásnál?

– Előbb nézem egy kicsit a kuglizókat, talán felfrissül tőle az agyam. Valamikor, még Porquerolles-ban én is játszottam. Ha valaki nagyon rábeszélne, akár most is…

Maigret pipáját tömködve elindult. A levegő felmelegedett. Jólesett baktatni a fák árnyékában.

– Van valami újság? – kérdezte Madame Maigret.

– Semmi érdekes…

– Nem tudni semmit a párizsi éveiről?

– Semmi pontosat… de annyit igen, hogy egy szeretője biztos volt…

– Úgy mondod, mintha örülnél neki…

– Lehet, hogy úgy is van. Az látszik ebből, hogy volt az életének legalább egy szakasza, amikor boldog volt… Nem volt mindig olyan magába zárkózott, isten tudja, miféle gondolatokkal, álmokkal…

– A férfiról mit tudtatok meg?

– Keveset… hogy nagy, fekete kocsival járt, hogy egyszer-kétszer látogatta hetenként, hogy este tíz körül mindig elment tőle, és hogy sose töltötték együtt a hétvégeket, sem a szabadságukat…

– Nős ember…

– Valószínű… Negyven év körüli, tehát tíz évvel idősebb volt, mint ő…

– A Rue du Bourbonnais-i lakók sose látták?

– Először is a férfi ma már nem negyvenéves, hanem hatvan felé jár, ha ugyan el nem hagyta…

– Azt hiszed, hogy…

– Nem hiszek semmit… Tudni szeretném, hogyan élt a nő Nizzában; valamilyen átmeneti életmódot folytatott-e, vagy már ott is úgy viselkedett, mint egy öreglány? Ahogyan itt? Nézd csak… dobáshoz készül…

A félkarú játékos volt soron; egy ideig célzott, aztán a fagolyó már ott is volt a gyepen.

– Irigylem őket… – dünnyögte Maigret.

– Miért?

A felügyelőnek úgy tűnt, hogy a felesége megfiatalodott. Árnyékok és napfényes foltok villództak sima bőrén. A szeme élénken csillogott. Maigret újra egyszerű nyaralónak érezte magát.

– Figyelted a viselkedésüket? Az arcukon a várakozás feszültségét? A felszabadult örömöt egy-egy jól sikerült dobásnál? Mi, ha pontot teszünk egy vizsgálat után, mi bezzeg…

Nem folytatta, de fintora ékesszóló volt. Az ő munkájuk vége az, hogy egy embernek a bíróság előtt kell tisztáznia magát. Néha börtön, néha halál a vége…

A felügyelő megrázkódott; kiürítette a pipáját.

– Sétálunk egyet?

Végül is ezért voltak itt, nem?

Lecoeur emberei végigfaggatták a szomszédokat. Senki nem látott-hallott semmit a gyilkosság estéjén, és egyhangúan állították, hogy Héléne Lange-nak nem voltak sem barátai, sem barátnői, és hogy soha nem fogadott látogatókat.

– Néha, kis bőrönddel a kezében, elutazott. Ilyenkor a zsaluk két-három napig zárva voltak.

Sose vitt magával nagyobb csomagot. Kocsija nem volt, taxit nem hívott.

Az utcán sose látták sem férfi, sem nő társaságában.

Reggelente a közeli boltokban bevásárolt. Nem vették észre, hogy különösebben fösvény lett volna, de megnézte, hogy mire költi a pénzét. Szombatonként elment a nagyvásárba a szükséges készletet beszerezni. Mindig kalap volt a fején; nyáron fehér, télen sötét színű.

A lakói nem jöhettek számításba. Madame Vireveau egyik montmartre-i barátnőjétől kapta ezt a címet, aki éveken át, nyaranta, Lange kisasszonynál bérelt szobát. Bármilyen kirívó is volt a személye a kövérsége s a hamis ékszerei miatt, nem az a nő volt, aki gyilkol, különösen ok nélkül. Férje virágkereskedő volt, s az asszony maga is segített a boltban, a Boulevard des Batignolles-on. Férje halála után meghúzta magát egy kis lakásban a Rue Lamarckon.

– Nem mondhatok róla semmi rosszat, hacsak azt nem, hogy szörnyen hallgatag volt – mondta, amikor Héléne Lange felől kérdezték.

A Maleski házaspár negyedik nyarát töltötte Vichyben. Az első évben, hotelban szálltak meg. Séta közben megláttak egy hirdetést, amely kiadó szobát ajánlott a Rue du Bourbannais-n. Megérdeklődték az árát, s a következő nyárra lefoglalták a szobát. Az idei már a harmadik nyár volt Héléne Lange házában.

Maleski, májbántalmai miatt, kénytelen volt nagyon mértékletesen élni, és szigorú gyógykúrát követni. Csak negyvenkét éves volt, de már öregember benyomását keltette. Mosolya lemondó, szomorkás. Mindezek ellenére nagyra becsülték szakmai tudását, kínos lelkiismeretességét; ezt igazolták a Grenoble-ból telefonon szerzett értesülések.

Maleski és felesége hamar tudomásul vette, hogy Lange kisasszony nem óhajt a lakóival barátkozni. Talán összesen kétszer-háromszor tették be a lábukat a szalonba, a földszinti lakás többi részét nem is látták. A háziasszony sose hívta meg őket egy pohárka italra vagy egy csésze kávéra.

Esős napokon, este, felhallatszott néha a televízió hangja, de az is korán elhallgatott.

Ezek az apró részletek zsongtak Maigret fejében, amikor, mint minden ebéd után, az ágyra dőlve szundított, a felesége az ablaknál ülve újságot olvasott. Félig csukott szemhéján át inkább csak érezte az aranyló félhomályt, a zsalu résein beszűrődő, falra vetülő fénycsíkokat.

Gondolatai körbejártak, el-elmosódtak, s hirtelen, mintha ez lenne a legfontosabb, azt kérdezte magától:

Mért éppen azon az estén?

Mért nem előző nap vagy másnap ölték meg? Mért nem egy hónappal előbb vagy utóbb?

A kérdés nevetségesnek tűnt; mégis akkor, félálomban úgy érezte, ennek van a legnagyobb jelentősége.

Tíz éve, tíz hosszú éve élt ez a nő egyedül Vichynek egy békés utcájában. Egy lélek sem látogatta, ő sem ment á világon senkihez. Hacsak a havonkénti pár napos utazásai alkalmával nem…

Látták a szomszédok hazajönni és elmenni, látták a parkban, valamelyik sárga széken ülve egy pohár’ forrásvizet kortyolgatni, esténként a kioszkban zenét hallgatni.

Ha Maigret elmenne azokhoz a kereskedőkhöz, akikhez Héléne mégiscsak be-betért, olyan kérdéseket tenne fel nekik, amelyeken nagyon elcsodálkoznának:

Előfordult, hogy egy szóval is többet mondott a legszükségesebbnél? Megsimogatta valaha is a kutyájukat? Szóba elegyedett a háziasszonyokkal, akik vele együtt vártak a sorukra? Köszöntött Valakit is azok közül, akikkel majdnem mindennap, ugyanabban az órában összetalálkozott?

És végül:

Látták-e valaha is nevetni? Vagy legalább mosolyogni?

Tizenöt évet kellett visszamenni az időben, hogy találjanak valakit, akivel emberi kapcsolatot tudott teremteni; egy férfit, aki hetenként egyszer-kétszer meglátogatta a lakásán, a Rue Notre-Dame-de-Lorette-en.

Lehet ennyi éven át egyetlen bizalmas barát nélkül élni? Anélkül, hogy fennhangon elmondhatná, ami a szívét nyomja?

Héléne Lange-t megfojtották.

De mért éppen aznap este?

Maigret-t félálomban heverve ez a kérdés gyötörte leginkább, s amikor a felesége közölte vele, hogy már három óra, még mindig erre kereste a választ.

– Aludtál?

– Félig-meddig…

– Együtt megyünk?

– Persze hogy együtt megyünk. Nem így szoktuk? Mért kérdezed egyáltalán?

– Gondoltam, talán Lecoeurrel van találkád…

– Nincs semmiféle találkám…

S hogy be is bizonyítsa, a nagy körsétának indultak neki; a játszótérnél kezdték, elmentek a kuglizók, aztán a strand mellett, elérték a Bellerive-hidat, a körúton folytatták, egész a Yacht Clubig, ahol a vízisízésnek hódolókat nézték egy darabig.

Sokkal messzebb mentek a szokottnál, az újonnan épült házak felé, amelyek tizenkét emeletükkel fehéren nyújtóztak az égre, s városgyűrűbe fogták a régi várost.

Az Allier másik partján volt a lóversenypálya; fehér korlátai mentén vágtáztak a lovak; fejek, vállak sorakoztak a lelátókon, a pázsiton sötét és világos körvonalak váltakoztak.

– A házigazdánktól hallom, hogy egyre több nyugdíjas telepszik le itt Vichyben…

Maigret tréfálkozott:

– Ilyesmire akarsz felkészíteni?

– Megvan nekünk a mi kis házunk Meung-ben…

Régi kis utcákat fedeztek föl; mindegyiknek megvolt a maga kora, stílusa, a házak mégis különböztek egymástól; magukon viselték az építőik ízlését.

Maigret azzal szórakozott, hogy megállt egy-egy kisvendéglő előtt, s a kifüggesztett étlapot böngészte…

– Szoba kiadó… Szoba, konyhahasználattal… Szép bútorozott szoba…

Ezért a sok kisvendéglő s a több ezer ember, akik ellepték az utcákat és a sétányokat.

Öt óra felé Maigret-ék fáradtan leültek a forrásnál; cinkos mosollyal néztek egymásra. Nem vitték túlzásba? Nem a fiatalságukat akarták bizonygatni saját maguknak?

A tömegben egyszer csak felismerték „a két huncut”-ot. A férfi mintha másként nézett volna Maigret-re, mint eddig. Sőt ahelyett, hogy elhaladt volna mellette, mindkét kezét előrenyújtva, egyenesen a felügyelőhöz tartott.

Mit tehetett egyebet, elfogadta.

– Nem ismer meg, felügyelő úr?

– Biztosan tudom, hogy már láttam valahol, de hiába próbálok visszaemlékezni…

– Bébert; ez a név nem mond önnek semmit?

Maigret sok Bébert-t, sok kis Louis-t és Hosszú Jules-t ismert meg pályája során.

– A metrónál…

Az emberke a feleségéhez fordult, mintha tanúnak hívná, és egyre huncutabb lett.

– Először a Boulevard des Capucines-en tartóztatott le; valami felvonulás volt azon a napon… Nem tudom már, melyik államfő masírozott a lovas testőrök között… Másodszor a metró kijáratánál csípett el, a Bastille-nál… Jó ideig követett… Persze nem tegnap volt… Akkor még fiatal voltam… és ön is, de a tekintélye már akkor is megvolt…

Maigret emlékezett erre a metróhistóriára, mert átvágva a Bastille téren, üldözés közben elvesztette a kalapját… Akkoriban divatos szalmakalap volt… no, nézd csak! Még kiderül, hogy már hordott életében szalmakalapot.

– Mennyit húzott le?

– Két évet… Aztán észhez tértem… Rendes kerékvágásba kerültem… Először egy régiségkereskedőnél az ócskaságokat javítgattam; mert a kezem, az mindig ügyes volt…

Kacsintással jelezte, hogy ez milyen hasznos is volt a számára, amikor még zsebmetszésből élt.

– Aztán megismerkedtem a feleségemmel – mondta büszke pátosszal. – Elegem lett a bűnügyi nyilvántartásból. Az asszonykám sose volt utcalány. Épp akkortájt jött fel Bretagne-ból, s egy cukrászdában dolgozott. Vele minden azonnal komolyra fordult, s már mentünk is a városházára… Ragaszkodott hozzá, hogy az ő falujában tartsuk meg a templomi esküvőt, igazi esküvő volt… fehér ruhában…

Az egész emberből áradt az életöröm.

– Felismertem önt azonnal… Néztem nap, mint nap, de nem voltam benne egészen biztos… Ma reggel, amikor kinyitottam az újságot, és megláttam benne a fényképét…

Maigret poharára mutatott.

– De nincs semmi komoly baj?

– Egész jól megvagyok…

– Én is… Az orvosok is azt mondják… Csak a térdem fáj néha; amiatt küldtek ide… Hidroterápia, masszázs, besugárzás… s amit csak akar… és ön?

– Én szorgalmasan iszom a forrásvizet.

– Hát az semmi! De nem akarom feltartani önt s a kedves feleségét sem. Annak idején maga nagyon jó volt hozzám… hej, azok voltak csak a szép idők, igaz? Viszontlátásra, felügyelő úr… Köszönj el, drágám, te is…

Ahogy „a két huncut” elvitorlázott, Maigret-ből jóízű nevetés tört ki a régi zsebtolvaj bőbeszédűségén és egész sorsán. Aztán Madame Maigret látta, hogyan válik egyre komolyabbá a felügyelő arca, hogyan futnak össze a ráncok a homlokán. Végül megkönnyebbült sóhaj szakadt ki belőle.

– Azt hiszem, rájöttem, miért…

– Hogy miért ölték meg?

– Nem. Hogy mért éppen azon a napon… Mért nem egy hónap vagy egy év múlva…

– Nem értelek…

– Amióta itt vagyunk, naponta kétszer-háromszor látjuk ugyanazokat az arcokat; előbb-utóbb megszokjuk őket… Csak ma, hogy a fényképem megjelent az újságban, ez a fickó csak ma ismert fel határozottan, csak, ma mert odajönni hozzám…

Aztán, ne felejtsd el, nekünk ez az első nyarunk itt, és remélhetőleg az egyetlen… De ha jövőre mégis újra jönnénk, sok ismerős arcot találnánk…

Valaki idejött Vichybe, akárcsak mi, életében először… Követte az itteni szokásokat, választott egy orvost; jöttek a vizsgálatok, analízisek; előírták neki a napi programot, megtanulta a források nevét, s hogy mikor melyikből mennyit kell innia…

Egyszerre csak szembetalálkozott Héléne Lange-zsal, s ismerősnek tűnt neki.

Másodszor, harmadszor is összetalálkoztak… azon az estén talán a közelében ült, mialatt a nő a zenét hallgatta.

Madame Maigret mindezt nagyon egyszerűnek találta, s csodálkozott, hogy férje miért örül ennyire ennek a nem túl érdekes felfedezésnek.

A felügyelő maga is igyekezett tréfálkozó hangot megütni.

– A prospektusok szerint nyaranta kétszázezer ember jön ide. Ez hat hónapra elosztva több mint harmincezer embert jelent havonta. Mondjuk, hogy ennek az egyharmada először van itt, ahogyan mi is, tehát marad körülbelül tízezer gyanúsítható… Annyi sem! A nőket és a gyerekeket le kell számítanunk… Szerinted hány nő és gyerek lehet itt?

– Mindenesetre több nő, mint férfi… és hogy mennyi gyerek…

– Várj csak! Sokan tolókocsiban közlekednek… Sokan járnak mankóval vagy bottal… Az idősebbek nagy része nem tudna megfojtani egy jó erőben levő asszonyt…

Madame Maigret nem értette, hogy a férje komolyan beszél-e vagy tréfál.

– Mondjuk, van ezer ember összesen, aki képes lenne megfojtani valakit… hiszen Madame Vireveau és a bártulajdonos szerint is az a bizonyos férfi jól megtermett, erős testalkatú volt, tehát a kicsik, soványak sem jöhetnek számításba… Meghagyunk ötszáz embert…

Az asszony megkönnyebbült, amikor végre nevetni hallotta.

– Min nevetsz?

– A rendőrségen. A mesterségünkön. Megmondom a derék Lecoeurnek, hogy csak ötszáz gyanúsítottja lehet, hát, még ha leszámítjuk azokat is, akik például színházban voltak aznap este, s ezt bizonyítani is tudják; vagy bridzseltek, vagy mit tudom én hol, mivel szórakoztak. És milyen gyakran tartóztatjuk le végül így a bűnöst! Egyszer a Scotland Yard kihallgatta egy kétszázezres város minden lakóját… Persze hónapokig tartott…

– És megtalálták, akit kerestek?

– Egy másik városban, véletlenül, amikor az illető többet ivott egy este a kelleténél, és eljárt a szája…

Ma már késő volt ahhoz, hogy Lecoeurrel beszéljen, mert még két pohár gyógyvizet meg kellett innia, félórás szünetekkel. Megpróbált az esti újságra odafigyelni, amely főként a nyaraló hírességekkel foglalkozott. Elég furcsa, de még azok is, akik meglehetősen könnyelmű életet éltek, milyen előszeretettel fényképeztették le magukat a gyerekeikkel, az unokáikkal, mint akik minden idejüket nekik szentelik…

Később, amikor szél támadt, és hűvösödni kezdett, befordultak a Rue d’Auvergne sarkán. Héléne Lange háza előtt kis teherautó állt.

Közelebb érve, a házból kalapácsütések hallatszottak.

– Menjek haza egyedül? – kérdezte halkan Madame Maigret.

– Egy perc múlva jövök utánad…

A szalon ajtaja nyitva volt. Néhány világos munkaruhás férfi fekete kárpitot szögezett a falakra.

Előbukkant Lecoeur.

– Biztosra vettem, hogy eljön, főnök… Menjünk csak ide be…

A hálószobába vezette Maigret-t, ott kicsit csendesebb volt.

– Vichyben temetik el? Így döntött a húga?

– Igen… Délfelé nálam járt…

– A fiújával?

– Nem… Taxival jött…

– Mikor lesz a temetés?

– Holnapután… hogy ott lehessen a ravatalnál a környék lakói közül, aki akar…

– Beszentelés is lesz?

– Azt hiszem, nem.

– A család nem katolikus volt?

– Az öregek igen… a lányokat megkeresztelték, elsőáldozók is voltak… De azóta…

– Hacsak nem vált például el…

– Előbb azt kéne bebizonyítani, hogy férjnél volt…

Lecoeur vörhenyes bajuszát simogatta, s kérdőn nézett Maigret-re.

– Egyikőjüket sem ismerte véletlenül?

– Nem én…

– Pedig volt egy darabig La Rochelle-ben, főnök…

– Kétszer voltam ott… Talán összesen tíz napot… Miért?

– Mert ma reggel Francine Lange, amikor nálam járt, kicsit másként viselkedett, mint előzőleg… Nem volt olyan fene jó kedve… távolról sem volt olyan talpraesett… Az volt a benyomásom, hogy titkol valamit, s nem tudja eldönteni, bevallja-e nekem vagy se…

Egyszer csak azt kérdi tőlem: Maigret felügyelő ült ott tegnap a sarokban?

Mire én: Ismeri talán? Erre ő azt mondja: felismerte a képét az újságban…

– Ugyanígy reagál néhány tucat ember a sok ezerből, akikkel nap, mint nap összeakadok… Egy régi kliensem, híres zsebes, a kezét nyújtva jött oda hozzám az imént, épp csak hogy hátba nem veregetett…

– Nem ilyen egyszerű ez, főnök – mondta Lecoeur, mint akit valami nem hagy nyugton.

– Arra gondol, hogy netán foglalkoztam ezzel a nővel valamikor, amikor még Párizsban élt?

– Ez sincs kizárva, miután tudjuk, hogy miféle életet élt… De nem erről van szó! Amire gondolok, nem egészen világos, és inkább csak sejtés… Francine Lange számára én csak egy vidéki rendőr vagyok, aki tőle telhetően elvégzi a dolgát, felteszi a kötelező kérdéseket, följegyzi a válaszokat, s jöhet a következő… Érti, mit akarok mondani? Amikor ez a nő először belépett ide, nagyon is fölényes volt, és még tegnap délután is… Oda-odapislantott a sarokba, ahol maga ült, de láttam, hogy nem ismeri fel magát…

Az Hotel de la Gare-ban szállt meg. Ott is, mint a legtöbb helyi szállodában, a reggelivel együtt felviszik az újságot is a vendég szobájába… Amikor meglátta benne a maga fényképét, kicsit elgondolkodott azon, miért is volt Maigret felügyelő jelen az ő kihallgatásánál…

– És milyen következtetést von le ebből?

– Főnök, maga megfeledkezik a hírnevéről, arról, hogy milyen képet alkotnak magáról az emberek…

Lecoeur elpirult, úgy érezte, nem fejezi ki magát elég világosan.

– És nemcsak az emberek, egyébként mi is, akiknek ez a mesterségünk, mi még inkább…

– Hagyja ezt…

– Ez nagyon fontos… ő nem tudhatta, hogy maga véletlenül ült itt a fotelban… és még ha véletlennek tartotta volna is, maga a tény, hogy Maigret felügyelő foglalkozik az üggyel…

– Úgy látszott, fél valamitől?

– Azt azért nem mondanám… de másként viselkedik, óvatosabb. Jelentéktelen dolgokat kérdeztem tőle, és mindannyiszor vette magának a fáradságot, hogy gondolkodjék, mielőtt válaszol…

– A közjegyzőt nem találta meg?

– Én is gondoltam rá, és mondtam is neki… Mire a fiúja sorra felhívta a város összes közjegyzőjét… Héléne Lange egyiknek sem volt az ügyfele… De valaki, aki akkor, tíz évvel ezelőtt, ügyvédbojtár volt, s azóta átvette a főnöke irodáját, emlékszik valamilyen aktára a ház vételével kapcsolatban…

– A nevét tudja?

– Rambaud

– Nem hívná fel?

– Ilyen későn?

– A vidéki közjegyzők többnyire abban a házban laknak, ahol az irodájuk van…

– És mit kérdezzek tőle?

– Azt, hogy az asszony csekkel vagy készpénzzel fizetett-e…

– Szólnom kell előbb ezeknek a kalapálóknak, hogy hagyják kicsit abba, amíg telefonálok…

Maigret ezalatt cél nélkül jött-ment a fürdőszobában meg a konyhában.

– Nos?

– Főnök! Hogy találta ki?

– Mit?

– Hogy bankjegyekben fizetett? Rambaud gyakorlatában ez volt az egyetlen ilyen eset, ezért is emlékezett rá… Egy kis bőrönd teli volt a pénzzel…

– Az állomás pénztárosait kikérdezte?

– A mindenit! Erre nem gondoltam!

– Tudni szeretném, hogy minden hónapban ugyanoda utazott-e, vagy különböző helyekre…

– Remélem, ezt holnapra megtudom. Jó étvágyat és kellemes estét, főnök!

Ma koncert volt a kioszkban, s a Maigret házaspár épp eleget gyalogolt napközben ahhoz, hogy ülve hallgassa a zenét.

4. fejezet

Maigret tíz perccel előbb készült el a szokottnál, de maga sem tudta, miért… Talán aznap reggel kevesebb olvasnivaló volt a Tribune-ben? Madame Maigret, aki mindig csak utána vette birtokba a fürdőszobát, még nem volt készen, amikor a férje beszólt az ajtón át:

– Előremegyek… Várj meg odalent…

Volt egy zöldre festett pad a járdán a hotel vendégei számára. Az ég ma is ugyanolyan tiszta volt. Amióta Vichyben voltak, egyetlen csepp eső sem esett.

A tulajdonos, szokása szerint, már várt rá a lépcső alján.

– No és a gyilkos?

– Nem tartozik rám – felelt mosolyogva.

– Azt hiszi, hogy ezek az itteni nyomozók jól kézben tartják az ügyet? Nem szerencsés dolog, hogy egy fojtogató szabadon járkáljon egy ilyen városban, mint a mienk! Sok idős hölgy már el is utazott…

Maigret bizonytalanul mosolygott, és elindult a Rue du Bourbonais felé. Már messziről látta a fekete kárpittal keretezett bejáratot; a kárpiton ezüst szállal hímzett nagy „L” betű. A rendőrségi emberek közül már senki nem állt a járdán. Tegnap még volt itt valaki közülük? Már nem emlékezett rá; oda se figyelt. Végül is ez nem az ő ügye. Itt ő legfeljebb egy kíváncsi nyaraló.

Éppen meg akarta nyomni a csengőt, amikor észrevette, hogy a fehérre festett kapu csak be van hajtva. Egy mozdulattal betolta, s ott talált egy egészen fiatal lányt, alig lehetett tizenhat éves; vizes felmosóronggyal törölte föl a kőkockás folyosót.

A ruhája olyan rövid volt, hogy ha lehajolt, kilátszott a rózsaszín bugyija. Lába, combja vastag, formátlan, ami serdülő korban, gyakori. Mint egy olcsó baba lába, valószínűtlen színre bemázolva.

Amikor a lány felé fordult, Maigret egy kerek képet, kifejezéstelen szemet látott. Azt se kérdezte, ki ő és mit akar.

– Arra tessék – mondta, a szalonajtó felé mutatva.

A szobában félhomály, a falak feketével bevonva, a koporsó az asztalon, amely egyébként ebédlőasztal lehetett. A két gyertya nem égett, de egy üvegedényben szenteltvíz volt, benne kis szentelt ágacska.

Az ebédlő- és a konyhaajtó nyitva. A szalon bútorai s apróságai az ebédlőbe voltak bezsúfolva. A konyhában az ifjú Dicelle mélyen belemerült egy képregénybe, előtte egy csésze kávé.

– Nem parancsol egy kicsit? Főztem egy egész fazékkal.

Héléne Lange gáztűzhelyén, aki valószínűleg nem örült volna, hogy használják a konyháját.

– Lecoeur felügyelő nem jött még meg?

– Tegnap késő este sürgősen Clermont-Ferrand-ba hívták… Kiürítették a takarékpénztárt, s ott hagytak egy halottat. Egy arra menőnek feltűnt, hogy a bejárati ajtó, záróra ellenére, félig nyitva van; benézett, épp abban a pillanatban, amikor a tolvajok már távozóban voltak… Az egyik rálőtt…

– Itt semmi újság?

– Tudtommal semmi…

– Nem járt az állomáson?

– Trigaud kollégámat bízták meg… Azt hiszem, még mindig ott van.

– Ettől a kis cselédlánytól, akit kinn láttam, mit tudtak meg? Biztosan kikérdezték…

– Amennyi esze ennek van, még az is csoda, hogy beszélni tud. Nem tud semmit. Csak a nyári idényre alkalmazták. A kiadott szobákat kellett takarítania; a földszinti lakást nem, mert Lange kisasszony maga tartotta rendben a háztartását…

– Látogatókat sose látott?

– Csak a gázszámlást és a kézbesítőt. A lány reggel kilencre jött, és délig maradt… Ezek a Maleskiék ott fönn nyugtalanok… a hónap végéig kifizették a szobájuk bérét… Nem tudják, ott maradhatnak-e… Szezon közben nehéz szobát kapni, és nem szeretnének hotelba menni…

– A főnöke hogy döntött?

– Azt hiszem, maradhatnak… a másik lakó, az a kövér nő, elment masszíroztatni magát…

– Francine Lange nem jött még?

– Minden pillanatban várom… Nem tudni, hogyan lesz… Mindenáron fel akarta ravataloztatni, de hogy akad-e valaki is, aki a ravatalhoz járul… Én azt az utasítást kaptam, hogy itt legyek, és diszkréten figyeljem a látogatókat, ha lesznek egyáltalán…

– Szép nap lesz ez is – dünnyögte Maigret, s kiment a konyhából.

Gépiesen kezébe vett egy fekete vászonba kötött könyvet, amely kis, kerek asztalon feküdt. Ez az asztal is a szalonból vándorolt ide az ebédlőbe, a többi holmival együtt. A könyv a Lucien Leuwen volt. A sárguló lapok a kölcsönkönyvtárak sajátságos szagát őrizték.

Egy lila pecsét elárulta a könyvtár nevét és címét.

A könyvet visszatette ugyanoda, s egy perc múlva már nyugodt léptekkel ment a járdán. Egy ablak nyílt ki hirtelen, s egy fürdőköpenyes asszony, hajcsavarokkal dekorált, megszólította:

– Felügyelő úr, igaz, hogy meg lehet látogatni?

A kifejezés meglepte Maigret-t, s egy pillanatig értetlenül állt.

– Gondolom igen, miután felravatalozták, és a bejárat nyitva van…

– És látni is lehet?

– Úgy tudom, a koporsót lezárták…

Az asszony felsóhajtott:

– Jobb is… Mégsem annyira felkavaró…

A feleségét a hotel előtt találta, a zöld pádon. Az asszony meg volt lepve, hogy ilyen hamar visszajött.

Elindultak, mint más reggeleken. Csak pár perces késésben voltak a szokott órarendjükhöz képest, amely sose volt szigorúan megszabott, mégis lelkiismeretesen betartották, mintha isten tudja, milyen jelentősége lett volna.

– Volt ott valaki? – kérdezte Madame Maigret.

– Senki. Mintha mindenki várna valamire…

A még elhagyott játszótértől indultak, és a fák árnyékában sétáltak tovább. Az Allier mentén és itt is sok különleges fajtájú fa volt. Amerikából, Indiából, Japánból valók, rajtuk, kis fémtáblácskán a nevük latinul és franciául. Legtöbbjüket a hálás gyógyultak küldték, akik valaha itt kezeltették magukat; elfeledett államfők, maharadzsák, keleti hercegecskék.

Meg sem álltak a kuglizóknál. Az asszony sose kérdezte a férjét, merre mennek. Maigret nekiindult egyenesen előre, mint akinek határozott célja van, de ha a szokott útvonaluktól eltért, annak rendszerint oka volt: új benyomásokat, új látnivalókat, új hangokat keresett.

Mielőtt a forráshoz mentek volna a pohár vizet meginni, Maigret a Rue Georges-Clemenceau felé vette az irányt, mint akinek vásárolnivalója van, aztán balra fordult egy kis átjáróba, s ott egy könyvesbolt előtt megállt. Alkalmi áron kínált könyvek dobozokban, s mindenfele más olvasmány forgatható állványokon.

– Gyere… – mondta a feleségének, aki kérdőn nézett rá.

A tulajdonos hosszú szürke köpenyben rendezgette a könyvsorokat. Látszott, hogy megismeri Maigret-t, de nem szólt, várt.

– Lenne néhány perce?

– Rendelkezésére állok, felügyelő úr; gondolom, Lange kisasszony ügyében szeretne megtudni egyet-mást…

– Rendszeresen járt önhöz, ugye?

– Hetenként egyszer, de inkább kétszer jött könyvet cserélni. Úgy fizetett elő, hogy két könyvet is elvihetett egyszerre…

– Hosszú ideje ismerte?

– Körülbelül hat éve vettem a boltot. Nem vagyok idevaló, Párizsból jöttem, a Montparnasse-ról. Lange kisasszony rendszeresen járt már az elődömhöz is…

– Beszélgetett is néha vele?

– Ő általában nagyon keveset beszélt…

– Nem kért soha tanácsot a könyvek kiválasztásához?

– Pontosan tudta, mit akar. Fáradjon csak ide…

A bolt mögött volt egy kis helyiség, a padlótól a plafonig teli fekete vászonba kötött könyvekkel.

– Eltöltött itt gyakran egy fél órát, sőt egy teljes órát is, nézegette a köteteket, itt-ott beleolvasgatott…

– Az utolsó olvasmánya Stendhal Lucien Leuwen című könyvelőit.

– Igen, Stendhalt most fedezte fel magának… Előtte elolvasta az összes Chateaubriand-t; Alfréd de Vigny, Jules Sandeau, Benjamin Sonstant, Musset, George Sand könyveit… Mindig csak a romantikusokat… Egyszer elvitt egy Balzac-regényt, nem emlékszem, melyiket, s másnap már vissza is hozta. Megkérdeztem tőle, hogy talán nem tetszett? S valami olyat válaszolt, hogy: – Nagyon durva… – Balzac durva!

– Modern írókat nem olvasott?

– Soha… Csak romantikusokat! George Sand és Musset levelezését viszont többször is elolvasta…

– Nagyon köszönöm…

Már az ajtónál voltak, amikor a könyvtáros visszahívta.

– Elfelejtettem egy apróságot, ami talán érdekelni fogja. Egy nap csodálkozva vettem észre, hogy némelyik könyvben ceruzajelek vannak. Mondatok, szavak voltak aláhúzgálva, vagy csak egy kereszt a margón. Kutatni kezdtem, ki lehet az, akinek ez a mániája? És rájöttem, hogy ő…

– Szólt neki?

– Persze hogy szóltam… a segédem nem töltheti azzal az idejét, hogy az ő firkálásait radírozgassa…

– S mit válaszolt?

– Merev arccal azt mondta: elnézést kérek… Amikor olvasok, elfelejtem, hogy a könyv nem az enyém…

A nyaralók, a platánok világos törzsei, a napsütés, minden a helyén volt, a sárga székek is.

Héléne Lange Balzacot durvának találta. Nyilván azt akarta mondani: túl valóságos. Bezárkózott a XIX. század első félébe; tudomást sem vett Flaubert, Hugo, Zola, Maupassant létezéséről… De Maigret már az első alkalommal, belépve a kis szalonba, észrevett a sarokban egy halom képes újságot…

Ha akarta, ha nem, egyre teljesebbé vált az asszonyról alkotott képe. Csak érzelmes, szentimentális könyveket olvasott, de a tekintete ijesztően kemény is tudott lenni.

– Találkoztál Lecoeurrel?

– Nem, áthívták Clermont-Ferrand-ba, valami bankrablás miatt…

– Gondolod, hogy képes lesz kinyomozni a gyilkost?

Maigret összerezzent. Most rajta volt a sor, hogy visszazökkenjen a valóságba. Azon kapta magát, hogy nem a gyilkosságon vagy a gyilkoson töri a fejét; elfelejtette, hogy a zöld zsalus ház tulajdonosnőjét megfojtották, és hogy az első számú tennivaló: megtalálni a gyilkost.

Keresett valakit. S akaratlanul egyre többet gondolt erre a valakire; annyit, hogy már nem is volt nyugta tőle.

Az az ember izgatta Maigret-t, aki valamikor helyet kapott Héléne Lange magányában.

A Rue du Bourbonnais-n nyoma sem volt; egyetlen fénykép, levél vagy pár szavas üdvözlet sem származott tőle.

Semmi! Senkitől semmi! Legfeljebb számlák.

Tizenkét évvel ezelőtt kellett volna elmenni Párizsban a Rue Notre-Dame-de-Lorette-i lakásba, hogy valamit megtudjunk egy nagyon kevéssé ismert férfiról, aki egyszer-kétszer hetenként ott járt; eltöltött egy-egy órát Héléne Lange-nál, aki akkor még fiatal volt.

Még a húga, Francine is, aki pedig akkor ugyancsak Párizsban élt, azt állítja, hogy nem tud arról az emberről semmit.

Héléne falta a könyveket, nézte a televíziót, bevásárolt. Rendben tartotta a háztartást, sétált a park fái alatt úgy, mint a nyaralók; egy szava sem volt senkihez, egyenes derékkal, mereven maga elé nézve hallgatta esténként a kioszkban a zenét.

Maigret-t feldúlta mindez. Pályája során számtalan férfit, nőt ismert meg, akik vadul szerették a szabadságot. Ismert megszállottakat, akik menekültek a világból, s a legvalószínűtlenebb, gyakran a legmocskosabb helyeken húzódtak meg.

De még ezeknek is volt valami kapcsolatuk, a külvilággal. Az öregasszonyoknak legalább egy pad a parkban, ahol találkoztak egy másik öregasszonnyal; vagy a templom, a gyóntatószék, pap… Az öregurak valamelyik bisztróban találtak menedéket, ahol mindenki ismerte őket, s ettől családias volt a hangulat…

Maigret most először találkozott össze az áttörhetetlen magánnyal.

És ez a magány nem volt agresszív. Héléne Lange nem kellemetlenkedett a szomszédainak, nem volt barátságtalan a boltosokkal. Nem viselkedett megvetően; az öltözködésében ragaszkodott ugyan bizonyos színekhez, fazonokhoz, de nem játszotta a nagyvilági hölgyet.

Egyszerűen nem érdekelte senki. Nem volt senkire szüksége. Voltak ugyan bérlői, mert voltak kiadó szobái, és mert ebből jövedelme származott. De a kiadott szobák és a földszint között, ahol ő lakott, szigorú határvonalat húzott; tartott egy kicsit ütődött gyereklányt, hogy az emeleti szobákat rendbe tegye.

– Megengedi, felügyelő úr?

Maigret előtt egy árnyék magasodott; egy szék támláját fogta. Látta már a Rue du Bourbonnais-n. Lecoeur egyik munkatársa volt, alighanem Trigaud. Leült.

– Honnan tudta, hogy itt talál? – kérdezte Maigret.

– A kis Dicelle mondta, hogy…

– És Dicelle honnan tudta?

– Nincs olyan rendőr a városban, aki önt, legalább látásból ne ismerné; ahova csak a lábát beteszi…

– Van valami újság?

– Az éjjel egy órát töltöttem az állomáson; de nem azok voltak benn, akik nappal, így reggel visszamentem. Utána felhívtam Lecoeur felügyelőt, aki még mindig Clermont-Ferrand-ban van…

– Nem is jön ma ide?

– Még nem tudja, de holnap mindenképpen itt lesz a temetésen. Reméli, hogy ön is…

– Nem látta Francine Lange-ot?

– A halottasházba ment… Kilenckor lesz a szertartás… Biztos ő küldte a virágokat…

– Hány koszorú?

– Egy…

– Biztos, hogy Francine küldte? Utánanézett? Bocsásson meg! Elfelejtettem, hogy nem tartozik rám…

– A főnökömnek nem ez a véleménye… Azt az utasítást kaptam, hogy számoljak be önnek mindenről, amit megtudtam…

Úgy gondolom, lesznek a brigádban, az ön alázatos szolgáját is beleértve, akiknek utazniuk kell majd…

– Messzire utazgatott?

– Trigaud kihúzott a zsebéből egy maroknyi kisebb-nagyobb papírfecnit, végül sikerült megtalálnia, amit keresett.

– Nem emlékeztek minden útjára, de néhány város neve meglepte őket… Például Strasbourg, kevéssel egy bresti út után… Az is feltűnt nekik, hogy a csatlakozás néha bonyolult volt, hogy kétszer-háromszor is át kellett szállnia… Carcassonne… Dieppe… Lyon… Nincs olyan messze… De Lyon kivétel volt… Többségükben hosszú utak voltak… Nancy, Montélimar…

– Kis városokba, falvakba nem utazott?

– Csak jelentősebb városokba… Igaz, hogy utána átszállhatott buszra…

– Párizsba?

– Soha…

– S régóta tart ez az utazgatás?

– Az utolsó jegypénztáros, akivel beszéltem, kilenc éve dolgozik ugyanazon a helyen. „A hölgy rendszeres utasunk volt – mondta. – Az állomáson mindenki ismerte. Már vártuk, mikor jön. Megtörtént, hogy fogadtunk, melyik várost fogja választani”…

– Rendszeres időközökben utazott?

– Egyáltalán nem… Előfordult, hogy hat hétig nem látták; főként nyáron, a fürdő-idényben; nyilván a kiadott szobák miatt… Nem hónap végén, se más meghatározott időpontban utazott…

– Lecoeur nem mondta, mit akar csinálni?

– Rendelt egy csomó fényképet… Elküldi őket az embereivel a közeli városokba… a helyi nyomozóirodáknak…

– Nem tudja, miért üzent nekem?

– Erről nem beszélt… De nyilván azt hiszi, önben már kialakult valamilyen elgondolás… Egyébként én magam is…

Maigret nem először tapasztalta, hogy ravaszabbnak, agyafúrtabbnak tartják, mint amilyen a valóságban, s ha tiltakozott ez ellen, meg voltak győződve róla, hogy csak tetteti magát.

– Vannak látogatók a Rue du Bourbonnais-n?

– Dicelle azt mondja, tíz óra körül egy kötényes néni dugta be a fejét, odatipegett, meglátta a ravatalt, elővett a köténye zsebéből egy rózsafüzért, és hangtalanul imádkozni kezdett; aztán szenteltvízzel keresztet vetett és elment… ő nyitotta a menetet. Biztosan ő szólt néhány szomszédnak… jöttek is egyedül, párosával…

– Férfi volt közöttük?

– Igen… a hentes, aztán egy asztalos, aki az utca végében lakik, s még páran a környékről…

Miért ne követhette volna el a gyilkosságot valaki környékbeli? Az „orgonalila hölgy” egész életét végigkutatták. Mit csinált Nizzában, Párizsban? Miért utazgatott Franciaországban keresztül-kasul? De senki nem gondolt a szomszédokra, az ezernyi emberre, aki a France negyedben lakott.

Maigret a legkevésbé.

– Nincs valami utasítása a számomra? – kérdezte Trigaud. Nem magától találta ki a kérdést, az a ravasz Lecoeur ráparancsolt, hogy ajánlja fel a szolgálatait. Ha már a sors úgy hozta, hogy Maigret kéznél van, bolondok lennének, ha nem próbálnák igénybe venni.

– Arra gondolok, milyen jó lenne, ha a jegypénztárosok közül valaki emlékezne akár csak néhány pontos dátumra is. Nem sokra, kettő-három elég is lenne…

– Egyet tudok – vágta rá Trigaud. – Június 11… Az illető azért emlékezett erre a napra, mert akkor Héléne Lange Reimsbe utazott, az ő felesége meg odavaló, s éppen aznap volt a születésnapja…

– Én a maga helyében máris rohannék a bankba, megtudni, hogy június 13-án vagy 14-én vitt-e be valamilyen összeget Lange kisasszony…

– Már értem, mire gondol… Zsarolás! Igaz?

– Vagy nyugdíj…

– Mért folyósítanának bármiféle nyugdíjat ilyen szabálytalan időközönként?

– Én is ezt kérdem magamtól…

Trigaud a szeme sarkából nézte Maigret-t; megesküdött volna, hogy titkol valamit vagy gúnyolódik.

– Szívesebben venném kezelésbe azokat a bankrablókat – dünnyögte. – A csibészekkel az ember tudja legalább, hányadán áll… Bocsásson meg, ha terhére voltam… Hódolatom, asszonyom…

Felállt, s zavarában azt sem tudta, hogyan induljon el; a nap erősen a szemébe sütött.

– A bankba menni már késő… Majd kettőkor… Aztán, ha szükséges, kimegyek újra.

Valamikor Maigret is csinálta ezt a munkát; órákon át koptatta a cipője talpát hol az égő, hol a latyakos aszfalton; embereket kérdezgetett, akik alig álltak szóba vele, vagy minden szót egyenként kellett belőlük kihúzni…

– Na, menjünk forrásvizet inni…

Trigaud most biztosan egy pohár sörrel vigasztalja magát…

– Tizenegykor a forrásnál – mondta Maigret a feleségének. – Remélem, akkorra odaérek.

Rosszkedvű volt a hangja. Amikor Vichybe jöttek, Madame Maigret félt, hogy a férje unja majd a semmittevést s a reggeltől estig való együttlétet. Az első napok derűs nyugalma csak félig-meddig nyugtatta meg, s már előre félt, vajon meddig tart ez a jó hangulat Maigret-nél.

Az utóbbi három nap alatt, csodák csodája, a férje még bosszankodott is, ha kimaradt egy-egy sétaút a programjukból.

Ma lesz a temetés. Megígérte Lecoeurnek, hogy ott lesz. Az utcák változatlanul napfényben s a reggel friss harmatában fürödtek.

A Rue du Bourbonnais szokatlan látványt nyújtott. Az ott lakók a környező ablakokban könyököltek, mintha valami választási felvonulást néznének. A kíváncsibbak a járda egész hosszát elálltak, a ház bejárata előtt sűrűbben tömörültek.

Már megjött a halottaskocsi. Mögötte egy sötét autó, nyilván a temetkezési vállalkozóé, s a mögött még egy, amelyről Maigret nem tudta, kié.

Lecoeur elébe jött.

– Ott kellett hagynom a betörőimet. A rablások már mindennaposak, az emberek megszokták, nem izgatja őket. De egy otthonában – látszólag ok nélkül – megfojtott asszony, ilyen csendes kisvárosban, mint Vichy…

Maigret felismerte a Tribuné kócos, rőt hajú fotóriporterét. Két-három másik is ott sürgött-forgott; egy közülük lekapta őket, amint átvágtak az úttesten.

Nem volt itt valójában semmi látnivaló. Az ácsorgók egymást nézegették, olyan tekintettel, mint akik maguk sem értik, mit keresnek itt.

– Az emberei itt vannak? – kérdezte Maigret.

– Hárman… Nem látom Dicelle-t, de nem lehet messze… Az az ötlete támadt, hogy összebarátkozik a hentesinassal, aki az egész környéket ismeri… s megmutatja neki azokat, akik nem ebbe a negyedbe valók…

Sivár és érzelem nélküli volt az egész. Mindenki várt valamire. Maigret maga is.

– Kimegy a temetőbe? – kérdezte Lecoeurt.

– Igen, és nagyon szeretném, ha velem jönne, főnök… Saját kocsimmal jöttem… Gondoltam, ízléstelen dolog lenne rendőrségi autóval…

– Francine?

– Pár perccel ezelőtt jött meg a fiújával… Benn van a házban…

– Nem látom a kocsijukat…

– Gondolom, a temetésrendező, aki ismeri a temetések illemtanát, figyelmeztette őket, hogy egy piros sportkocsi nem jól festene a menetben; ahogyan egy rendőrségi autó sem… Azt a fekete kocsit ők bérelték…

– Beszélt Francine-nal?

– Foghegyről köszönt, amikor megérkezett… Idegesnek, nyugtalannak látszott… Mielőtt belépett a házba, nézte a szájtátókat körös-körül, mintha valakit keresett volna a szemével…

– Nem látom a maga Dicelle-jét.

– Befészkelte magát valamelyik ablakba a hentesinassal.

Emberek jöttek ki a házból, ketten bementek, majd rögtön távoztak. A halottaskocsi sofőrje beült a volánhoz.

Mintegy jeladásra négy ember nem kis fáradsággal kijött a kapun a koporsóval, s betolta a kocsiba.

Egy közülük visszament, s egy koszorúval meg a kisebb csokorral jött ki.

– A csokor a lakóitól származik…

Francine Lange a küszöbön várt, fekete ruhában, ami nem állt neki valami jól, nyilván tegnap vásárolta a jó öreg Rue Georges Clemenceau-n. A fiúja mögötte állt, a folyosó félhomályában.

A halottszállító pár métert haladt. Francine meg a szeretője beültek a fekete kocsiba.

– Jöjjön, főnök.

Az emberek a járdán nem mozdultak: csak a fotóriporterek szaladtak az úttest közepén.

– Csak ennyien? – fordult Lecoeurhöz Maigret.

– Nincs se rokona, se barátja…

– És a lakói?

– Maleski tíz órára orvoshoz ment, a terebélyes Madame Vireveau pedig a szokásos masszázsra…

Két vagy három utcán haladtak végig, melyeket Maigret kalandos sétáik közben mar megismert. Pipára gyújtott, nézegette a házakat, s meglepődött, amikor egyszerre csak az állomásnál voltak.

A temető nem volt messze; a vasúti sínek túloldalán. Elhagyott volt minden. A koporsót szállító autó a kocsiút végéig gurult.

A temetkezési embereken kívül összesen négyen álltak a kavicsos úton. Lecoeur és Maigret természetesen odamentek a párhoz. A férfi napszemüveget vett föl.

– Hamarosan elutazik? – kérdezte Maigret az asszonyt, csak hogy mondjon valamit. Látta, hogy az feszülten figyeli őt, s valami hátsó gondolatot gyanít a szavai mögött.

– Valószínűleg itt kell maradnom két-három napig; elrendezni a dolgokat…

– Mi a terve a lakókkal?

– Hagyom, hogy maradjanak a hónap végéig. Semmi okom nincs rá, hogy az utcára tegyem őket. A földszinti lakást pedig lezárom…

– A házat eladja?

Francine-nak nem volt ideje válaszolni, mert az egyik fekete ruhás férfi odajött hozzá. Áttették a koporsót egy hordszékfélére, s egy keskeny úton vitték a nyitott sírgödörhöz.

Egy fotós – nem a hosszú vörös, hanem egy másik mintha a földből nőtt volna ki, ott termett, s kattogtatta a gépét, amikor a koporsót leengedték. A temetésrendező súgott valamit Francine-nak, mire az felemelt egy göröngyöt, és a koporsóra dobta.

Néhány méterrel arrébb, egy alacsony falon túl valami telekféle volt, ahol ócska kocsivázak rozsdásodtak; távolabb néhány fehérre meszelt ház.

A halottaskocsi elment. A fotós is. Lecoeur kérdőn nézett Maigret-re, de az úgy elmerült a gondolataiban, hogy észre sem vette. Mire gondolt tulajdonképpen? La Rochelle-re, amelyet igen-szeretett, a Rue Notre-Dame-de-Lorette-re, a maga kezdő éveire, amikor a IX. kerületi rendőrőrs felügyelőjének a beosztottja volt; még a kuglizókra is gondolt…

Francine, zsebkendőjét gyűrögetve, feléjük tartott. A zsebkendő nem árra szolgált, hogy a könnyeit, törölgesse. Nem sírt. Ugyanolyan közönyös volt, mint a temetkezési emberek vagy a sírásók. Ezen a temetésen nem volt se könny, se fájdalom…

Francine is csak azért tépdeste a zsebkendőjét, mert nem tudta, hogyan viselkedjék.

– Nem értek az ilyesmihez… – mondta. – Temetések után valamiféle tort szoktak rendezni, ugye? Nem tudom, kedvük van-e velünk ebédelni?

– Sajnos, a munkám… – mormogta Lecoeur.

– Megkínálhatom magukat legalább egy pohár itallal?

Maigret meglepve látta, hogy az asszony mennyire megváltozott. Még itt, a temetőben is, ahonnan már a fotós is eltűnt, riadtan repdesett körbe a tekintete, mintha valami fenyegető veszélytől tartana.

– Biztosan lesz még alkalmunk találkozni… – mondta kitérően Lecoeur.

– Még mindig nem derítettek ki semmit? – Maigret-nek szólt a kérdés, tőle várta a választ.

– Folyik a nyomozás…

Maigret a mutatóujjával lassan tömte a pipáját. Szerette volna megérteni ezt az asszonyt, akinek nyilván kijutott az élet csapásaiból, és úgy tudott szembenézni ezekkel, hogy a szempillája se rezdült. Nem a nővére halála törte meg így, hiszen első nap, amikor – megérkezett, majd kicsattant az erőtől és életkedvtől.

– Hát akkor, uraim… Nem is tudom, mit mondjak… Viszontlátásra? Köszönöm, hogy eljöttek.

Ha egy perccel tovább marad, Maigret talán megkérdezi tőle, nem fenyegette-e meg valaki. Francine elindult, óvatosan tipegve a magas cipősarkakon. Amint a szállodai szoba ajtaját becsukja majd maga mögött, első dolga lesz megszabadulni a fekete ruhától, melyet a körülmények kényszerítettek rá.

– Mit szól ehhez? – kérdezte Maigret clermont-i kollégájától.

– Maga is észrevette, főnök? Szívesen elbeszélgetnék vele egy kicsit, négy fal között, de találnom kell valami ürügyet a beszélgetésre. A mai napon mégsem illene… a hölgy mintha félne…

– Én is úgy látom…

– Azt hiszi, megfenyegették? Mit tenne a helyemben, főnök?

– Hogy értsem?

– Nem tudjuk, mért fojtották meg a nővérét… Lehetett családi dráma is… Szinte semmit sem tudunk ezekről az emberekről… Talán olyan ügyről van szó, amelybe mind a két nő belekeveredett… Nem azt mondta magának, hogy még két-három napig Vichy-ben marad? Nincs sok szabad emberem, de az a bankbetörés várhat… a hivatásosok úgyis azzal végzik, hogy elkapják őket…

Beültek a kocsiba, s elindultak a temető kijárata felé.

– Figyeltetni fogom, olyan diszkréten, amennyire csak lehet, bár egy hotelban ez elég nehéz… hová vigyem, főnök?

– Valahová a park környékére…

– Maga valóban vérbeli gyógy kúrázó lett… Csak azt tudnám, mért vagyok képtelen komolyan venni…

Először azt hitte, a felesége még nem ért ide, mert nem találta a szokott helyén. Olyan természetes volt, hogy mindig ugyanazon a helyen ül, s most egy másik fa árnyékában, egy másik széken várt rá. Maigret meglepődött.

Egy darabig nézte az asszonyt, aki még nem vette őt észre. Nem látszott türelmetlennek. Világos ruhában, ölbe tett kézzel ült, nézte a sétálókat. Könnyű, elégedett mosoly fénylett az arcán.

– Már itt vagy? – kiáltott fel örömmel.

– Foglaltak a székeink… a beszédükből úgy hallom, hollandok, akik odaültek… Remélem, csak futóvendégek, s nem foglalják el mindennap a helyünket. Nem is gondoltam volna, hogy ilyen hamar megjössz…

– Nincs messze a temető…

– Voltak néhányan?

– A ház körül igen, de aztán már csak négyen maradtunk…

– A húga magával vitte a szeretőjét is? Gyere, idd meg a vizedet…

Kis ideig sorba kellett állniuk, aztán Maigret megvette a párizsi lapokat, amelyekben alig volt szó a vichyi fojtogatóról. Egyetlen esti újság hozott nagy betűs címmel egy cikket: „A vichyi fojtogató”. Maigret fényképét is leközölték.

A felügyelőt most az izgatta, hogy azokban a városokban, ahová az „orgonalila hölgy vagy inkább kisasszony rendszertelenül utazgatott, mit derített ki a nyomozás.

A gondolatai nem voltak nyomasztóak. Olvasott, de az esze másutt járt, az újságja fölött a sétálók körvonalait figyelte; csakhamar arrább kellett húzni a széküket az odatűző nap elől.

Azért volt jó az ő szokott helyük, amelyen most a hollandok ültek, mert a székek úgy helyezkedtek el, hogy azokban az órákban, melyeket ők a parkban töltöttek, nem sütött oda a nap.

– Nem akarsz egy újságot? – kérdezte a feleségét.

– Nem… Most ment el „a két huncut”, a férfi nagyot köszönt…

Valóban már el is vesztek a tömegben.

– Sírt a húga?

– Nem.

Madame Maigret-t egyre az áldozat húga foglalkoztatta. A felügyelő is szívesen kérdezett volna tőle egyet-mást irodája csendjében, ha ő lett volna megbízva a nyomozással. Egész délelőtt ez járt az eszében. Felkerekedtek, s elindultak a Berezina hotel felé; felmentek a szobájukba átöltözni s megint le, ebédelni. Most is, az övékét kivéve, minden asztalon megkezdett üveg bor állt s hosszú üvegvázában pár szál virág.

– Milánói borjúszeletet vagy pirított borjúmájat inkább…

– Borjúszeletet – sóhajtott Maigret. – Úgyis natúr módon hozzák. Rian doktor jövőre s a következő években is itt lesz. És itt ő az úr…

– Nem jobb a közérzeted, mint Párizsban?

– De, csak azért, mert nem vagyok Párizsban. Egyébként sose éreztem magam igazán rosszul. Fáradtság, egy kis szédülés… Gondolom, mindenkivel megesik…

– De hát te bízol Pardon doktorban…

– Hogyne… Persze…

Előétel gyanánt fogyasztott metélt után, éppen, amikor a húst tálalták volna, telefonhoz kérték Maigret-t.

Egy kis szalonfélében volt a készülék, az ablakai az utcára néztek.

– Halló… Nem zavarom? Már asztalhoz ültek?

Fölismerte Lecoeur hangját, beledörmögött a kagylóba:

– Igen… éppen ebédelünk…

– Újság van, főnök… Elküldtem egy emberemet a Hotel de la Gare-ba, hogy tartsa nyitva a szemét… Mielőtt munkához fogott, úgy gondolta, megkérdezi Francine Lange szobaszámát… a portás meglepve nézett rá, és közölte, hogy a hölgy elutazott…

– Mikor?

– Alig fél órával azután, hogy elváltunk tőle… Amint a szállodába értek, a szépfiú, mielőtt a szobájukba felmentek volna, kérte, hogy állítsák össze a számlájukat… Gyorsan pakolhattak össze, mert tíz perc múlva letelefonáltak, hogy jöhet a londiner… Aztán mindent be a piros kocsiba, és már neki is iramodtak…

Hosszú csend következett. Maigret is, Lecoeur is hallgatott.

– Mi a véleménye, főnök?

– A nő fél valamitől…

– Igen, igen, de ezt már reggel a temetésen is láttuk rajta… Mégis azt mondta nekünk, hogy két-három napig Vichyben marad…

– Talán, hogy ne tartsa itt erőszakkal…

– De hát milyen jogon tarthattam volna itt, amikor semmit sem tudok felhozni ellene…

– Maga ismeri a törvényt, de ő nem…

– Ma este vagy holnap reggel megtudjuk, visszament-e La Rochelle-be…

– Az a valószínűbb…

– Én is azt hiszem, de mégis bosszant… Szerettem volna viszontlátni, s kicsit hosszabban elcsevegni vele… Igaz, talán többet tudok nemsokára… Nem ér rá két órakor, főnök?

Akkorra esett Maigret délutáni pihenője, ezért kicsit kelletlenül válaszolt:

– Ráérek, nincs különösebb dolgom…

– Ma reggel a távollétemben keresett valaki telefonon, mindenáron velem akart beszélni… Most innen hívom magát… Végül elfogadtam azt a szobát, amit már előzőleg felajánlottak – Egy fiatal lány keresett, meg is mondta a nevét… Madeleine Dubois… Találja ki, mi a foglalkozása…

Maigret hallgatott.

– Éjszakai telefonos az Hotel de la Gare-ban. A vichyi kollégám azt mondta neki, két óra körül biztosan a Victoria sugárúti irodában leszek…

– Ott leszek én is – mondta Maigret.

Az ebéd utáni pihenő elmaradt, helyette megismerte az elragadó, fehérre festett, tornyos kis villát egy park közepén: ez volt a vichyi rendőrség székhelye. Egy rendőr felvezette az első emeletre, ahol a folyosó végében volt egy majdnem bútorozatlan szoba; ezt kapta meg Lecoeur.

– Öt perc múlva két óra – fogadta Maigret-t. – Remélem, a hölgy nem gondolta meg magát… Tényleg, kell egy harmadik széket kerítenem…

A folyosóról behallatszó ajtócsapkodások után Lecoeur megtalálta végre, amit keresett.

Pontosan két órakor kopogtak az ajtón, s az ügyeletes jelentette:

– Madame Dubois…

Egy eleven, sötét hajú hölgy lépett be. Mozgékony tekintete egyik férfiról a másikra rebbent.

– Kinek mondjam el, amit…

Lecoeur bemutatkozott, Maigret csöndesen egy sarokba húzódott.

– Nem tudom, érdekli-e majd, amit mondani akarok… Akkor nem tulajdonítottam neki jelentőséget… a hotel zsúfolva van… Éjjel egy óráig rengeteg volt a dolgom, aztán, mint máskor is, szundítottam egy kicsit… Egyik vendégünkről van szó, Madame Lange-ról…

– Gondolom, Francine Lange kisasszonyról beszél…

– Azt hittem, férjnél van. Tudom, hogy meghalt a nővére, s hogy ma reggel volt a temetés… Tegnap este fél kilenc körül valaki telefonon kereste…

– Férfi?

– Igen, egy férfi… és nagyon furcsa volt a hangja… Majdnem biztos vagyok benne, hogy asztmája van Egy nagybácsimnak is ez volt a baja, s ugyanilyen hangon beszélt…

– Nem mondta meg a nevét?

– Nem.

– Nem kérte a szoba számát?

– Nem… Odacsöngettem, de nem vették fel. Mondtam az illetőnek, hogy akit keres, nincs a szobájában… Kilenc óra felé újra telefonált, de a 406-os most sem felelt…

– Lange kisasszony és a kíséretében levő úr egy szobában laktak?

– Igen… Tizenegy óra felé harmadszor is jelentkezett ugyanaz a hang, ezúttal felvették a kagylót, és én kapcsoltam.

A lány zavarba jött. Maigret-re pislogott, hogy lássa, milyen benyomást tesz rá. Nyilván felismerte ő is.

– Kihallgatta őket? – mormogta megértően.

– Ne haragudjon… Igazán nem szokásom… Mondják is, hogy kihallgatjuk a beszélgetéseket… De ha az emberek tudnák, hogy mennyire érdektelen számunkra a dolog, másként gondolkodnának… Ez esetben, talán a gyilkosság miatt… Vagy a telefonáló különös hangja miatt…

– Ki beszél? – kérdezte a hölgy.

– Ön Francine Lange kisasszony?

– Igen…

– Egyedül van a szobában?

A hölgy elbizonytalanodott. Én meg voltam győződve róla, hogy a férfi is ott van.

– Igen… Miért fontos ez önnek?

– Egy bizalmas üzenetet kell átadnom… Figyeljen jól… Ha megszakítanának, egy félórán belül visszahívom…

A férfi nehezen lélegzett, és néha sípolt, éppúgy, mint a nagybátyám.

– Hallgatom… Még mindig nem mondta meg, ki beszél…

– Az nem fontos… Feltétlenül maradjon pár napig Vichyben… a saját érdekében… Felveszem önnel a kapcsolatot, hogy mikor, még nem tudom… a találkozásunk komoly pénzt jelenthet magának… Megértett?

A férfi elhallgatott, és letette a kagylót. Párperc múlva csöngetett a 406-os szoba.

– Itt Francine Lange… Most beszéltem valakivel telefonon… Meg tudná mondán, hogy Vichyből vagy máshonnan hívtak?

Vichyből.

– Köszönöm.

Hát így! Először arra gondoltam, semmi közöm az egészhez. De egész éjjel nem tudtam aludni, és reggel idetelefonáltam, hogy megkérdezzem, ki vezeti a nyomozást…

Görcsösen szorongatta a retiküljét, és a tekintete nyugtalanul járt egyik férfiról a másikra:

– Gondolja, hogy fontos lehet mindez?

– Nem ment vissza a szállodába?

– Csak este nyolckor lépek szolgálatba…

– Lange kisasszony elutazott…

– Nem volt ott a nővére temetésén?

– A temetésen ott volt, de utána azonnal elutazott…

– Ó!

Kis szünet után megkérdezte:

– Az a telefonáló férfi őt akarta talán csapdába ejteni? Lehetséges, hogy maga a fojtogató volt?

Elsápadt a gondolattól, hogy a vonal másik végén az „orgonalila hölgy” gyilkosa beszélt.

Maigret nem bánta meg, hogy elmulasztotta a délutáni, pihenőjét.

5. fejezet

A telefonoskisasszony elment. A két férfi egyedül maradt. Maigret lassan a pipáját szívta, Lecoeur cigarettája már majdnem a bajuszát pörkölte. Körülöttük gomolygott a füst. Az udvarban néhány rendőr tornagyakorlatokat végzett.

Sokáig szótlanul ültek. Mindketten öreg rókák voltak, ismerték a mesterség minden fortélyát. Hányféle bűnözővel, hányféle tanúval volt már dolguk!

– Nyilvánvaló, hogy a tettes telefonált… – sóhajtott végül Lecoeur.

Maigret még hallgatott. Nem egyformán reagáltak az eseményekre. A módszerekről nem is beszélve – ezt a szót egyébként mind a ketten utálták különbözőképpen közelítették meg a dolgokat.

Az „orgonalila hölgy” meggyilkolása óta Maigret alig foglalkozott a tettes személyével. Nem szándékosan. Csakhogy nem tudott szabadulni az asszonytól, maga előtt látta, amint a zenés kioszknál, a sárga széken ül; látta hosszúkás arcát, a halvány mosolyt a szája körül, amihez sehogy sem illett a néha oly kemény tekintet.

Ezt a képet néhány vonással kiegészítette mindaz, amit később megtudott, amikor megismerte a Rue du Bourbonnais-i házat, a nizzai éveket, az asszony párizsi életmódját. Legalábbis azt a keveset, amit erről tudni lehetett, beleértve a könyveket is. amiket olvasott.

A gyilkos figurája még mindig nem bontakozott ki: magas, erős testalkatú férfi, akivel Madame Vireveau, állítása szerint, találkozott az utca sarkán, s akit a bártulajdonos is látott, csak éppen az arcvonásait nem.

Maigret most akaratlanul a gyilkos személyén töprengett.

– Azon tűnődöm, honnan tudhatta a tettes, hogy Francine Lange melyik szállodában lakik…

Az újságok megírták, hogy az áldozat húga odaérkezett, de azt nem, hogy hol szállt meg.

Maigret fontolgatva, lépésről lépésre haladt előre.

– Vajon a gyilkos különböző szállodáknál próbált érdeklődni Lange kisasszony után?

Elképzelte telefonkönyvvel a kezében.

A szállodák listája hosszú. Vajon ABC-rendben haladt?

– Felhívna egy hotelt, amelynek A vagy B betűvel kezdődik a neve?

Lecoeur csillogó szemmel emelte fel a kagylót.

– Adja, kérem, az Angleterre hotelt… Nem, nem az igazgatót, és nem is a portást. A telefonközponttal szeretnék beszélni… Halló… Angleterre szálló? Itt a bűnügyi rendőrség… Keresett önöknél valaki egy bizonyos Lange kisasszonyt? Nem, nem az áldozatot… hanem a húgát, Francine Lange-t… kérdezze meg, kérem, a kollégáját…

Odaszólt Maigret-nek:

– Ketten vannak szolgálatban… a hotelnak öt-hatszáz szobája van… Halló, igen… Tegnap reggel? Akkor adja, kérem, a kollégáját… Halló, maga vette a hívást? Nem tűnt fel önnek valami? Azt mondja, rekedt hang? Mintha a férfi… Igen… Értem… Köszönöm…

Maigret-hez fordult.

– Tegnap reggel tíz óra körül… Egy rekedt hang… azaz inkább egy olyan férfi hangja, aki nehezen veszi a levegőt…

Valaki, aki gyógykúrára jött ide, Maigret az első naptól erre gondolt, s véletlenül összetalálkozott Héléne Lange-zsal… Követte házáig, hogy megtudja a címét…

Csöngött a telefon. A Lyonba küldött emberük jelentkezett. A város szállodáiban nem talált semmi nyomot, de egy postai alkalmazott emlékezett Héléne Lange-ra. Kétszer is járt ott. Mind a kétszer egy-egy vastag borítékot vett át, amelyek poste restante érkeztek. Első alkalommal a boríték már egy hete ott volt. Másodszor épp akkor érkezett.

– Tud dátumokat?

Maigret élvezettel szívta pipáját, és nézte Lecoeurt munka közben.

– Halló… Lyoni Bankház? Összeállították azt a befizetési listát, amit kértem? Nem, most rögtön küldök érte… Meg tudná mondani, volt-e befizetés röviddel az elmúlt év január 13-a után és egy másik, ez év február 22-e után? Igen, várok…

Nem tartott sokáig.

– Nyolcezer frankot fizetett be január 15-én és ötezret ez év február 23-án.

– A befizetett összegek átlaga ötezer frank körül van?

– Szinte mindig… Kevés kivétellel… Itt van a szemem előtt a jegyzék… és látok a bankszámlán egy öt évvel ezelőtti, huszonötezer frankos összeget… Ez az egyetlen magasan kiugró befizetés…

– Mind bankjegyben?

– Mind…

– Mekkora most az egész összeg?

– Négyszázötvenkétezer-hatszázötven.

Lecoeur megismételte a számot, hogy Maigret is hallja.

– Dúsgazdag volt… és mégis szobákat adott ki nyaranta… – mormolta.

S meglepve hallgatta Maigret szavait:

– Nagyon gazdag lehet az az ember…

– Az… Nyilvánvaló, hogy ezek a pénzek ugyanabból a forrásból származnak… Aki havonta ötezer frankot tud küldeni, és néha még nagyobb összeget is…

Az az ember tehát nem tudta, hogy Héléne Lange-nak háza van Vichyben; fehérre festett, halványzöld zsalugáteres háza a France negyedben. A cím, ahová a pénzt küldenie kellett, mindig változott.

Nem szabályszerű időközökben folyósította, és Lange kisasszony a pénzt szándékosan csak néhány nappal az érkezése után vette fel, amikor már biztos lehetett benne, hogy az éppen kiválasztott postahivatalt nem figyelik.

– Gazdag embernek kell lennie, vagy legalábbis igen jómódúnak… Amikor felhívta Francine-t, nem adott neki pontos találkát… Csak azt kérte tőle, maradjon még pár napig Vichyben és várja a hívását… Miért?

– Mert nős… Mert a feleségével, sőt talán a gyerekeivel van itt… Nem akkor szabad, amikor neki tetszik…

Lecoeur figyelte, élvezte, hogyan töri Maigret a fejét. Vajon csak az agyával dolgozott? Megpróbálta az ismeretlen férfi helyébe képzelni magát.

– Valamit keresett, s a Rue du Bourbonnais-n nem találta meg. Héléne Lange pedig nem beszélt… Ha beszél, valószínűleg nem kellett volna meghalnia A férfi rá akart ijeszteni, hogy megszerezhesse azt valamit, amire szüksége volt.

– Aznap este szabaddá tudta tenni magát…

Maigret hallgatott; az ürügyet találgatta.

– Mit játszottak aznap este a színházban?

Lecoeur tárcsázott, hogy megtudja.

– A Tosca ment… Zsúfolt házzal…

Maigret okoskodása nem volt hibátlan, tény. Nem is volt igazi okoskodás. Maigret megpróbálta elképzelni azt az embert. Biztosan tekintélyes férfiú, Vichy egyik legjobb hoteljában szállt meg. Felesége van, barátai…

Tegnap vagy tegnapelőtt szembetalálkozott Héléne Lange-zsal. Hazáig követte, hogy megtudja a címét.

Aznap este a Casino színháztermében a Toscá-t adták. Nem inkább az asszonyok vannak oda az olasz operáért, mint a férfiak?

„Miért nem mégy el nélkülem? Elfáraszt ez a gyógykúra… Kihasználom az alkalmat, és korán lefekszem…”

Mit akart megszerezni Héléne Lange-tól, s az miért utasította konokul vissza?

A férfi lépett-e előbb a lakásba, feltörve a silány zárat, s már feltúrta a fiókokat, mielőtt az asszony megérkezett?

– Min mosolyog, főnök?

– Valami ostoba kis apróság jutott az eszembe… a gyilkosnak, ha az ABC-sorrendet betartotta, vagy harminc telefonhívást kellett lebonyolítania, amíg az Hotel de la Gare-ra talált… Ez nem mond magának semmit?

Maigret újabb pipára gyújtott.

Az egész rendőrség keresi… Valószínű, hogy a hotelban egy szobában lakik a feleségével… Márpedig sokszor kellett ismételnie ugyanazt a nevet, amely egyezik az áldozat nevével… a szállodákban minden hívás a központon megy keresztül… Azonkívül valószínűleg ott a feleség…

– Kávéházból vagy bárból beszélni veszélyes, mert meghallhatják… Lecoeur, én a maga helyében ráállítanám néhány emberemet, hogy a nyilvános telefonfülkéket tartsák szemmel…

– De hiszen már beszélt is Francine Lange-zsal!

– De újra hívni fogja…

– Ő viszont már nincs Vichyben…

– De ezt a férfi még nem tudja…

Párizsban Maigret, mint a legtöbb férj, naponta háromszor látta a feleségét. Reggel ébredéskor, délben és este. De gyakran előfordult, hogy nem ebédelt otthon.

Tehát egész nap azt tehette, amit csak akart, anélkül hogy az asszony tudott volna róla.

De Vichyben? Huszonnégy órából, huszonnégyet együtt töltöttek. És nemcsak ők.

– És még csak nem is időzhetett sokáig egy-egy fülkében… – sóhajtott fel.

Nyilván különböző ürügyekkel: hogy cigarettát vesz, hogy egy kis levegőt szív, le-leszaladt a hotelszobából, míg a felesége öltözködött. Ezalatt gyorsan egy hívás, esetleg kettő… Ha az asszony is gyógykúrázik, ilyen-olyan kezelésre jár, akkor valamivel több az ideje…

Maigret elképzelte, hogyan használ ki minden alkalmat, lesi, hogy telefonálhasson, összevissza hazudozik, mint valami rossz kölyök az anyjának.

Egy bizonytalan korú, erős testalkatú, gazdag ember, aki jelentős pozíciót tölt be, és Vichybe jön az asztmáját gyógyíttatni…

– Nem tartja meglepőnek, hogy Francine Lange elutazott?

Pedig szerette a pénzt. Isten tudja, mi mindent csinált, amíg Párizsban élt, hogy megszedje magát: Jól menő üzletet hozott össze. A nővérétől is örökölni fog.

De nem az a nő volt, aki fittyet hány egy komoly összegnek.

A rendőrségtől félt? Nem valószínű. Annál is inkább, mert nem ugrott meg véglegesen, a határon túlra.

Nem! Visszament La Rochelle-be, ahol a rendőrség éppúgy kikérdezheti, mint Vichy-ben. Most még úton van, a volánnál a szépfiú, s a piros sportkocsi után irigykedve fordulnak meg á fiatalok.

– Késő délután érkeznek La Rochelle-be; biztosan veszettül hajtanak…

– Az újságok megírták, hogy Francine La Rochelle-ben él?

– Nem… Épp csak hogy közölték, hogy ideérkezett…

– Már ma reggel a halottasházban és a temetőben is félt… Folyton magára sandított, főnök, nem tudom, miért…

– Azt hiszem, én értem…

Maigret zavartan elmosolyodott:

– Az újságok olyan reklámot csináltak nekem… Francine nem tudta eldönteni, rám bízza-e magát, s kérjen tőlem tanácsot… Végül úgy döntött, hogy neki ebből elég…

Lecoeur összevonta a szemöldökét.

– De nem látom tisztán…

– Az az ember Héléne Lange-tól meg akart szerezni bizonyos iratokat, amelyek olyan fontosak voltak a számára, hogy izgalmában elvesztette az önuralmát… Ritkán fojtogatnak hidegvérrel… Fegyvertelenül ment a Rue du Bourbonnais-ra… Nem volt szándékában ölni… S végül is üres kézzel kellett elmennie…

Maigret töprengve hozzátette:

– Ha meg merném kockáztatni…

– Maga szerint a gyilkos azt hiszi, hogy az írások Francine-nál vannak?

– Biztos… Másként nem törte volna ennyire magát, nem igyekezett volna annyi kockázat árán megtudni, melyik hotelban lakik a húgocska, nem telefonált volna neki, s nem kecsegtette volna komoly összeggel…

– És Francine vajon tudja, hogy mit akar tőle?

– Lehetséges – dünnyögte Maigret, s az óráját nézte.

– Biztos! Nem? Annyira félt, hogy meglépett, anélkül hogy nekünk egy szót is szólt volna, ez a bizonyíték…

– Mennem kell, vár a feleségem…

Kis híján hozzátette:

Mint azt a jól megtermett, széles vállú embert, aki kénytelen volt gyerekes csínyekhez folyamodni, hogy nyilvános fülkéből telefonálhasson…

Ki tudja? Lehet, hogy a Maigret házaspár napi sétája közben nemegyszer elhaladt mellettük; az is lehet, hogy egymás mellett állva itta meg ki-ki a maga forrásvizét, hogy a székeik…

– Ne felejtse el a nyilvános fülkéket…

– Ehhez annyi emberre lenne szükségem, amennyi magának van Párizsban…

– Nekem sincs sose annyi, amennyi kellene… Mikor hívja, La Rochelle-t?

– Hat óra felé, mielőtt átmegyek Clermont-Ferrand-ba. Föl kell keresnem a vizsgálóbírót, a lakásán vár… Nagyon bosszantja ez a história… Jó viszonyban van a fürdőigazgatósággal, s mondanom sem kell, hogy ezek egy csöppet sem örülnek az efféle reklámnak… Ha itt akar lenni, amikor La Rochelle-lel beszélek…

Madame Maigret egy pádon ülve várt a férjére. Egész eddigi életükben összesen nem ültek ennyit különböző padokon meg kerti székeken. Maigret késett, de az asszony nem tett neki szemrehányást, csak megjegyezte, hogy a férjének nem egészen olyan az arckifejezése, mint reggel volt.

Jól ismerte ezt a feszülten gondolkodó arcot…

– Hová megyünk?

– Mindegy… járunk egyet…

Mint más napokon, mint a többi párok. Az asszony nem sejtett semmit. Gyanútlanul lépkedett a férje mellett; nem tudta, hogy az összerezzen, valahányszor rendőri – uniformist lát.

Az az ember gyilkolt. Nem menekülhet anélkül, hogy gyanússá ne tenné magát: kénytelen az előírt napi programját betartani csakúgy, mint Maigret.

A két-három luxushotel egyikében szállt meg? Mi köze hozzá, de ha Lecoeur helyében lenne…

– Lecoeur kiváló rendőr… – dünnyögte maga elé.

S lelke mélyén hitte:

– Egészen biztos, hogy eszébe jut… Nincs olyan sok lakó azokban a szállodákban, hogy…

De szeretett volna ő maga utánanézni.

– Nem felejtetted el, hogy Rian doktorhoz kell menned?

– Ma?

– Holnap, négy órára…

Megint levetkőzni, hagyni, hogy összevissza nyomkodják, létrára mászkálni, hallgatni a fiatal, szőke orvost, amint fontoskodó képpel beszél a gyógyvíz adagolásáról. Vajon másik forrást jelöl ki?

Eszébe jutott Janvier, aki most az ő párizsi irodájában ül. Lucas nincs ott, ő is szabadságra ment. Chamonix környékét választotta, a hegyeket.

Kis vitorlások haladtak libasorban, egymás után beálltak szélirányba, vízibiciklis párok suhantak el, s az Allier mentén húzódó fal tövében ötvenméterenként mini golfpályák sorakoztak.

Maigret, ahányszor egy korosabb és testesebb férfi ment el mellettük – visszafordult.

Számára Héléne Lange gyilkosa már nem volt árnyékfigura. Egyre határozottabb fórmát öltött, személyiség lett.

Itt kell lennie a városban, valamelyik sétányon a sok közül, melyen a Maigret házaspár is olyan állhatatosan gyalogolt. Majdnem ugyanazokat a mozdulatokat teszi, mint ők, ugyanazokat a látnivalókat nézi, a vitorlásokat a vízibiciklizőket, a sárga székeket a parkban s az egyhangúan hullámzó tömeget.

Hogy, hogy nem, Maigret egy asszonnyal az oldalán képzelte el; egy ugyancsak testes nővel, akinek talán a lába fáj.

Vajon miről beszélgetnek séta közben? És ugyan miről beszélget ez a sok emberpár, akik között Maigret-ék is elvegyültek?

Megölte Héléne Lange-ot… Keresik. Egy szó, egy mozdulat, egy kis vigyázatlanság, és vége, letartóztatják.

Összeomlik egy élet. A neve az újságok címoldalán. A döbbent barátok; a maga és egész családja vagyoni helyzete veszélyben.

A kényelmes otthon helyett börtöncella…

S mindez pár perc alatt, másodpercek alatt bekövetkezhet. Egyszer csak egy ismeretlen hátulról a vállára teszi a kezét, ő hátrafordul, és szembetalálja magát egy rendőrségi jelvénnyel ön X. Y. úr? Milyen úr? Mindegy. A meglepetés, felesége döbbent tiltakozása: Tévedés, felügyelő úr! Én csak ismerem! Az én férjem… Mindenki tanúsíthatja… Jean, szólj már egy szót! Jean, vagy Pierre, vagy Gaston…

Maigret lopva körülnézett.

– És mégis kitartóan folytatja…

– Mit folytat? – kérdezte Madame Maigret.

– Meg akarja tudni az igazságot…

– Kiről beszélsz?

– Tudod te, kiről beszélek… Telefonált Francine Lange-nak… Találkozni akar vele…

– Nem tudják elkapni?

– Ha Francine Lange időben szólt volna Lecoeurnek, csapdát lehetett volna állítani neki… De még mindig lehet… a férfi nem ismeri Francine hangját… Lecoeur biztosan gondolt erre… Csak egy hasonló korú nőt kellene beültetni a 460-os szobába… és ha telefonálna…

Maigret ökölbe szorított kézzel megállt a sétány közepén, és dühödten dörmögte magában:

Mi az ördögöt akar megkaparintani, ami ekkora kockázatot is megér neki?

Egy férfi vette fel a kagylót.

– Halló! Kit keres, kérem?

– Francine Lange kisasszonnyal szeretnék beszélni…

– Ki keresi?

– Lecoeur felügyelő…

– Egy pillanat…

Maigret ott ült a csupasz kis irodában, Lecouerrel szemben, s az ő kezében is kagyló volt

– Halló! Nem hívhatná holnap reggel?

– Nem…

– Vagy egy félóra múlva?

– Egy félóra múlva már úton leszek…

– Épp hogy megérkeztünk… Francine… Akarom mondani, Lange kisasszony éppen fürdik…

– Kérje meg a nevemben, hogy szálljon ki a kádból…

Lecoeur kacsintott egyet Maigret felé. Megint Lucien Romanel, a szépfiú jött a telefonhoz:

– Egy perc múlva itt lesz… Meg kell törölköznie…

– Úgy látom, nem hajtottak valami gyorsan…

– Defektet kaptunk… Majdnem egy órába telt, amíg alkatrészt találtunk… Átadom a kagylót…

– Halló!

A hang mintha messzebbről jött volna, mint a selyemfiúé.

– Lange kisasszony? Ma reggel azt mondta nekem, hogy két-három napig Vichy-ben marad…

– Igen, az volt a szándékom… De meggondoltam magam…

– Megkérdezhetem, hogy miért?

– Mondhatnám azt is, hogy meggondoltam magam és kész! Jogom van hozzá, nem?

– Mint ahogy kihallgatási engedéllyel én is kötelezhetem önt, hogy feleljen a kérdéseimre.

– Nem mindegy, hogy Vichyben vagyok-e vagy La Rochelle-ben?

– Nekem egy cseppet sem… és most újra kérdem: miért változtatta meg az elhatározását?

– Féltem…

– Mitől?

– Tudja azt maga… Már reggel a temetőben is féltem, de reméltem, hogy talán mégsem mer…

– Beszéljen, kérem, világosabban… Mitől félt?

– Attól az embertől, aki megfojtotta a nővéremet… Arra gondoltam, ha vele megtelte, mért ne tenné meg velem is…

– De mi okból?

– Nem tudom…

– Ismeri azt az embert?

– Nem…

– Fogalma sincs, ki lehet?

– Nincs…

– Ennek ellenére azt mondta nekem, hogy egy ideig Vichyben marad, de már délben lóhalálában elhagyta a szállodát…

– Féltem…

– Hazudik… Pontosabban, különös oka volt arra. hogy féljen…

– Mondtam már… Megölte a nővéremet… Ugyanúgy, akár engem is…

– De mi oka lenne rá?

– Azt nem tudom…

– És azt sem tudja, miért ölték meg a nővérét…

– Ha tudnám, megmondtam volna magának…

– Akkor miért nem szólt nekem arról a telefonhívásról?

Maigret maga előtt látta a fürdőköpenyes nőt vizes hajjal, a lakásban heverő, nyitott bőröndök között. Vajon volt a készüléknek még egy hallgatója? Vagy a szép Románéi csak állt a nővel szemben, kérdő tekintettel?

– Milyen telefonhívásról?

– Arról, amelyet tegnap este kapott az Hotel de la Gare-ban.

– Nem értem, mire gondol…

– Emlékeztessem, hogy a hívója szóról szóra mit mondott? Nem épp azt tanácsolta, hogy maradjon még két-három napig Vichy-ben? Nem jelezte, hogy kapcsolatba fog lépni önnel, s hogy ez komoly pénzösszeget jelenthet magának?

– Alig figyeltem oda…

– Miért?

– Mert csak tréfának tartottam… Magának nem ez a benyomása?

– Nem.

Ezt a száraz „nem”-et fenyegető csend követte. A vonal másik végén a nő zavarba jött, nem tudta, mit mondjon.

– Én nem vagyok rendőr… Ismétlem, hogy én tréfának tartottam…

– Gyakran űznek ilyen tréfákat magával? Ugye, ez a telefonbeszélgetés ijesztette meg? Ez késztette arra, hogy minél előbb elhagyja Vichyt…

– Úgysem hisz nekem…

– Hinnék, ha őszinte lenne…

– Teljesen feldúlt…

– Micsoda?

– Megtudtam, hogy az az ember még mindig a városban van… Minden nő megrémült volna a gondolattól, hogy egy fojtogató szabadon mászkál az utcán…

– A szállodák azért nem ürültek ki… Maga ismerte azt a hangot?

– Nem hiszem…

– Elég jellegzetes hang…

– Nem vettem észre… Túlságosan meglepett…

– Mégis rossz tréfát emlegetett az imént…

– Fáradt vagyok… Tegnapelőtt délután még a Baléares-okon nyaraltam… Azóta alig aludtam…

– Ez nem ok a hazudozásra…

– Nem vagyok szokva a kihallgatásokhoz… Különösen telefonon keresztül, miután kihúznak a fürdőkádból…

– Ha úgy jobban tetszik, egy órán belül hivatalból felkeresi egy ottani kollégám, s annak rendje és módja szerint jegyzőkönyvbe veszi minden szavát…

– Igyekszem válaszolni magának…

Maigret csillogó szemmel figyelt; Lecoeur jól csinálta a dolgát. Ő talán másként viselkedett volna, de az eredmény ugyanaz lenne.

– Maga tudta tegnap, hogy a rendőrség üldözi a nővére gyilkosát, s azt is, hogy a legkisebb részlet is fontos lehet…

– Gondolom… igen…

– Nagyon valószínű, hogy épp a maga láthatatlan telefonálója a gyilkos… Maga gondolt erre… Talán meg is volt győződve róla, mert hiszen félt tőle… Nem olyan asszony maga, aki megijed az árnyékától…

– Talán gondoltam rá, igen, de nem voltam biztos benne…

– Más a maga helyében felhívott és tájékoztatott volna bennünket… Maga miért nem tette?

– Elfelejti, hogy most vesztettem el a nővéremet, egyetlen hozzátartozómat, s hogy ma’ volt a temetése…

– Ami magát egy cseppet sem rázta meg…

– Mit tudhatja azt maga?

– Nem felelt a kérdésemre!

– Talán nem hagyott volna elutazni…

– Magát semmi sem sürgette, hogy visszamenjen, La Rochelle-be, hiszen egyébként még napokig a Baléares-okon maradt volna…

– Fullasztott az a légkör… a tudat, hogy az az ember…

– Nem inkább az a tudat, hogy a telefonhívás után néhány kíváncsi kérdést teszünk fel magának?

– Igen, féltem, hogy maguk csaléteknek használnak majd… Ha újra hív, hogy találkozót beszéljen meg velem, maguk odaküldtek volna, és…

– És?

– Semmi… Féltem…

– Miért fojtották meg a nővérét?

– Csak nem gondolja, hogy tudom?

– Valaki sok év után rátalált, követte hazáig, és behatolt hozzá…

– Úgy képzeltem, Héléne meglepte őt, mikor ki akarta fosztani a lakást…

– Nem olyan naiv maga… Az az ember meg akart tudni valamit, valami életbevágót…

– De mit?

– Ez az, amit ki akarok deríteni… a maga nővére örökölt, Lange kisasszony…

– Kitől?

– Ezt én kérdem magától…

– Anyámtól örököltünk mind a ketten… De ő nem volt gazdag… Egy kis rövidárukereskedés Marsillyben s pár ezer frankos betétkönyv…

– A nővére barátja gazdag volt?

– Milyen barátja?

– Az, aki Párizsban kétszer-háromszor hetenként meglátogatta a lakásán, a Rue Notre-Dame-de-Lorette-en…

– Erről nem tudok…

– Nem találkozott vele soha?

– Nem…

– Ne kapcsoljon szét, kisasszony… Még hosszú ideig szükségünk lesz a vonalra… Halló!

– Itt vagyok…

– A nővére gyors- és gépíró volt… Maga manikűröslány…

– Kozmetikus lettem…

– Jó, legyen… Két fiatal, vagyontalan lány Marsillyből… Mindketten Párizsba mentek, nem egyszerre ugyan, de sok éven át ott maradtak mindketten…

– Mi különös van ebben?

– Maga azt állítja, hogy semmit sem tud a nővére életéről… Azt sem tudja megmondani, hol dolgozott…

– Először is nagy volt köztünk a korkülönbség… és sose értettük meg egymást igazán, már kis korunkban sem…

– Még nem fejeztem be… Tény, hogy magát egész fiatalon már egy fodrászszalon élén találjuk, La Rochelle-ben, s ez nem kis pénzbe kerülhetett…

– Nagy részét évi törlesztésre vettem…

– Ezt később még tisztázhatjuk… a nővére valami módon egy időre eltűnik… Nizzában él öt évig… Meglátogatta ott?

– Nem.

– A címét tudta?

– Küldött három-négy képeslapot…

– Öt év alatt?

– Nem volt mit mondanunk egymásnak…

– És amikor Vichyben telepedett le?

– Engem nem értesített róla…

– Nem írta meg magának, hogy ezentúl ebben a városban lakik, hogy házat vett itt?

– Barátoktól tudtam meg…

– Miféle barátoktól?

– Már nem emlékszem… Olyanoktól, akik találkoztak vele Vichyben…

– S akik beszéltek is vele…

– Lehetséges… Maga teljesen összezavar…

Lecoeur elégedetten kacsintott újra Maigret-re, akinek közben kialudt a pipája, de ügyesen újra megtömte, anélkül hogy a kagylót letette volna.

Ebben már gyakorlata volt.

– Volt a Lyoni Bankházban?

– Miféle Lyoni Bankházban?

– Itt Vichyben…

– Nem…

– Nem volt kíváncsi rá, hogy mennyit örökölt?

– Az itteni ügyvédem foglalkozik a hagyatékkal… Én semmit sem értek az ilyesmihez…

– Pedig maga üzletasszony… Van fogalma róla, hogy mennyi pénze lehetett a nővérének a bankban?

Újra csend.

– Válaszoljon…

– Nem tudok válaszolni…

– Miért nem?

– Mert nem tudom…

– Meglepné, ha azt mondanám, hogy közel ötszázezer frank?

– Olyan sok?

Ezt alig hallhatóan mondta.

– Sok bizony egy kis gépírónőtől, aki egy szép napon útra kelt Marsillyből, s alig tíz évet dolgozott Párizsban…

– Nem volt bizalmas hozzám…

– Gondolkozzon, mielőtt válaszol, mert megvannak az eszközeink ahhoz, hogy ellenőrizzük, igazat beszél-e… Amikor maga La Rochelle-ben üzletet nyitott, ugye a nővérétől kapta az induláshoz a pénzt?

Megint csend. Telefonban a csend nyugtalanítóbb, mintha a beszélgető fél ott van mellettünk.

– Gondolkodnia kell?

– Adott egy kis pénzt…

– Mennyit?

– Meg kellene kérdeznem az ügyvédemet…

– Ekkoriban a nővére nem Nizzában lakott?

– Lehetséges… Igen…

– Ezek szerint kapcsolatban voltak egymással… és nemcsak pár képeslapon keresztül… Maga nyilván elment hozzá, hogy részletesen tájékoztassa a terveiről…

– Oda kellett mennem…

– Egy perccel ezelőtt az ellenkezőjét állította…

– Már belezavarodtam a kérdéseibe…

– Pedig az én kérdéseim világosak, a maga válaszai annál kevésbé…

– Abbahagyja végre?

– Még nem… S azt tanácsolom magának, nyomatékosabban, mint valaha, hogy ne tegye le a kagylót, mert akkor igen kellemetlen intézkedésekre kényszerít… Most pedig feleljen egyszerű igennel vagy nemmel… Az üzlet adás-vételi szerződésében a maga vagy a nővére neve szerepel? Más szóval: nővére a valódi tulajdonos?

– Nem.

– Akkor maga?

– Nem.

– Hát akkor ki?

– Mind a ketten.

– Ezek szerint üzlettársak voltak, s maga megpróbálta elhitetni velem, hogy nem álltak semmilyen kapcsolatban…

– Ezek családi ügyek, nem tartóznak senkire…

– Akkor sem, ha bűntényről van szó?

– Ennek semmi köze ehhez…

– Biztos benne?

– Úgy gondolom…

– Olyan kevéssé gondolja így, hogy hanyatt-homlok elutazott Vichyből…

– Van még kérdeznivalója?

Maigret igent intett a fejével, ceruzát vett a kezébe, s néhány sort írt egy noteszlapra.

– Várjon… Maradjon a vonalban…

– Sokáig tart még?

– Magának volt egy gyereke, ugye?

– Ezt már mondtam…

– Párizsban szült?

– Nem…

– Miért nem?

Maigret noteszlapján csak ennyi állt: „Hol szült? Hol van a gyerek anyakönyvezve?”

Lecoeur vigyázott, hogyan végzi a dolgát a híres párizsi kolléga jelenlétében.

– Nem akartam, hogy megtudják…

– Hová ment szülni?

– Bourgogne-ba…

– Pontosan hová?

– Mesnil-le-Mont-ba…

– Az egy falu?

– Inkább csak egy tanya…

– Van ott orvos?

– Akkor nem volt…

– És maga egy tanyát választott, hogy ott szüljön, orvos nélkül?

– Mit gondol, a mi anyáink hogyan szültek?

– Maga választotta azt a helyet? Járt ott előzőleg?

– Nem, térképről néztem ki…

– Egyedül ment oda?

– Az jár a fejemben, hogyan hallgatja ki maga a gyanúsítottakat, ha így megkínoz engem, aki semmit sem követtem el, sőt…

– Azt kérdeztem, egyedül ment-e oda?

– Nem…

– Na, így már jobb. Látja, egyszerűbb, ha megmondja az igazat, csűrés-csavarás nélkül. Ki kísérte el?

– A nővérem…

– Természetesen Héléne-t gondolja?

– Nincs másik.

– Ez akkoriban volt, amikor mind a ketten Párizsban éltek, és csak néha, véletlenül találkoztak… Maga azt sem tudta, hogy ő hol dolgozik… Az is lehet, hogy kitartotta valaki…

– Ez nem tartozott rám…

– Maguk nem szerették egymást… Alig volt kapcsolat maguk között, ő ennek ellenére otthagyta a munkahelyét, hogy magával menjen Bourgogne-ba, egy isten háta mögötti tanyára…

Francine nem tudta, mit mondjon.

– Mennyi ideig voltak ott?

– Egy hónapig…

– Szállodában laktak?

– Egy fogadóban…

– Bábaasszony segített a szülésnél?

– Nem tudom, hogy az volt-e, de ő segített az összes környékbeli terhes asszonynak…

– Hogy hívják?

– Már akkor túl volt a hatvanötödik évén… Azóta biztosan meghalt…

– A nevére nem emlékszik?

– Madame Radeche…

– A gyermek születését bejelentették?

– Persze…

– Maga személyesen?

– Én még ágyban feküdtem… a nővérem ment bejelenteni a fogadóssal, az volt a tanú…

– Maga látta később az anyakönyvi kivonatot?

– Miért néztem volna meg?

– Másolata van a születési bizonyítványról?

– Mindez már olyan rég volt…

– Hova mentek onnan a szülés után?

– Hallgasson ide, nem bírom tovább… Ha ragaszkodik hozzá, hogy még órákon át faggasson, jöjjön ide hozzám…

Lecoeur zavartalanul folytatta:

– Hová vitték a gyereket?

– Saint-Andréba… Saint-André-du-Lavion… valahol a Vogézek között…

– Autóval?

– Akkor még nem volt kocsim…

– A nővérének sem?

– Ő sose vezetett…

– Elkísérte magát?

– Igen! Igen! Igen! És most gondoljon, amit akar… Torkig vagyok, érti? Torkig!

És levágta a kagylót.

6. fejezet

– Mire gondolsz?

Minden házaspár visszatérő kérdése ez; akik évekig élnek egymás mellett, belelátnak egymás életébe, s ha a másik arcába, szemébe tekintve falba ütköznek, önkéntelenül is azt suttogják félénken:

Mire gondolsz?

Madame Maigret csak akkor mondta ki ezt a mondatot, ha úgy érezte, férje kedélye kicsit felenged, mintha lenne egy olyan tilos övezet, ahová neki – úgy érezte – nincs joga betörni.

A hosszú La Rochelle-i telefonbeszélgetés után nyugalmas vacsora következett szállodájuk pihentető, fehér ebédlőjében, zöld növények között, a megszokott borospalackokkal, s virágvázákkal az asztalokon.

Látszólag senki sem törődött a Maigret házaspárral, de valójában várakozásteli figyelem övezte őket, teli csodálattal, együttérzéssel.

Itt volt az esti séta ideje. Az ég dörgött messze valahol, a mozdulatlan levegőbe egy- egy rövid szélroham tört be hirtelen. Szokásuk szerint elindultak a Rue du Bourbonnais felé. Héléne Lange házán egyetlen ablak világított, az első emeleten; a testes Madame Vireveau ablaka. A Maleski házaspár vagy sétálni ment, vagy moziba.

A földszint sötét és csendes volt. A bútorok visszakerültek a helyükre. Héléne Lange nem volt többé.

Bizonyos, hogy egy napon a ház egész berendezését a járdára hurcolják, s egy kedélyeskedő becsüs elárverezi mindazt, ami nemrég egy emberéletet vett körül.

Francine vajon elvitte a fényképeket? Nem valószínű. Az sem, hogy értük küld egyáltalán. Eladják azokat is a többivel együtt.

A park felé mentek, ahol a sétányok szinte végzetszerűen összefutottak. Akkor kérdezte Madame Maigret a férjétől:

– Mire gondolsz?

– Arra, hogy Lecoeur kiváló nyomozó.

A kérdések, amelyeket egymás után feltett, anélkül hogy időt engedett volna Francine-nak, hogy leküzdje zavarát, jók voltak arra, hogy az asszonyt kihozzák a sodrából. Igyekezett a legjobban fölhasználni a már birtokában levő adatokat, a kézzelfogható eredményeket, amelyek a nyomozás folytatásához alapvető fontosságúak lesznek.

Miért nem volt Maigret mégsem teljesen elégedett? Ő másként csinálta volna, ez valószínű. Két ember, bármennyire is rokon a módszerük, más-más módon csinálja ugyanazt.

Nem is a módszerről volt itt szó. A felügyelő majdhogynem irigyelte Lecoeur szenvedélyességét, határozottságát, magabiztosságát.

Maigret számára az „orgonalila hölgy” nem egyszerű áldozat volt, hanem egyszerűen valaki, aki ilyen vagy olyan életet élt. Maigret kezdte Héléne Lange-ot megismerni, és akaratán kívül mélyíteni igyekezett az ismeretséget.

Mindenekelőtt a két nővér történetén rágódott séta közben, mialatt Lecoeur felszabadultan, vidáman ment a vizsgálóbíróval való találkozásra.

Mit tudhatott ő igazában erről az ügyről? Az íróasztala mögül, ahová az élet csak hivatalos jelentések kimért mozdulataiban jut el.

Két nővér az Atlanti-óceán melléki városkában, egy kis üzlet a templomhoz közel. Maigret ismerte azt a helységet, ahol a földből is élnek, és a tengerből is. Négy-öt nagybirtokos, aki osztriga- és kagylótelepekkel is rendelkezik.

Maga előtt látta, amint az asszonyok – fiatalok, öregek, köztük fiatal lányok is – napkeltekor, néha már éjszaka – a tenger árapályához igazodva – osztrigát gyűjteni indulnak; gumicsizmásán, vastag gyapjútrikóban, ócska férfikabátban.

Szedték az osztrigát a csupaszon maradt osztrigapadokról, közben a férfiak a mesterséges sövényen fönnakadt kagylókkal foglalatoskodtak.

A lányok nagy része nem járt iskolába, nem szerzett bizonyítványt, s a fiúk se jutottak sokkal tovább, legalábbis akkoriban, amikor a Lange nővérek még ott éltek a faluban.

Héléne kivétel volt. Ő városi iskolába járt, megszerezte a képesítést az irodai munkához.

Kerékpáron ment el reggel, este megjött – kisasszony volt.

Később a húga is jól boldogult…

– Mind a ketten Párizsban vannak… Otthon már látni sem lehet őket… Lenéznek bennünket…

A régi barátnők folytatták reggelente az osztrigagyűjtést, férjhez mentek, gyerekeket neveltek, akik a Templom téren ugráltak.

Héléne Lange hideg fejjel törekedett célja felé. Már egészen fiatalon elutasította magától azt az életformát, ami itt kijutott volna neki. Olyan világot választott, amelyet néhány romantikus könyvéből ismert.

Balzac neki durva, túl közel van Marsilly-hez, a család boltocskájához, az osztrigagyűjtéshez, amelytől eldurvul a kéz.

Francine is szökik innen a maga módján. Tizenöt éves korában egy taxisofőr magáévá teszi. Attól kezdve úgy gondolja, miért fukarkodna vonzó, ruganyos testével, miért ne hódíthatná a férfiakat csábos mosolyával.

Mindent összevéve, nem sikerült-e mindkettőjüknek, amit akartak?

Az egyiknek saját háza lett Vichyben és magas bankbetétje; a másik szülővárosa legelegánsabb fodrászszalonjának tulajdonosnője.

Lecoeur nem érezte szükségét, hogy ennyit foglalkozzon velük, hogy jobban és mélyebben megértse őket. Összegyűjtötte a tényeket, levonta a következtetéseket, a lelkét nem háborgatta semmi.

Ennek a két nőnek az életében azonban volt egy férfi, egy férfi, akinek nem ismerték az arcát, de aki itt van Vichyben, szállodaszobájában, vagy a park egyik sétányán, a Casino valamelyik termében, bárhol, de itt.

Ez az ember gyilkolt. Üldözik. Tudnia kell, hogy a rendőrség egész apparátusával észrevétlenül közelít hozzá, és hogy egyre szűkül a kör, egészen addig a pillanatig, amikor egy idegen kéz a vállára nehezedik majd.

Őmögötte is egy egész élet húzódik. Volt gyerek, fiatalember, szerelmes, valószínűleg nős, mert az ismeretlen, aki Párizsban hetenként két-három estén a Rue Notre-Dame-de-Lorette-re látogatott, csak egy óra hosszat maradt.

Héléne Lange eltűnik, s Nizzában találunk rá. Magányosan él, és úgy látszik, szándékosan belevegyül a névtelen tömegbe.

De előtte még egy kis vargabetűt csinál; Bourgogne-ba megy, egy falucskába, s ott él egy teljes hónapon át egy fogadóban a húgával, aki gyereket szül.

Maigret ismerni akarja azt az embert is. Magas és erős. Az asztmától, amelyet itt gyógyíttat, jellegzetesen rekedt a hangja.

Semmiért ölt. Nem azért ment a Rue du Bourbonnais-ra, hogy öljön, hanem hogy megtudjon valamit.

Héléne Lange hallgatott. A férfi, hogy ráijesszen, a nyaka köré fonta az ujjait, de ő akkor sem beszélt, s ezért a hallgatásért az életével fizetett.

A józanész azt diktálta volna a férfinak, hogy mondjon le arról a valamiről. Minden lépése veszélyt hozhatott. A rendőri gépezet már beindult.

Vajon tudott régebben Francine Lange létezéséről? A nő azt állítja, hogy nem, s ez talán igaz is.

Valamelyik újságból tudta meg, hogy Francine létezik, és Vichybe érkezett. A fejébe vette, hogy kapcsolatba lép vele. Ravaszkodás és rengeteg türelem árán rájött, hogy hol szállt meg.

Héléne nem beszélt; de hátha a húga nem tud majd ellenállni egy nagyobb összeg csábításának.

Az a férfi gazdag, és nem akárki. Másként hogyan fizethetett volna több mint ötszázezer frankot az utóbbi években?

Ötszázezer frankot semmiért. Nem kapott semmit. Azt sem tudta, hol él az asszony, akinek a pénzt küldi a legkülönbözőbb postahivatalokba, amelyeket az asszony megjelölt.

Ha Héléne Lange nem így rendezi mindezt, lehet, hogy jóval előbb halt volna meg?

Ezt volt az utolsó esélye, még ha elkapják is. Telefonálni fog. Talán épp most telefonál. Attól függ, mikor tud eltűnni a felesége szeme elől.

A nyilvános telefonfülkék nagy részét figyeli Lecoeur valamelyik embere.

Tévedett volna Maigret, amikor úgy gondolta: kávéházból, bárból, a szállodaszobájából nem mer, nem tud telefonálni?

Maigret éppen egy nyilvános fülke előtt ment el a feleségével. Az üvegfal mögött fiatal lány beszélt, vidáman hadonászott.

– Gondolod, hogy elfogják?

– Hamarosan… Igen…

Mert ez az ember túlságosan is akart valamit. Talán hosszú évek óta ezzel a fixa ideával él, havonta küldi a pénzt, s reménykedve várja a véletlent, amely most, tizenöt év után elérkezett.

Lehet, hogy kiváló üzletember, aki a mindennapi életben sose veszti el a hidegvérét.

Tizenöt éven át gyötrődni egy gondolattal…

Túl erősen szorította az asszony nyakát; nem akart ölni. Vagy azután…

Maigret megtorpant a sétány közepén, mire ösztönösen megállt a felesége is, és futó pillantást vetett rá.

… Vagy azután olyan szörnyűséges, olyan váratlan, olyan elviselhetetlen dologgal találta magát szemben…

– Azon gondolkodom, hogyan fogja Lecoeur…

– Mit hogyan fog?

– Vallomásra bírni…

– Még nem tartunk ott. Először meg kell találni, letartóztatni…

– Nem fog ellenállni…

Megkönnyebbül majd; nem kell tovább kutatni, csalni…

– Remélem, nem lesz nála fegyver…

Az asszony kérdésére új eshetőséget latolgatott Maigret. A férfi, ahelyett hogy megadná magát, úgy határoz, egyszer s mindenkorra véget vet az egésznek…

Vajon utasította Lecoeur az embereit, hogy óvatosak legyenek? Maigret nem avatkozhat bele. Ebben az ügyben ő csak tapintatos, passzív szemlélő.

De a férfi, ha hagyja is lefogni magát, miért beszélne? Hisz az semmit sem változtatna azon, amit tett és a bírák ítéletén. Az ő szemükben ez az ember gyilkos fojtogató, és egy fojtogató nem várhat elnézést, együttérzést még kevésbé, bármi legyen is tettének a háttere.

– Valld be, hogy foglalkozni szeretnél a…

Madame Maigret itt Vichyben megengedett magának olyan megjegyzéseket, amilyeneket Párizsban soha. Azért, mert nyaraltak? Mert a nap minden óráját együtt töltötték, s így bensőségesebb lett a kapcsolat közöttük?

Szinte hallotta a férje gondolatait.

– Azon töprengek… Nem… Ezt nem hiszem…

Miért gyötrődik? Azért van itt, hogy pihenjen; hogy átmossa a szervezetét, ahogy Rian doktor mondaná. Holnap hozzá kell mennie, ahol egy félórára olyan lesz, mint bármelyik páciens, aki egyébbel sem foglalkozik, mint a májával, gyomrával, lépével, a vérnyomásával meg a szédüléseivel.

Hány éves Lecoeur? Körülbelül öt évvel fiatalabb, mint ő. Pár év, és elkezdhet Lecoeur is a nyugdíjra gondolni, meg arra, hogyan is töltse az idejét.

A Casino mögötti két legelegánsabb hotel előtt mentek éppen. Autók hosszú sora szunyókált a járda mentén. A forgóajtó mellett egy szmokingos úr hűsölt egy kerti székben.

Kristálycsillár világította meg a keleti szőnyegekkel teli, márványoszlopos hallt. A portás paszományos egyenruhában felelt egy estélyi ruhás, idős hölgy kérdéseibe.

Talán éppen ebben a hotelban lakik, vagy a mellette levőben, vagy a Sévigné Nyaralóban, vagy a Bellerive-hídnál. Egy fiatal kifutófiú közönyös tekintettel álldogált a liftre várva.

Lecoeur a legérzékenyebb ponton támadott, azaz Francine-t ostromolta, aki ijedtében sokat elmondott.

Valószínű, hogy újabb kérdésekkel fogja elárasztani. Lesz-e még valami mondanivalója? Nem mondott-e már el mindent, amit tud?

– Egy pillanat… Dohányt kell vennem…

Bement egy zajos kávéházba, ahol a vendégek nagy része a magasra helyezett televíziót nézte. A levegőben bor- és sörszag keveredett. A kopasz tulaj nem győzte töltögetni a poharakat, melyeket egy fekete ruhás, fehér kötényes lány vitt a vendégek asztalához.

Maigret ösztönösen a telefonfülkére nézett, amely a helyiség végében volt, a mosdó mellett. Az üvegajtón át látta, hogy a fülke üres.

– Három csomag ezüst dohányt…

Már nem voltak messze a Berezina hoteltól, ahogy közeledtek, a bejáratnál meglátták a kis Dicelle-t.

– Bocsánat, főnök… zavarhatom egy pillanatra?

Madame Maigret nem várt, bement, és elkérte a szobakulcsot.

– Járhatunk közben… – mondta Maigret.

Az utcák üresek voltak. A léptek kongása messziről hallatszott.

– Lecoeur felügyelő küldte hozzám?

– Igen… Beszéltem vele telefonon, otthon van Clermont-ban a családjával…

– Hány gyereke van?

– Három… a legidősebb tizennyolc éves, talán úszóbajnok lesz belőle…

– Történt valami?

– Tízen tartjuk szemmel a nyilvános fülkéket… Nem tudtunk mindegyikhez külön embert állítani, kiválasztottuk azokat, amelyek a központban vannak, különösen, amelyek közel esnek a nagyobb szállodákhoz.

– Letartóztattak valakit?

– Még nem. Várom a felügyelőt, aki már útban van… Az én hibámból nem sikerült… Figyeltem egy fülkét a Boulvard Kennedyn… Könnyen el tudtam rejtőzni a fák mögé.

– S valaki bement oda telefonálni?

– Igen… Egy magas, testes férfi, akire pontosan ráillett a személyleírás… Látszott, hogy óvatos… Mielőtt belépett, szétnézett, de engem nem láthatott… Tárcsázni kezdett… Talán túlságosan előrenyújtottam a nyakam… Nem tudom… Az is lehet, hogy hirtelen meggondolta magát… Három számot tárcsázott, aztán abbahagyta, és kilépett a fülkéből…

– Letartóztatta?

– Az utasítás az volt, hogy semmi esetre se fogjam le, csak kövessem. Meglepett, amikor úgy húsz méterről láttam, hogy egy asszony felé tart, aki az árnyékban állt, s láthatóan őrá várt…

– Milyen volt az asszony?

– Elég csinos, olyan ötven körüli…

– Úgy látszott, megbeszélnek valamit?

– Nem. Az asszony karon fogta, s elindultak az Hotel des Ambassadeurs felé…

Maigret egy órával ezelőtt épp ennek a hotelnak a kristálycsilláros hallját nézegette.

– És aztán?

– Aztán semmi. A férfi a portáshoz lépett, az átadta neki a szobakulcsot, és jó éjszakát kívánt.

– Jól látta a férfit?

– Elég jól… Szerintem idősebb a feleségénél… Hatvan felé járhat… Beszálltak a liftbe, és eltűntek…

– A férfi szmokingban volt?

– Nem… Sötét, nagyon jól szabott öltönyt viselt… a haja őszülő, hátrafésült, az arcszíné pirosas, s azt hiszem egy kis ősz bajusza is van…

– Kikérdezte a portást?

– Természetesen. Az első emelet 105-ben laknak, amely egy szobából s egy kis szalonból áll. Először vannak Vichyben, de ismerik a hoteltulajdonost, akinek La Baule-ban is van szállodája… a férfi neve Louis Pélardeau, gyártulajdonos; állandó lakása Párizsban, a Boulevard Suchet-en van…

– Kezelteti magát?

– Igen… Megkérdeztem, nincs-e valami szokatlan a hangjában, mire a portás közölte, hogy erősen asztmás… Rian doktor kezeli mindkettőjüket…

– Madame Pélardeau-t is?

– Igen… Úgy látszik, gyerekük nincs… a hotelban párizsi ismerősökre találtak, akikkel egy asztalnál étkeznek… Néha együtt mennek színházba…

– Figyeli valaki a hotelt?

– Megbíztam egy embert, hogy álljon ott, amíg nem jön a váltás: most is ott van… Jól dolgozik, neki köszönhetem, hogy ide tudtam jönni…

Dicelle izgatott volt.

– Mit gondol, főnök? Ő lesz az, ugye?

Maigret nem válaszolt mindjárt, előbb meggyújtotta a pipáját. Alig száz méterre voltak az „orgonalila hölgy” házától.

– Azt hiszem, ő… – sóhajtotta.

Dicelle elcsodálkozott; megesküdött volna, hogy Maigret sajnálkozva mondta ezeket a szavakat.

– Nekem a szálloda előtt kell várnom a főnökömre… húsz perc múlva biztosan itt lesz…

– Szeretné, ha én is ott lennék?

– Azt mondta, ön biztosan velem jön…

– Szólnom kell a feleségemnek…

A Grand Casinóban az előadás szünetében sok néző csődült az utcára; a nézők, különösen a mélyen kivágott, könnyű ruhákba öltözött nők nyugtalanul vizsgálgatták az égen a villámok fényét.

A felhők alacsonyan és gyorsan szálltak, különösen nyugat felől közeledtek fenyegető, sűrű tömegben.

Az Hotel des Ambassadeurs előtt Maigret én Dicelle szótlanul várakozott; a portás fényesre csiszolt pultja mögött, a rekeszes kulcsokkal teliaggatott polc előtt üldögélt, és figyelte őket.

Lecoeur abban a pillanatban érkezett, amikor nagy, hűvös cseppekben esni kezdett, és megszólalt a színházi csengő, mely a szünet végét jelezte. Ügyes manőverezéssel sikerült parkolóhelyet találnia, s gondterhelt arccal jött feléjük.

– A szobájában van? – kérdezte.

Dicelle sietve válaszolt.

– Első emelet 105; az ablakok az utcára néznek…

– A felesége is fönn van?

– Igen. Együtt jöttek haza…

Egy alak lépett elő az árnyékból; egy rendőr, akit Maigret nem ismert, halk hangon kérdezte:

– Maradjak az őrhelyemen?

– Igen…

Lecoeur cigarettára gyújtott, s a bejárat mellé húzódott.

– Nincs jogom letartóztatni napnyugta utántól napkeltéig, csak tettenérés esetén…

Némi iróniával mondta fel a törvénykódex bizonyos cikkelyét, majd töprengve hozzátette:

– Nincs is elég bizonyítékom ellene ahhoz, hogy letartóztatási parancsot állítsak ki…

Segélykérőn nézett Maigret-re, de az hallgatott.

– Nem akarom, hogy az egész éjszakát bizonytalanságban töltse… Sejti, hogy a nyomában vagyunk… Valami történt, ami megakadályozta, hogy telefonáljon… Furcsának találom, hogy a felesége pár lépésre állt a fülkétől…

Lecoeur szemrehányón morogta:

– Nem mond semmit, főnök?

– Nincs mit mondanom…

– Mit tenne a helyemben?

– Én se várnék… De nem is mennék fel, nyilván lefekvéshez készülődnek… Tapintatosabb lenne egypár szót üzenni neki…

– Mit például?

– Hogy valaki a hallban várja, és szeretne beszélni vele…

– Gondolja, hogy lejön?

– Fogadni mernék…

– Dicelle, te várj itt… Az erőszaknak még a látszatát is el akarom kerülni…

Lecoeur a portáshoz lépett. Maigret megállt a hall közepén, s nézte a tágas, majdnem üres szalont. Fényárban úszott minden, és messze, egy szinte valószínűtlen világban négy idősebb személy, két férfi és két nő lassú mozdulatokkal bridzselt. Olyan benyomása volt Maigret-nek, mintha lassított felvételt látna.

A kifutófiú, borítékkal a kezében, a lifthez sietett.

Lecoeur fojtott hangon mondta:

– Meglátjuk, mi történik…

Azután, mintha meghatódott volna az ünnepélyes légkörtől, levette a kalapját. Maigret is kezében tartotta a szalmakalapot. Kinn elszabadult a pokol, az esőt mintha dézsából öntötték volna. Sokan a bejárat feletti kiugró alá menekültek, csak a hátukat lehetett látni.

A fiú hamar visszajött, s közölte velük, hogy Pélardeau úr azonnal itt lesz.

Akaratlanul a lift felé fordultak. Maigret látta, hogy kollégája izgalmában a bajuszát tépdesi a hüvelyk- és a mutatóujja között.

Fönt csöngettek. A lift elindult, egy pillanatra megállt, és hamarosan újra megjelent.

Egy férfi lépett ki belőle. Sötét Öltöny, pirosas arcszín, őszülő haj. Körbenézett a hallban, majd kérdő tekintettel közeledett a két detektív felé.

Lecoeur diszkréten odamutatta a jelvényt, melyet a kezében szorongatott.

– Szeretnék beszélni önnel, Pélardeau úr…

– Most?

Igen, ez volt az a jellegzetes, rekedt hang, amelyről hallottak. A férfi nyugodtnak látszott. Bizonyára felismerte Maigret-t, s meg volt lepve, hogy az ilyen néma szerepet játszik.

– Igen, most. A kocsim itt áll kinn. Elviszem önt az irodámba…

Pélardeau kicsit elsápadt. Hatvan év körül lehetett, de a tartása egyenes, egész fellépése, arckifejezése méltóságteli.

– Gondolom, semmi értelme nem lenne tiltakozni…

– Semmi. Csak bonyolultabbá tenné az ügyet…

Egy pillantást vetett a portásra, aztán a szalon felé, ahol a négy kártyázó körvonala kirajzolódott, végül egy pillantást a szakadó esőre.

– Ugye felesleges kalapért és köpenyért felmennem?

Maigret és Lecoeur tekintete találkozott. Felesleges és kegyetlen dolog az asszonyt bizonytalanságban hagyni odafenn. Az éjszaka hosszúnak ígérkezett, s kevés remény volt arra, hogy a férfi visszajöhet megnyugtatni őt.

Lecoeur halkan azt mondta:

– Felküldhet pár sort Madame Pélardeau-nak… Hacsak nem tud a dologról…

– Nem… De mit írhatnék neki?

– Nem tudom… Talán, hogy hosszabb ideig lesz távol, nem tudhatja, meddig…

A férfi a pulthoz lépett.

– Adna egy darab papírt, Marcel?

Inkább szomorú volt, mint ijedt vagy rémült. Kivette a golyóstollát, s néhány szót írt. A portás borítékot nyújtott neki, azt visszautasította.

– Várjon pár percet, azután küldje fel a feleségemnek…

– Parancsára… Monsieur Pélardeau…

A portás, mintha mondani akart volna valamit, kereste a szavakat, de nem jutott eszébe semmi; így hát hallgatott.

– Erre…

Lecoeur halkan néhány utasítást adott a bőrig ázott Dicelle-nek, s kinyitotta a kocsi hátsó ajtaját.

– Szálljon be, kérem…

A gyáros lehajolt, s elsőnek ült be a kocsiba.

– Lesz szíves maga is, főnök…

Maigret megértette, hogy a kollégája nem akarja egyedül hagyni hátul a foglyot. Egy pillanat múlva már gördültek végig az utcákon, ahol az emberek vagy futottak az eső elől, vagy a fák alatt kerestek menedéket. Volt, aki a kioszk zenekari árkában, a zenészek helyén.

A kocsi a Victoria sugárútra ért, a rendőrség épületéhez. Lecoeur odaszólt valamit az ügyeletesnek.

A folyóson a lámpáknak csak egy része égett. Maigret számára hosszúnak tűnt ez az út.

– Lépjen be kérem… Itt nem valami kényelmes, de nem szívesen vittem volna most rögtön Clermont-Ferrand-ba…

Levette a kalapját, habozott, hogy levegye-e a zakóját is, amelynek a válla, éppúgy, mint a másik kettőé, alaposan átázott. A kinti friss levegő után itt benn a szobában túl meleg volt, és állott a levegő…

– Üljön le.

Maigret most is a sarokba húzódott, lassan tömte a pipáját, s le nem vette szemét a férfi arcáról. Pélardeau leült egy székre, s látszólag nyugodtan várt.

Tragikus nyugalommal, Maigret megrázónak érezte. Mozdulatlan minden arcvonása, egyikről a másikra repdes a tekintete: bizonyára próbálja kitalálni Maigret homályos szerepét az ügyben.

Lecoeur mintha húzta volna az időt; elővett egy blokkfüzetet, egy ceruzát, s szinte csak önmagának mondta:

– A kérdésekre adott válaszait nem vesszük jegyzőkönyvbe, mert ez nem hivatalos kihallgatás.

A férfi beleegyezőn intett a fejével.

– Az ön neve Louis Pélardeau, foglalkozása gyáriparos. Párizsban lakik, a Boulvard Suchet-n.

– Így van.

– Gondolom, nős…

– Igen.

– Gyermekei vannak?

Pélardeau habozott, és különös keserűséggel mondta:

– Nincsenek.

– Vichyben kezelteti magát?

– Igen.

– Első alkalommal van itt?

– Előfordult, hogy kocsival áthajtottam a városon…

– Sosem azért, hogy egy bizonyos személlyel találkozzék?

– Nem.

Lecoeur betett egy cigarettát a szipkájába; meggyújtotta, s egy ideig nem szólt semmit.

– Feltételezem, hogy tudja, miért hoztuk ide.

A férfi kifürkészhetetlen arccal gondolkodott, de Maigret már megértette. Ez a nyugalom, ez a látszólagos egykedvűség nem önuralom eredménye volt, ellenkezőleg: megrázkódtatásé.

Sokkos állapotban volt, s csak a jóisten tudja, hogyan hatott rá, amit maga körül látott, Lecoeur hangja hogyan jutott el a füléhez.

– Nem szeretnék válaszolni…

– De hiszen ellenkezés nélkül velünk Jött…

– Igen…

– Nem érte váratlanul, ami ma este történt?

Pélardeau segélykérőn nézett Maigret-re, aztán halkan megismételte:

– Nem szeretnék válaszolni…

Lecoeur jegyzett valamit, majd támadni próbált:

– Nagyon meglepte, amikor itt összetalálkozott valakivel, akit tizenöt éve nem látott?

A férfi szemei párásak voltak, de nem a könnyektől. Inkább talán a rossz világítástól. Ezt a szobát, itt a folyosó végében, ritkán használták, alig volt bútor benne, s a világítást mindössze egy szál dróton lógó körte szolgáltatta.

– Ma este, amikor a feleségével elhagyták a szállót, ön már tudta, hogy útközben telefonálni próbál?

Kis szünet után igent intett a fejével.

– A felesége tehát nem tud a dologról?

– Hogy telefonálni akarok?

– Ha úgy tetszik…

– Nem.

– Ezek szerint az ön egyéb dolgairól sem?

– Semmiről, semmit.

– Ön belépett egy nyilvános telefonfülkébe…

– A feleségem az utolsó pillanatban úgy döntött, hogy elkísér… Nem volt türelmem más alkalomra várni… Azt mondtam neki, hogy a szobánk kulcsát az ajtóban felejtettem, s emiatt odaszólok a portásnak…

– Mért nem fejezte be a tárcsázást?

– Éreztem, hogy figyelnek…

– Látni nem látott semmit?

– Valami mozgást egy fa mögött… és azt is éreztem, hogy ez a telefonhívás már teljesen haszontalan…

– Miért?

Nem válaszolt. Kezét a térdére fektette; kicsit párnás, fehér, jól ápolt kezét.

– Nem óhajt rágyújtani?

– Nem dohányzom.

– A füst nem zavarja?

– A feleségem sokat szív… Túl sokat…

– Sejtette, hogy nem Francine Lange lesz a vonal túlsó végén?

Most sem felelt, de tagadni sem próbált.

– Tegnap este hívta Lange kisasszonyt… Azt mondta neki, hogy ma újra telefonál, mert találkozót akar megbeszélni vele. Feltételezem, hogy az ön tervei szerint a találkozó ideje és helye ma este lett volna valahol…

– Elnézést kérek, de nem segítek…

A férfi lélegzete elfulladt, az egyes szavak között kis sípoló hang tört föl a légcsövéből:

– Nem rosszindulatból, higgye el…

– Meg akarja várni, amíg az ügyvédje is Jelen lesz?

A jobb kezével bizonytalan mozdulatot tett, mint aki el akarja hessegetni ezt a gondolatot.

– De ügyvédet kell fogadnia…

– Megteszem, miután kötelez a törvény…

– Monsieur Pélardeau, világos ön előtt, hogy mostantól nem szabad ember többé?

Lecoeur nem akarta a „fogoly” szót használni. és Maigret ezt helyeselte magában.

Mindkettőjüknek imponált ez az ember, különösen ebben a csupasz falú, szűk kis helyiségben. Az esztergált faszéken ülve valahogy még nagyobbnak tűnt, méltóságteli nyugalma meglepő volt és váratlan.

Maigret is, Lecoeur is száz és száz gyanúsítottat hallgatott már ki, sok kellett ahhoz, hogy valaki mély benyomást tegyen rájuk. Ma este ez történt.

– Elhalaszthatnám holnapra ezt a ma esti beszélgetést, de nem sok értelme lenne. Egyetért velem?

Úgy látszott, a férfi ezt az egészet Lecoeur ügyének tartja, és nem a magáénak.

– Melyik iparággal foglalkozik?

– Drótgyártással…

Erről a témáról tudott beszélni, néhány részletet el is mondott, hogy ne mondjon folytonosan „nemet”, s ne is hallgasson kitartóan.

– Apámtól örököltem egy szerény kis üzemet Le Havre mellett… Azt növeltem, s újabbakat is építettem Rouenban és Strasbourg-ban…

– Akkor ön igen jelentős vállalatnak a feje.

– Igen.

Mintha mentegetődzött volna.

– Az irodái Párizsban vannak?

– A szociális részleg. Rouenban és Strasbourg-ban vannak az új, modem irodák, de a Boulevard Voltaire-en megtartottam a régi, öreg helyiségeket…

Az ő számára mindez már a múlté volt. Ma este, pár perc alatt, miközben egy üzenetet felhozott az egyenruhás liftesfiú, lezáródott az egész eddigi élete.

Tudta jól, s talán éppen ezért beszélt róla.

– Régen nős?

– Harminc éve…

– Volt valamikor egy Héléne Lange nevű alkalmazottja?

– Nem szeretnék válaszolni.

Ha érzékeny pontot érintettek, a férfi mindig visszahúzódott.

– Monsieur Pélardeau, tudja, hogy így megnehezíti a munkámat?

– Bocsásson meg.

– Ha az a szándéka, hogy tagad, jobb, ha előre tudom…

– Nem tudhatom, mit akar…

– Azt állítja, hogy ártatlan?

– Bizonyos értelemben nem vagyok az…

Lecoeur és Maigret egymásra néztek; mert egyszerűen és természetesen ejtette ki a szörnyű szót, egy arcizma se rándult.

Maigret maga előtt látta az árnyas parkot, lomboknak a lámpa fényében itt-ott valószínűtlen zöldjét, a zenekart díszes uniformisban.

Látta Héléne Lange hosszú, keskeny arcát, azét a nőét, aki akkor még csak az „orgonalila hölgy” vagy kisasszony volt számukra.

– Ismerte Lange kisasszonyt?

A férfi megdermedt, a lélegzete elakadt, mintha fuldokolna. Asztmás rohamot kapott. Az arca kivörösödött. Elővett egy zsebkendőt, nyitott szája elé tartotta, s heves köhögési roham fogta el, annyira, hogy belegörnyedt.

Maigret megkönnyebbülést érzett, hogy nem ő van Lecoeur helyén. Most az egyszer másnak jut a munka kellemetlen része…

– Én…

– Csak nyugodtan… van időnk…

A szeméből könny csorgott, s hiába igyekezett úrrá lenni a rohamon, hosszú percekig tartott.

Amikor felegyenesedett, elszíneződött arcát törölgette.

– Bocsásson meg…

Alig hallhatóan beszélt.

– Naponta többször is elővesz… Rian doktor azt állítja, a kúra jót tesz majd…

Hirtelen rádöbbent, hogy nevetséges, amit mondott.

– Akarom mondani: jót tett volna…

Ugyanaz volt az orvosuk, Maigret-nek és neki. Ugyanabban a kis szobában vetkőztek a vizsgálathoz, ugyanarra a fehér lepedővel takart asztalra feküdtek fel mind a ketten.

– Mit kérdezett?

– Hogy ismerte-e Héléne Lange-ot?

– Semmi értelme nem lenne tagadni…

– Gyűlölte őt?

Ha tehette volna, Maigret figyelmezteti Lecoeurt, hogy rossz irányba indult.

Pélardeau csodálkozva nézett Lecoeurre, nem volt benne semmi alakoskodás; e pillanatban ez a hatvanéves ember gyanútlan gyerek benyomását keltette.

– Miért? – suttogta. – Miért gyűlöltem volna?

Maigret felé fordult, mintha tanúnak hívná.

– Szerette? – kérdezte Lecoeur.

Váratlan fordulat következett. A férfi összeráncolt homlokkal próbálta megérteni, mi történik körülötte. A két utolsó kérdés annyira meglepte, hogy összezavarodott.

– Nem értem világosan… – dadogta.

Egyikről a másikra nézett, aztán hosszan Maigret arcára tapadt a tekintete.

Alapvető félreértés történt.

– Ön rendszeresen látogatta Lange kisasszonyt a Rue Notre-Dame-de-Lorette-i lakásán…

– Igen…

És hozzátette:

– De miért fontos ez?

– Gondolom, ön fizette a lakás bérét…

Igent intett.

– A titkárnője volt?

– Egyik alkalmazottam…

– Évekig tartó viszonyuk volt…

A félreértés érezhetően nem oszlott el.

– Egyszer-kétszer hetenként meglátogattam…

– A felesége tudott róla?

– Természetesen nem…

– S egyszer csak megtudta?

– Soha…

– És most?

Szegény Pélardeau mintha újra meg újra ugyanabba a falba ütközött volna.

– Most sem… Ennek semmi köze…

Semmi köze mihez? A bűntényhez? A telefonhívásokhoz? Mindegyik mondta a magáét a saját gondolatmenete szerint, s egyre jobban csodálkoztak, hogy nem értik egymást.

7. fejezet

Lecoeur tekintete az asztalon álló telefonkészülékre siklott, habozni látszott. Végül észrevett rajta egy kis fémlapot, közepén fehér gombbal. Úgy döntött, hogy megnyomja.

– Megengedi? Fogalmam sincs, hová szól ez a csengő, ha szól egyáltalán valahová… Meglátjuk, jön-e valaki…

Szükségét érezte, hogy valamilyen tartást vegyen fel. Szótlanul várakoztak, kerülve egymás tekintetét: Hármójuk közül talán Pélardeau volt a legnyugodtabb, legalábbis látszatra. Igaz, hogy az ő számára minden véget ért, nem maradt vesztenivalója.

Végre messziről lépések közeledtek. Élőbb egy vaslépcsőről, majd a folyosóról hangzottak. Az ajtón diszkrét kopogás.

– Tessék!

Egy beosztott lépett be kikenve-kifenve; a három meglett korú férfi közül kirítt a fiatalságával.

Lecoeur, aki idegennek érezte magát ebben a házban, megkérdezte:

– Van egy kis ideje?

– Természetesen, felügyelő űr. Kártyáztunk éppen…

– Amíg mi távol vagyunk, maradjon, kér rém, Pélardeau úr mellett.

A fiú nem tudott semmiről, csodálkozva nézte az elegáns férfit, mély hatást gyakorolt rá…

– Parancsára, felügyelő úr…

Lecoeur és Maigret kimentek az oszlopos folyosóra. Egy üvegtető védte őket: a sűrű esőpászmák kirajzolódtak a sötétben.

– Már azt hittem, megfulladok odabenn. Gondoltam, magának sincs ellenére egy kis friss levegő, főnök?

A hatalmas felhő épp a várost takarta, villámok hasították az eget, viharos szél fújt; Az utca kihalt volt, csak egy-egy kocsi surrant el, szétspriccelve a pocsolyák vizét.

A clermont-ferrand-i bűnügyi csoport főnöke rágyújtott egy cigarettára, nézte az esőt; amely kövér cseppekben hullott az aszfaltra s a kerti fák leveleire.

– Érzem, hogy siralmasan ügyefogyott voltam, főnök… Át kellett volna adnom magának a szót…

– És én mi mást tehettem volna? Maga jóindulatúan bánt vele… Pélardeau már olyan pontra jutott, hogy feleslegesnek érzi a válaszolgatást… Inkább hallgat, történjen bármi… Ez az ember a végét járja, semmi nem érdekli, beletörődött…

– Az a benyomásom…

– Maga lassan ki tudott húzni belőle egyet-mást… Már úgy látszott, némi érdeklődés támad benne. És akkor történt valami, amit most sem értek… Abból, amit maga mondott, valami váratlanul megdöbbentette…

– De mi?

– Nem tudom… Csak azt tudom, hogy hirtelen bezárult… Egyfolytában figyeltem az arcát… S egyszerre csak mérhetetlen csodálkozást olvastam le róla… Utána kellene gondolnunk minden szónak, ami elhangzott… Biztos volt benne, hogy mi többet tudunk…

– Mit tudunk, miről?

Maigret hallgatott, szippantott egy mélyet.

– Valami tényről van szó, ami az ő számára nyilvánvaló, de a mi figyelmünket elkerülte…

– Rögzítenem kellett volna a beszélgetést…

– Akkor végképp hallgatott volna…

– Nem akarja maga folytatni a kihallgatást, főnök?

– Az nemcsak hogy szabálytalan lenne, s az ügyvédje később ellenünk fordíthatná, de nem is tudnám jobban csinálni, az is lehet, hogy rosszabbul csinálnám…

– Nem tudom, hogy bánjak vele… S az a legnehezebb, hogy bármennyire is bűnös, mégis sajnálom… Nem az a fajta bűnöző, akivel általában dolgunk van… Amikor elhoztuk a hotelból, olyan érzésem volt, mintha a világ minden kapuja bezárult volna mögötte…

– Ő is úgy érezte…

– Gondolja?

– Minden erejével meg akarta őrizni a méltóságát, és a legkisebb szánakozást is elutasítja, mint alamizsnát…

– Azon töprengek, hogy megtörik-e végül…

– Beszélni fog…

– Ma éjjel?

– Talán…

– De miről?

Maigret mondani akart még valamit, de meggondolta, szívott egyet a pipáján, csak azután szólalt meg kitérően:

– Egy alkalmas pillanatban – de nehogy elsiesse – tehetne valami célzást Mesnil-le-Mont-ra. Megkérdezhetné például, hogy járt-e ott valamikor…

De mintha ő maga sem tulajdonított volna, nagyobb jelentőséget a dolognak.

– Gondolja, hogy igen?

– Nem tudhatom…

– Miért járt volna ott? Es ha igen, milyen kapcsolatban lehet ez a vichyi eseményekkel?

– Valami halvány megérzés… – mentegetőzött Maigret. – Ha az embert sodorják az események, belekapaszkodik, amibe csak tud.

A fiatal ügyeletes számára az üvegtető alatt sétálva beszélgető két ember nagyon tiszteletreméltó volt; olyanok, akik már a csúcsra jutottak.

– De meginnék egy pohár sört… – sóhajtott Lecoeur.

Volt egy bár a sarkon, de szó sem lehetett arról, hogy lemenjenek az árvízben. Maigret szája körül tartózkodó mosoly jelent meg a sör említésére. Ígéretet tett Rian doktornak, és megtartotta a szavát.

– Bemegyünk?

A fiú hátát a falnak támasztva vart, s amikor beléptek, vigyázzba vágta magát. A fogoly tekintete ide-oda rebbent.

– Köszönöm, fiam… elmehet…

Lecoeur visszaült a helyére, még igazgatott a noteszán, ceruzáján, arrébb tolta a telefonkészüléket.

– Hagytam önt kicsit gondolkozni, Monsieur Pélardeau… Nem akarom olyan kérdésekkel zaklatni, amelyek összezavarnák… Én is csak gondolkodom… Nem könnyű betörni egy ember életébe úgy, hogy hibát ne követnénk el…

Kereste a megfelelő hangot, mint a zenészek, mielőtt felmegy a függöny, és Pélardeau figyelmesen nézett rá, az izgalom minden jele nélkül.

– Amikor Héléne Lange-ot megismerte, gondolom, már jó ideje házas volt.

– Túl a negyvenen… Nem voltam már fiatal… Tizennégy éve házasságban éltem…

– Szerelmi házasságban?

– Ennek a szónak életünk során változik az értelme…

– Nem érdek- vagy látszatházasság volt?

– Nem… Én választottam… és nem is sajnálok semmit, csak azt a fájdalmat, amelyet most okozok a feleségemnek… Nagyon jó barátok vagyunk… Mindig is azok voltunk… Nála mindenben megértésre találtam…

– Héléne Lange esetében is?

– Erről nem beszéltem neki…

– Miért nem?

Egyikről a másikra nézett.

– Nehéz ezt megmagyarázni… Nem vagyok szoknyavadász… Egész életemben sokat dolgoztam, s azt hiszem, sokáig elég naiv maradtam…

– Hirtelen szenvedély?

– Nem találom a megfelelő szót… Találtam valakit, aki egészen más volt, mint akiket addig ismertem… Vonzott és taszított egyszerre… Megzavart a szélsőséges egyénisége…

– A szeretője lett?

– Csak hosszú idő után…

– Ő várakoztatta?

– Nem. Én… Előttem nem volt még senkivel viszonya… Mindez banálisan hat önökre, ugye? Szerettem őt… Vagy legalábbis azt hittem, hogy szeretem… Sose kérdezett semmit… Megelégedett egy egész kis hellyel az életemben, azokkal a hetenkénti látogatásokkal, amelyekről ön is beszélt…

– Nem volt szó arról, hogy esetleg elválik?

– Soha! Különben is, más módon, de szerettem a feleségemet is, és soha nem hagytam volna el…

Szegény ember! Biztosan jobban feltalálta magát az irodáiban, az üzemeiben vagy a különböző tanácskozásokon…

– Ő hagyta el önt?

– Igen.

Lecoeur Maigret-re nézett.

– Monsieur Pélardeau, járt valaha Mesnil-le-Mont-ban?

A férfi bíborvörös lett, lehajtotta a fejét, és alig hallhatóan mondta:

– Nem…

– Tudta, hogy Héléne Lange ott van?

– Nem mindjárt…

– Önök már szakítottak, amikor ő odament?

– Közölte, hogy nem akar látni többé…

– Mivel indokolta?

Újabb döbbenet, újabb értelmetlenség. Egy olyan ember tekintete, aki nem tudja, hányadán áll.

– Nem akarta, hogy a gyermekünk…

Most Lecoeur szeme nyílt tágra. Maigret mozdulatlanul, görnyedten ült, mégis megkönnyebbülten, mint egy nagy, elégedett macska.

– Milyen gyerekről beszél?

– Hát… Héléne-éről… a fiamról…

Az utolsó szót akaratlan büszkeséggel mondta.

– Ön azt állítja, hogy volt tőle egy fia?

– Igen… Philippe…

Lecoeurnak minden vére a fejébe szállt.

– Elhitette önnel, hogy…

A férfi megadóan csóválta a fejét.

– Nem hitette el… Bizonyítékom van…

– Miféle bizonyíték?

– Anyakönyvi kivonat…

– Amelyet Mesnil-le-Moint polgármestere állított ki?

– Természetesen…

– És sohasem ment meglátogatni a gyermeket, akit a fiának tartott?

– A fiamnak tartottam… és az is… Nem mehettem oda, mert Héléne eltitkolta, hogy hol szül.

– Mire való ez a titkolódzás?

– Héléne nem akarta, hogy a fiú később, az élete során, olyan helyzetbe kerüljön… hogy is mondjam? Kétértelmű helyzetbe…

– Nem gondolja, hogy ezek az aggodalmak kissé maradiak?

– Egyesek számára talán. Héléne ebben a kérdésben tényleg maradi volt… Nagy volt benne a…

– Ne folytassa, Monsieur Pélardeau… Kezdem érteni… De most félre kell tennünk az érzelmeket… Bocsásson meg, ha durva leszek… a tények beszélnek, és semmit nem tudunk tenni ellenük, sem ön, sem én…

– Nem értem, hová akar kilyukadni…

A férfi, látszólagos nyugalmát felváltotta valami bizonytalanság.

– Ismerte ön Francine Lange-ot?

– Nem…

– Sose találkozott vele Párizsban?

– Soha… sem ott, sem másutt…

– Azt sem tudta, hogy Héléne-nek van egy húga?

– De igen… Beszélt egy testvérről, aki fiatalabb nála. Hogy árvák voltak; neki abba kellett hagyni a tanulást, dolgoznia kellett azért, hogy a húga…

Lecoeur nem tudta tovább türtőztetni magát; felállt, és állva is maradt, mert a helyiség kicsi volt ahhoz, hogy dühében fel-alá járhasson.

– Folytassa… folytassa…

Pélardeau végigsimított a homlokán.

– … azért, hogy a húga megfelelő neveltetésben részesüljön… amilyet megérdemel…

– Amilyet megérdemel! Ez igen! Ne haragudjon, Monsieur Pélardeau, kénytelen vagyok fájdalmat okozni önnek… Lehet, hogy az egészet másként kellene csinálnom… Valahogy előkészítenem önt az igazságra…

– Miféle igazságra?

– Héléne Lange húga már tizenöt éves korában dolgozott La Rochelle-ben mint fodrászlány, s a sok, mi-t tudom én, hány férfi előtt, egy taxisofőr szeretője volt…

– De hiszen én olvastam a leveleit…

– Kinek a leveleit?

– Francine leveleit… Egy jó nevű svájci intézetben tanult…

– Ön meglátogatta ott?

– Természetesen nem…

– Megőrizte azokat a leveleket?

– Csak átfutottam őket…

– S ezalatt Francine a valóságban manikűröslány volt Párizsban, a Champs-Élysées-n, egy fodrászszalonban… Érti már? Mindaz, amit ön hitt vagy látott, csak díszlet volt…

A férfi még harcolni próbált. A vonásai még kemények voltak; de lassan elengedte magát, s a szája olyan szánalmas fintorba torzult, hogy Maigret és Lecoeur elfordította a fejét.

– Ez lehetetlen… – dadogta.

– Sajnos, ez az igazság…

– De hát miért?

Egy utolsó kiáltás a sorshoz. Mondják neki most, azonnal: ez az egész nem igaz, a rendőrség csak megpróbálta őt kihozni a sodrából, és ezért találta ki ezt az ocsmány történetet…

– Bocsásson meg, uram… a mai estéig, az utolsó pillanatig én magam sem tudtam, hogy a nővérek mennyire voltak bűntársak…

Lecoeur habozott. Még túl ideges volt ahhoz, hogy leüljön.

– Héléne sose beszélt önnek házasságról?

– Nem…

Ez a „nem” már elég határozatlan volt.

– Akkor sem, amikor megmondta önnek, hogy másállapotban van?

– Nem akarta felborítani a házasságomat…

– Mégiscsak beszélt róla?

– Nem olyan értelemben, mint gondolja… Épp csak közölte, hogy eltűnik az életemből…

– Hogy öngyilkos lesz?

– Nem, ilyet nem mondott… De miután a gyermek nem lehetett törvényes…

Lecoeur felsóhajtott, s újra Maigret-re nézett. Értették egymást. Előttük voltak a jelenetek, amelyek Héléne Lange és a szeretője között lejátszódhattak.

– Ön nem hisz nekem… és bevallom, én magam sem…

– Próbáljon szembenézni az igazsággal… Ez csak hasznára lehet…

– Nekem? Ezen a ponton, ahová jutottam?

Olyan mozdulattal mutatott körbe a falakon, mintha azok már a börtön falai lettek volna.

– Engedje, kérem, hogy befejezzem, bármilyen nevetséges is ez most már… Héléne élete hátralevő részét a gyermek nevelésének akarta szentelni, ahogyan azelőtt a húgának szentelte…

– Anélkül, hogy ön valaha is láthatta volna a gyereket?

– Mivel magyaráztuk volna a jelenlétemet?

– Hogy egy nagybácsi vagy egy régi barát…

– Héléne gyűlölte a hazugságot…

Ezt már kis iróniával mondta, ami biztató jel volt.

– Tehát nem akarta, hogy a fiuk egy napon megtudja, ki az apja…

– Úgy gondolta, később, ha nagykorú lesz, majd beszél neki rólam…

Rekedten hozzátette:

– Most tizenöt éves a fiam…

Lecoeur és Maigret kínos csendben hallgatták.

– Amikor itt Vichyben összetalálkoztam vele, elhatároztam, hogy…

– Folytassa…

– Megtudom, hol van a fiú… Mert látni akarom.

– És megtudta?

Nemet intett, s most valódi könnyek gyűltek a szemébe…

– Nem.

– Mit mondott önnek Héléne, hová megy szülni?

– Egy kis faluba, ahol ismerős volt… Nem mondta meg pontosan, hová… Két hónap után küldte csak el a születési bizonyítványt… Marseille-ből jött az a levél…

– Mennyi pénzt adott neki, amikor elutazott szülni?

– Fontos ez?

– Nagyon is… Mindjárt meglátja…

– Húszezer frankot… Aztán harmincezret küldtem Marseille-be… Később rendszeresen küldtem pénzt, hogy a fiunk a lehető legjobb nevelést kapja…

– Havi ötezret?

– Igen…

– És milyen ürüggyel küldette a pénzt különböző városokba?

– Attól tartott, nem leszek elég erős ahhoz, hogy…

– Ezt ő fogalmazta így?

– Igen… Végül is belementem, hogy a gyermeket huszonegy éves kora előtt nem látom…

Lecoeur kérdőn nézett Maigret-re:

Mit lehet itt tenni?

Maigret pislogott, s erősen a foga közé szorította a pipáját.

8. fejezet

Lecoeur lassan leült, s a meggyötört ember felé fordult, akit annyi megrázkódtatás ért ezen az estén, és sajnálkozva mondta:

– Kénytelen vagyok újabb fájdalmat okozni önnek…

Keserű mosoly volt a válasz:

– Azt hiszi, érhet még engem…

– Én tisztelem önt, és együttérzek önnel… Nem játszom semmiféle színházat azért, hogy vallomásra bírjam, ami már amúgy is felesleges… Amit eddig mondtam, és amit mondani fogok, a meztelen igazság, és őszintén sajnálom, hogy ez kegyetlen lesz…

Szünetet tartott, időt akart adni Pélardeau-nak, hogy összeszedje magát.

– Önnek sosem volt fia Héléne Lángétól…

Heves tiltakozásra, felháborodásra számított. Ehelyett egy porig sújtott emberrel találta szemben magát; semmi életjel, egyetlen szó sem.

– Nem gyanította soha?

Pélardeau felemelte és megrázta a fejét; a torkára mutatott, jelezni akarván, hogy nem tud rögtön beszélni. Alig volt ideje zsebkendőért nyúlni; az előbbinél még erősebb asztmaroham tört rá.

A csendben Maigret észrevette, hogy kinn is lecsendesedett a vihar, elhallgatott a mennydörgés, az eső sem kopogott már a kövezeten.

– Bocsásson meg… Ugye voltak pillanatok, amikor gyanította az igazságot?

– Egyszer… Egyetlenegyszer…

– Mikor?

– Itt Vichyben… azon az estén…

– Hány nappal korábban találkozott össze vele?

– Kettővel…

– Követte őt?

– Messziről… hogy megtudjam, hol lakik… Azt reméltem, együtt láthatom a fiammal… Vagy látom a gyereket kijönni a házból…

– Hétfőn este akkor ment hozzá, amikor már hazaért?

– Nem… Láttam elmenni a lakókat… Tudtam, hogy Héléne is elmegy a parkba zenét hallgatni… Mindig nagyon szerette a zenét… Semmiség volt kinyitni a lakás ajtaját… a szállodai szobám kulcsa is elég volt hozzá…

– S akkor átkutatta a fiókokat.

– Először az lepett meg, hogy csak egy ágy volt a lakásban…

– És a fényképek?

– Csak róla… senki másról, csak róla… Mindenemet odaadtam volna, hogy egy gyerekfotót lássak…

– És hogy leveleket találjon?

– Igen… Megmagyarázhatatlan ürességet éreztem… Ha Philippe intézetben volt is, akkor is…

– Tehát, amikor Héléne Lange hazaért, ott találta önt?

– Igen… Könyörögtem neki, mondja meg, hol van a fiunk… Emlékszem, azt is kérdeztem tőle, nem halt-e meg, vagy nem érte-e valami baleset…

– S ő nem válaszolt?

– Sokkal nyugodtabb volt, mint én… Emlékeztetett a megállapodásunkra…

– Arra az ígéretére, hogy ha a fiú huszonegy éves lesz, megismerheti?

– Igen… Én megesküdtem, hogy nem próbálok semmiféle kapcsolatot teremteni a gyerekkel…

– Mesélt önnek a fiúról?

– Még apró részleteket is… Arról, amikor a foga jött… a gyerekbetegségeiről… a nevelőnőről, akit egy időre mellé fogadott, mert ő maga betegeskedett… Aztán jött az iskola… Elmesélte a gyerek életének szinte minden napját…

– Anélkül, hogy a tartózkodási helyét megmondta volna?

– Igen… De beszélt az utóbbi időkről is… hogy a fiúnak az orvosi pályához volna kedve.

Minden álszemérem nélkül nézett Lecoeur-re.

– Ez a fiú sose létezett?

– De igen, csak nem az öné volt ez a fiú…

– Egy másik férfi is volt az életében?

Lecoeur nemet intett a fejével.

– Francine, Héléne húga szült egy fiút Mesnil-le-Mont-ban… Amíg mindezt öntől nem hallottam, bevallom, magam sem tudtam, hogy a gyermeket, mint Héléne fiát vezették be az anyakönyvbe… a két testvérnek akkor támadhatott ez a gondolata, amikor Francine észrevette, hogy másállapotban van… Amennyire ismerem őt, az első gondolata az lehetett: elveteti a gyereket… a nővére, Héléne volt az előrelátóbb…

– Egy világos pillanatomban gyanakodtam… Már mondtam önnek… Azon az estén, miután hiába könyörögtem, megpróbáltam fenyegetni… Tizenöt évig abban a hitben éltem, hogy van egy fiam, akit egy napon majd megismerek… Nekem és a feleségemnek nem volt gyermekünk… Amikor megtudtam, hogy apa vagyok… De minek beszélni erről?

– Megszorította a nyakát?

– Hogy megijesszem… hogy beszélni kényszerítsem… Azt kiabáltam, mondja meg az igazságot… Eszembe sem jutott a húga; attól rettegtem, hogy a gyerek meghalt, vagy, hogy nyomorék lett…

Két karja lecsüngött, ezt a nagy testet minden ereje elhagyta.

– Túl erősen szorítottam… Nem voltam ura magamnak… Ha az arca csak egy kicsi felindulást mutatott volna! De nem! Még csak nem is félt…

– Amikor az újságokból megtudta, hogy Héléne húga Vichybe jön, újra reménykedni kezdett?

– Ha a gyerek él, ha egyedül Héléne tudta, hol van, senki más nem lett volna, aki törődjön vele… El voltam készülve rá, hogy bármelyik pillanatban letartóztatnak… Ujjlenyomatokat találhattak…

– A szálak az ujjnyomok nélkül is önhöz vezettek volna bennünket…

– Tudnom kellett, hogy mire készüljek fel, milyen intézkedéseket tegyek…

– ABC-sorrendben felhívta a szállodákat…

– Honnan tudja?

Lecoeurnek jólesett ez a gyerekes kis elégtétel…

– Különböző nyilvános fülkékből telefonált…

– Szóval figyeltetett?

– Hát igen…

– És Philippe?

– Francine Lange fiát mindjárt a születése után dajkaságba adták egy Berteaux nevű földműves családhoz, Saint-André-de-Lavion-ba… a Vogézekben van valahol… a két nővér, az ön pénzén, fodrászszalont nyitott La Rochelle-ben… Egyik sem törődött a gyerekkel, aki ott élt azon az eldugott helyen, amíg is két és fél éves korában vízbe fulladt…

– Meghalt?

– Igen… Csak az ön számára maradt életben, s Héléne kitalált önnek egy csomó mesét, a gyermekkort, az első iskolaéveket, a játékait, s az utóbbi időben már azt, hogy orvos szeretne lenni…

– Ez iszonyú…

– Az…

– Hogy egy nő képes legyen…

Egyre csak a fejét rázta.

– Nem kételkedem abban, amit mond… De valami lázad bennem ezzel az igazsággal szemben…

– Nem az első eset a bűnügyek történetében… Tudnék önnek példákat mondani…

– Ne, kérem, ne… – sóhajtotta.

Magába roskadt, elernyedt, semmije sem maradt, amibe kapaszkodjék.

– Igaza volt, amikor azt mondta: nincs szüksége ügyvédre… Elég, ha elmondja a bíráknak, ami történt…

Pélardeau mozdulatlanul ült, kezébe temetett arccal.

– A felesége nyugtalan lehet… Szerintem jobb, ha megtudja az igazságot, mint ha bizonytalanságban hagyja…

A férfi, mintha most gondolt volna először a feleségére, elsápadt.

– Ugyan mit mondhatnék neki?

– Sajnos, most semmit… Nincs jogom önt, még egy rövid időre sem szabadon engedni… Át kell vinnem Clermont-Ferrand-ba… Ha a vizsgálóbíró nem gördít elébe akadályt, amit valószínűnek tartok, a felesége meglátogathatja…

Ez megzavarta Pélardeau-t, kétségbeesetten nézett Maigret-re.

– Nem tenné meg ön, hogy elmondja a feleségemnek?

Maigret kérdőn fordult Lecoeurhöz, aki vállat vont; mintha azt mondaná: ez már nem tartozik rá.

– Megteszem, ami tőlem telik…

– Nagyon kérem, legyen kíméletes, néhány éve baj van a szívével… Már egyikünk sem fiatal.

És Maigret! Ő érezte csak igazán öregnek magát ma este. Alig várta, hogy lássa a feleségét, hogy visszatérjen napi sétáihoz a városon keresztül-kasul s a park kedves kis sárga székeihez.

Lecoeurrel együtt mentek le.

– Hová vigyem, főnök?

– Köszönöm, inkább járok egyet…

Az aszfalt csillogott az esőtől. A fekete kocsi Clermont-Ferrand irányába távolodott, benne Lecoeur és Pélardeau.

Maigret pipára gyújtott, s gépiesen zsebre vágta a kezét. Nem volt hideg, de a hőmérő higanyszála, a viharnak hála, jó pár fokot esett.

Csöpögött az eső a két díszcserjéről, amelyek a Berezina hotel bejáratát közrefogták.

– Végre itt vagy! – ugrott ki Madame Maigret az ágyból örömében, hogy fogadja a férjét. – Azt álmodtam, hogy a Quai des Orfévres-en vagy, és egy olyan vizsgálatot folytatsz, amelynek sose akar vége lenni, közben szüntelenül hozatod a korsó söröket…

A férjére nézett, és halkan megkérdezte:

– Vége?

– Igen…

– És ki az?

– Egy derék ember, aki sok-sok alkalmazottat és munkást irányít, s közben olyan naiv maradt, mint egy kisfiú…

– Ma végre kialszod magad!

– Nem hinném… Holnap a feleségéhez kell mennem, hogy elmondjam…

– Nem tud semmit?

– Nem.

– Itt van Vichyben?

– Igen, az Hotel des Ambassadeurs-ben…

– És a férfi?

– Egy félóra múlva fogoly Clermont-Ferrand-ban…

Mialatt Maigret vetkőzött, az asszony egyre figyelte, és nagyon különösnek találta az arcát.

– Mit gondolsz, hány évet kaphat?

Maigret megtömte utolsó aznapi pipáját, már csak néhányat szippantott belőle lefekvés előtt, és annyit mondott:

– Remélem, felmentik…

Tartalom

- 1. fejezet
- 2. fejezet
- 3. fejezet
- 4. fejezet
- 5. fejezet
- 6. fejezet
- 7. fejezet
- 8. fejezet