P. G. Wodehouse

MEGLEPŐ ÖRÖKSÉG

P. G. Wodehouse: Uneasy Money

© Copyright by The Trustees of the Wodehouse Estate

Fordította: Kiss Marianne

Fedélterv és illusztrációk: Hegedűs István

1

Egy verőfényes júniusi napon, abban az órában, amikor London egész lakossága az utcára tódul és löncsvadászatra indul, egy fiatalember ácsorgott a Bandolero vendéglő bejárata előtt és átható tekintettel méregette a Shaftesbury Avenue teljes hosszát. A kellemes, férfias, barnára sült arcú ifjú kiváló kondíciónak örvendett, és szemmel láthatóan fikarcnyit sem törődött az előtte hömpölygő emberiséggel. Állt, csak állt, szemöldökét kissé összehúzva. Azt gondolhatnánk, hogy íme egy búbánatos ember, akit titkos féreg foga rág.

William Fitz William Delamare Chalmerst, Lord Dawlisht azonban nem rágicsálta titkos féreg foga. E pillanatban mindössze azon töprengett, vajon mely holtbiztos módszert válassza, hogy a szemközti Palace Színház homlokzatára odapasszoljon egy golflabdát. Megrögzött szokásává vált ugyanis, hogy amikor Claire Fenwick késett a randevújukról, efféle képzeletbeli golfozással üsse agyon az idejét. Claire egy alkalommal olyan sokáig várakoztatta, hogy a lord kilenc lyukat tudott ütni. A Savoynál kezdett és Hammersmith közelében fejezte be az akciót. Lord Dawlish egyszerű lélek volt és egyszerű dolgokkal szórakoztatta magát.

Ott szobrozott tehát, szeme pillantása a távolba révedt, midőn egy rendkívül lecsúszottnak tűnő, csavargóféle egyén somfordált mellé. A zilált alak hasa tájékán tepsi himbálózott, amelyen gallérgombok, cipőpertlik, kalocsnihúzók, ruhaakasztók és haldokló gumihattyúk zűrzavaros egyvelegét hordozta. Néhány percig fürkészőn méregette őlordságát, majd amikor megbizonyosodott afelől, hogy közel s távol nincs zsaru a láthatáron, lehorgonyozta magát a fiatalember elé és tudtára adta, hogy zokogó feleség és négy bőgő gyermek várja odahaza, akik egytől egyig éheznek.

Ilyesmi gyakran megtörtént Lord Dawlishsal. A jóindulat olyan atmoszférája lengte körül és egész lénye olyan szívélyességet sugárzott, hogy ez már önmagában is felhívást jelentett keringőre.

Londonban – akár csak New Yorkban – vannak helyek, amelyek nem nyújtanak kellő biztonságot arra nézvést, hogy egy könnyen befolyásolható ember tartósan ott időzzön. A Shaftesbury Avenue és a Piccadilly sarka épp ezek közé tartozott. Az efféle helyeken leégett, pénztelen nímandok kóricálnak fel és alá és csak arra lesnek, hogy mikor kínálnak az istenek valami könnyű lehetőséget számukra. E veszedelmes zónát Coleridge, a nagy költő oly ékes szavakkal jellemezte: „mint aki magányos úton halad – a szíve fél, remeg – s ha hátratekint, szaladni kezd s többé nem állana meg, mert tudja: mögötte iszonyatos ördög fut és liheg.”[i] Lord Dawlish épp hét perce várakozott a sarkon és e hét perc alatt két ilyen iszonyatos ördög is odavágódott mellé, akik közül az egyik a jövő szerdáig, a másik a jövő szombatig vette le öt-öt shillingre. Lord Dawlish minden morgás és ellenkezés nélkül nyújtotta át a kívánt összeget.

Jellemző a lordra, hogy szemmel láthatólag mindkét szűkölködő férfiú közeli ismerőse volt és mindketten Billnek szólították. Lord Dawlisht összes barátja Billnek nevezte. Egész listát tudott összeállítani az ilyen barátaiból, a sor a Debrett-féle nemesi almanachban szereplő úriemberekkel kezdődött és azokkal végződött, akiknek neve a kétes hírű klubok hirdetőtábláin ékeskedett, mint notórius nem fizetőké. Az efféle pasasok ösztönösen Billnek szólongatták a lordot.

A pusztulásra ítélt tepsis egyén ugyan nem nevezte Lord Dawlisht Billnek, ám a magatartása meglehetősen bizalmaskodó volt. Őlordsága kissé lassún fordította vissza pillantását a távolból és mialatt leszögezte magában, hogy a Shaftesbury Avenue hosszában egyetlen rendőri sisak sem csillan fel, a pasas megismételte a háza népéről szóló intim pletykákat.

– Lehetséges – mondta a lord –, de egy kicsit jobban összeszedhetné magát. Bocsánat, nem egészen értettem, mit is mondott.

A másik harmadszor is volt szíves előadni magánszámát, mind nagyobb pátosszal, olyannyira, hogy a folytonos ismételgetéstől már-már maga is elhitte.

– Négy éhező gyerek?

– Négy, biza, főnök, úgyhogy segíccsen rajtam!

– Akkor hát azt hiszem, nem sok ideje jut a golfozásra, ugyebár? – kérdezte Lord Dawlish részvéttel.

A pofa gyászos arccal felfújt egy haldokló gumihattyút, majd közölte, hogy magzatai épp három napja egyetlen falat kenyeret sem ettek.

Ez a közlés nem hatotta meg túlságosan Lord Dawlisht. Nem rajongott a kenyérért. De mivel úgy tűnt, hogy ennek közlésével mélyen megbántaná a szegény gallérgombos fickót és mivel leszögezte magában, hogy az ízlések és pofonok különbözők, szánakozva ránézett.

– No persze, ha szeretik a kenyeret, az még pocsékabbá teszi a helyzetet, ugye? Mit csinál azzal az izével?

– Vegyen tőlem egy haldokló hattyút, főnök – tanácsolta a pasas. – Meglássa, mekkora móka és kacagás lesz majd odahaza.

Lord Dawlish minden lelkesedés nélkül szemlélte a megdöbbentő szárnyast.

– Nem – vonta meg könnyedén a vállát.

Csend lett. A társalgás kezdett holtpontra jutni.

– Mondok magának valamit – szólalt meg Lord Dawlish, mint aki komolyan fontolóra vette a dolgot, melynek jutalmául ím, jött is a nagy ötlet: – A helyzet az, hogy valójában semmit sem akarok venni. A maga balszerencséjére kizárólag olyasmiket árul, amiket még a sírgödrömben sem szeretnék nézegetni. Ki nem állhatom a kalocsnihúzókat, soha nem bírtam elviselni. A gallérgombjaiért sem vagyok oda. És nem akarom megbántani, de azt hiszem, ezek a vinnyogó madarak a leghátborzongatóbb vacakok, amelyekkel valaha találkoztam. Szóval tegyük fel, adok magának egy shillinget és azzal kvittek vagyunk, jó?

– Az Úristen álgya meg, főnök.

– Ugyan már. Most majd tud venni a gyerekeinek némi kenyeret. Azt hiszem, egy shillingért töméntelen kenyeret vehet. Tényleg szeretik? Különös kölykök!

Miután Lord Dawlish annak rendje s módja szerint lebonyolította ezt a mindkét felet tökéletesen megnyugtató üzletet, megfordult. A mozdulattól nyomban szemtől szembe került egy magas, fehér ruhás lánnyal.

Az imént véget ért tranzakció alatt ez a leányzó végigment a mellékutcán, így lerövidítette a Coventry Street és a Bandolero közötti távot. A női szépség – történetesen ugyanezen az útvonalon közlekedő – néhány megrögzött csodálójának majd' kificamodott a nyaka, ahogy utána csavargatták. A magas, karcsú lány csakugyan meghökkentően szép volt. Kalapja beárnyékolta nagy, szürke szemét. Az orra kicsi és egyenes, kissé kemény vonalú ajka imádni való. A lány fönségesen hordozta szépséges mivoltát. Nem vehetjük hát rossz néven a Leicester Square-en posztoló rendőrtől, amiért odaszólt az egyik taxisofőrnek, mennyire irigyli azt a szerencsés krapekot, akivel a lány randevúzik.

A szerencsés krapek Bill Dawlish volt, ám a felbukkanó lányra vetett lapos pillantásából inkább azt szűrhetnénk le, hogy Bill nem méltányolta a szerencséjét. Ennek oka nem egyéb volt, mint hogy őlordsága épp az imént nyújtotta át shillingjét a lerobbant családatyának és attól félt, hogy Claire rajtacsípte e nemes tett elkövetése közben. Claire ugyanis – a drága lány – meglehetősen agyalágyult dolognak tartotta az efféle nagylelkűséget. Lord Dawlish lopva a háta mögé lesett abban a reményben, hogy a lelküket kilehelő hattyúk üzletszerű terjesztője már odébb állt, ám szerencsétlenségére az még mindig ott ácsorgott a könyöke mellett. Ami még ennél is rosszabb, érdes, ám behízelgő hangján további bőséges áldásért folyamodott az Egekhez jótevője érdekében.

– Hello, Claire drágám – mondta Lord Dawlish kissé szégyenlősen. – Hát itt vagy végre!

Claire a mozgóárus után nézett, aki vagyonát markolva nekiiramodott az utcának.

– Csak egy shilling volt – sietett megjegyezni a lord. – Igazán szomorú ügy, tudod? Odahaza egész gyerekhad sírdogál kenyér után. Mást tényleg nem is akart, de a kenyérért szörnyen odavan.

– Épp most tért be a kocsmába.

– Talán telefonálni ment, vagy mi.

– Remélem – vetette oda ingerülten Claire, miközben felfelé lépkedtek a grill lépcsőjén. – Nem hagyhatod, hogy egész London téged pumpoljon. Azt hiszem, hogy ha van valaki, akinek vigyáznia kellene arra a kevéske pénzére, amije van, az te vagy.

Lord Dawlish Earl of Wetherby rendszertelen finanszírozásától eltekintve, semmiféle bevételt nem mondhatott a magáénak, sőt, úgyszólván ő volt a brit birodalomban társadalmi rangja legszegényebb flótása.

Még a régensség hajdanvolt napjaiban történt, hogy a Dawlish-pénzszekrények a túlerőltetés első intő jeleként recsegni-ropogni kezdtek. Az a nagy korszak volt ez, mikor Beau Dawlish állandó hejehujákat és ünnepélyeket rendezett. Örökösei sem maradtak le mögötte a pénzszórás művészetében. A pénz megőrzésének fesztelen semmibevétele családi jellegzetességgé vált. Bill Cambridge-ben tanult, amikor jogelődje, Philip bácsikája végrehajtotta az utolsó Dawlish-aranyak elherdálásának kötelező gyakorlatát, mely mutatványát akkora siker koronázta, hogy amikor elhalálozott, épp csak annyi pénz volt a háznál, amiből az aggódó orvosokat kifizették, egy fityinggel sem több. Bill huszonhárom éves volt, amikor egyszeriben az általános örökös mókás helyzetében találta magát: rangja ugyan volt, de ezen kívül egy vasa sem.

Hat hónappal ezelőttig, amikor eljegyezte Claire Fenwicket, Bill semmi kivetnivalót nem talált ebben a lehangoló helyzetben. Nem az a fajta legény volt, aki hiábavaló jajveszékelésekre pazarolná az idejét. Ízlése roppant egyszerű volt. Ameddig módjában állt egy-két golfklubhoz tartozni és ameddig aprócska kölcsönöket tudott folyósítani azokban a körökben, amelyekben mozgott és amíg ezzel kellő népszerűségre tett szert, elégedett emberként morzsolta napjait. Szerény ambíciói miatt megszokott köreiben rendes öreg fickónak könyvelték el, és bedugták titkárnak a St. James Street exkluzív, arisztokrata klubjába, a Brown'sba, ahol évi négyszáz font ütötte a markát. Ha ehhez a vagyonhoz hozzászámítjuk, hogy bármikor ingyenesen tanyázhatott London legjobb klubjában, valamint kiváló egészségét, golfhendikepjének csökkenését és azt, hogy ahová csak lépett, barátok tömkelegébe botlott, nem csoda, ha Bill képtelenségnek tartotta volna, hogy ne érezze magát boldognak és elégedettnek.

Claire azonban mindezt másként látta. Először is határozottan elutasította, hogy Bill évi négyszáz fonttal feleségül vegye. Claire kinevette az évi négyszáz fontot. Úgy tűnt, már a bölcsőjében azt az altatódalt dúdolták neki, hogy évi négyszáz font olyan elhanyagolhatóan csekély összeg, amiből legfeljebb borravalóra és taxiszámlára telik. Már ez önmagában elég volt ahhoz, hogy elhintse a kétely csíráit Bill agyában: vajon csakugyan ennyi pénzre van-e szüksége egy normális embernek. Claire pedig mindinkább szárba szökkentette ezt a csírát, mert találkozásaik alkalmával szinte kizárólag a pénz volt a társalgás középpontjában. Folyton azt firtatta: hogyan tudnád megszerezni, miért nem szerzed meg és már belebetegedtem és belefáradtam, hogy még mindig nem vagy képes megszerezni.

Claire ezen a napon is buzgón cifrázta tovább kedvenc témáját, nem csupán a grillbe vezető lépcsőkön, hanem akkor is, amikor már ott ültek szemtől szemben az asztaluknál. Bill határozottan megkönnyebbült, amikor a pincér végre meghozta az ételt. Ekkor abba lehetett hagyni a kínos témát, és Billnek végre módjában állt fordítani egyet a társalgás menetén.

– Mit csináltál ma délelőtt?

– Elmentem a színházba és találkoztam Maginnisszel.

– Ó!

– Sürgönyözött nekem és kért, hogy hívjam fel. Azt akarják, hogy menjek oda. Azt akarják, hogy vegyem át Claudia Winslow helyét a társulat első szereposztásában.

– Ez jó.

– Miért?

– Nos... izé... mit is akarok mondani... ez jó, nem? Szóval ez mégis vezető szerep satöbbi.

– Egy vándortársulatnál?

– Igen, értem, hogy gondolod – mondta Lord Dawlish, miközben egyáltalán nem értette. Jómaga igen nagyra értékelte a Mr. Maginnis színházából kivált társulatot.

– Különben is, inkább akkor szeretném ezt elvállalni, amikor a turné félig már befejeződött. Ezen a héten Southamptonban vannak. Azt szeretnék, ha csatlakoznék hozzájuk és velük mennék Portsmouthba.

– Portsmouth tetszeni fog neked.

– Miért?

– Hát... izé... jó golfpálya van a közelében.

– Tudod, hogy nem golfozom.

– Ja, persze. Elfelejtettem. Sebaj, akkor is remek hely.

– Förtelmes hely. Ki nem állhatom. Azt hiszem, nem megyek el.

– Ó, nem is tudom.

– Ezt hogy érted?

Lord Dawlish egy kicsit megsajnálta magát. Mondhatott bármit, ma valahogy minden csapnivalóan rossznak tűnt. Ez a nap nyilván azok közé tartozott, amikor Claire nem olyan édes-kedves, mint máskor. Bill agyában hirtelen átvillant, hogy Claire efféle morcos hangulatai mind sűrűbben jelentkeznek. Szegény lány, nem az ő hibája, mondta magában Bill. Hiszen olyan pocsék időket élt át.

Lord Dawlishnak az volt a szokása, hogy ilyen alkalmakkor mindig talált valami mentséget Claire viselkedésére. A fenti mentség tökéletesen kielégítő volt. Mindent rá lehetett fogni. Ám ami azt illeti, Claire úgynevezett pocsékul megélt korszaka nem is volt annyira pocsék. Ha a legegyszerűbb módon akarnánk kifejezni és pillanatnyilag megfeledkeznénk arról, hogy Claire rendkívül szép lány volt – mondanunk sem kell, hogy őlordsága erről egyetlen percre sem tudott megfeledkezni –, akkor mindössze arról volt szó, hogy a mamája jövedelme sajnálatosan vékonyan csordogált és mivel egy Claire luxusigényeihez képest felettébb sivár lakásban éldegéltek West Kensingtonban, a lány a világot jelentő deszkákra lépett. Születésétől kezdve olyan osztályhoz tartozott, amelynek nőtagjait igen ritkán, úgyszólván soha nem szólították fel pénzkeresésre és ezt a tényt Claire igen zokon vette a Sorstól. Lázongása nyomósabb oka pedig az volt, hogy nem voltak olyan sikerei a színpadon, ahogyan számított rá. Amikor Bill eljegyezte, már épp azon a ponton volt, hogy különösebb nehézség nélkül egészen jó szerepekhez jutott a vándor színtársulatnál, de ennél magasabb egekbe nem szárnyalhatott. Lehet, hogy ez az élet nem volt túlságosan jókedvre derítő, de azért semmi tragikus nem volt benne. A nehézséget inkább a mamája jelentette, aki a szűkös körülmények miatt egyvégtében morgott. Örökös dohogásával sikerült is elérnie, hogy Claire egy rakás ember, de kivált Bill Dawlish szemében a modern idők mártírjának tűnjön fel, aki mindezt a sorscsapást csupán hallatlan lelkiereje és bátorsága miatt képes elviselni.

Így hát, amikor a durcás hang azt nyafogta Billnek, magyarázná meg, hogyan is értette, amit mondott, a fiatalember nyomban megbocsátotta az ingerültséget. Nekiveselkedett hát és megpróbálta tisztázni, hogyan is értette.

– Szóval – fohászkodott neki –, úgy értettem, hogy ha nem akarnál elmenni, az vajon nem jelentene-e nagy balhét az öreg Maginnisszel. Hogy vajon nem habzana-e egy picit a szája és adna-e még valaha szerepeket neked a társulatánál?

– Torkig vagyok azzal, hogy Maginnis kedvében járjak. Ugyan mi jó van ebben? Soha egyetlen londoni lehetőséget sem ad nekem. Belebetegedtem abba, hogy örökké vándorúton legyek. Már mindenbe belebetegedtem.

– Biztos a melegtől van – vágta rá Lord Dawlish a lehető legmeggondolatlanabbul.

– Nem a melegtől van. Hanem tőled.

– Tőlem? De hát mit csináltam?

– Attól van, amit nem csináltál. Miért nem erőlteted meg magad és miért nem szerzel pénzt?

Lord Dawlish halkan felnyögött. Ha némi kitérővel is, de csalhatatlan biztonsággal visszataláltak a mélyre vájt hadiösvényre.

– Hat hónapja járunk jegyben és szemmel láthatólag épp annyi lehetőségünk van arra, hogy összeházasodjunk, mint eddig. És ez így is lesz, míg csak meg nem halunk.

– De drága gyermekem!

– Szeretném, ha nem beszélnél úgy velem, mintha a nagypapám lennél. Mit tudsz erre mondani?

– Csak azt, hogy ha akarod, még ma délután megesküszünk.

– Jaj, ne kezdd újra! Nem megyek hozzád évi négyszáz fonttal és nem óhajtom a hátralévő életemet egy nyamvadt kis zugban leélni London peremén. Miért nem keresel több pénzt?

– Tudod jól, hogy már utána néztem a dolognak. Orvul letámadtam az öreg Bodgert – Bodger ezredest, a klub bizottsági tagját. Egy szódás whisky felett arról győzködtem, hogy a Brown's igazgatóságától roppant sportszerű lenne, ha egy kicsit felemelné a fizetésemet. Az öregfiú majdnem megfulladt, mert egyszerre nyelte a scotchot és közben röhögött. Szavamra, majdnem ott lehelte ki a szufláját a dohányzószoba parkettján. Amikor újra levegőhöz jutott, kijelentette, hogy nagyon szeretné, ha máskor nem hirtelenkedném el a jó vicceimet, mert gyenge a szíve. Aztán közölte velem, hogy a mostani fizetésemet is csak azért adják, mert annyira szeretnek. Tudod, azért igazán rendes volt az öregfiútól, hogy ezt mondta.

– Mi értelme van annak, hogy kedvelnek a klubodban, ha egyéb hasznát nem veszed?

– Ezt hogy érted?

– Vége-hossza nincs azoknak a dolgoknak, amiket megtehetnél. Mr. Breitsteint a Brown's klubtagjává választották volna, ha akarod. Eszükbe se jutott volna kigolyózni valakit, akit olyan népszerű ember ajánl, mint te és Mr. Breitstein személyesen kért meg, hogy vesd latba a befolyásodat, ezt te magad mondtad!

– De drága gyermekem, vagyis bocsánat, édesem, Breitstein! Ez már túlmegy minden határon! Breitstein London legmodortalanabb fickója!

– De a leggazdagabb is! Mindent megtett volna érted. Te meg csak úgy kiengedted a kezedből. Ráadásul meg is sértetted.

– Megsértettem?

– Nem te küldtél neki belépőjegyet az állatkertbe?

– Ja, tényleg, én küldtem. Megköszönte és a következő vasárnap el is ment. Igazán szórakoztató, hogy ezek a gazdag fajankók mennyire potyalesők. Ott volt az a vén amerikai, akivel a múlt évben találkoztam Marvis Bay-nél és aki...

– Minden pénzszerzési lehetőséget elhárítasz magadtól! Mr. Breitstein egyetlen tippjével megfoghattad volna az isten lábát!

– De Claire, tudod, vannak dolgok, hogy is mondjam csak, szóval ha a Brown'snál szeretnek, az rémesen rendes tőlük meg minden, de ezt nem használhatom ki orvul arra, hogy egy olyan fickót plántáljak közéjük, mint Breitstein. Ez nem lenne tisztességes játék.

– Ó, mesebeszéd!

Lord Dawlish boldogtalanul pislogott, de egy mukkot sem szólt. Mr. Breitstein ügye már számos előző alkalommal is terítékre került, és a téma nem tartozott a lord kedvencei közé. A keserű tapasztalat megtanította őlordságát arra, hogy Claire-t semmiféle, döntőnek tűnő érv nem győzi meg: sem az, hogy a pénzember már két alkalommal is csupán fondorlattal úszta meg a börtönt, sem ami még ennél is rosszabb, hogy akkora lármával szürcsöli a levest, mintha vízesés zúdulna a tóba. Ha Mr. Breitstein személye a csevely során felbukkant, az egyetlen megoldás az volt, ha Bill hallgat, mint a csuka, míg a vihar elvonul.

– Az a te vén amerikaid meg, akivel Marvis Bay-ben találkoztál – röppent vissza Claire Bill iménti megjegyzéséhez –, nos, az egy újabb kóreset. Könnyűszerrel rávehetted volna, hogy tegyen valamit érted.

– Na de Claire, igazán! – tiltakozott a meggyötört lord –, hogy a nyavalyába? Hisz azzal az emberrel csak a golfpályán találkoztam!

– De nagyon kedves voltál vele. Te magad mesélted, hogy órákon át segítettél neki a nyesett labdákat vagy miket elütni.

– Történetesen senki más nem volt ott akkor rajtunk kívül, így hát természetes, hogy olyan udvarias voltam vele, amilyen csak lehettem. Ha holt idényben egy tengerparti nyaralóhelyen lődörögsz és csak egyetlen pasas van a láthatáron, akkor nem töltheted azzal az idődet, hogy elbujdokolsz előle. És ennek az embernek olyan nyesése volt, ami egészen elborzasztott. Életem küldetésének éreztem akkor, hogy kigyógyítom, így hát rávetettem magam a dologra. De nem értem, hogy emiatt miért várhattam volna el az öregfiútól, hogy adoptáljon. Fogadni mernék, miután elment, már azt is elfelejtette, hogy a világon vagyok.

– Azt mondtad, hogy egy-két hónap múlva találkoztál vele Londonban és hogy nem felejtett el.

– No, ez igaz. Épp felfelé jött a Haymarketen, én meg lefelé bandukoltam. Amikor ránéztem, biccentett és továbbment. Szerinted ez felhívás volt arra, hogy üljek az ölébe és szemrebbenés nélkül vegyem ki a zsebéből a pénzét?

– Arra nyilván nem számíthattál, hogy így segítsen rajtad. De ha akkor odamégy hozzá, biztosan tett volna valamit érted.

– Nem te dicsekedhetsz azzal, Claire, hogy Mr. Ira Nutcombe ismerőse lehetsz. Nagy dolog ez, de ő nem az a fajta ember, akiből kihúzhatnál bármit is. Még a golfütőket cipelő kölyöknek sem adott egy fitying borravalót sem. Mellesleg, érted egyáltalán, amit mondok? Én nem használok ki tisztességtelenül egy véletlen ismeretséget a golfpályán ahhoz, hogy...

– Na látod, pont ezt veszem tőled zokon. Túlságosan félénk vagy.

– Ennek semmi köze sincs a félénkséghez. De ha már az öreg Nutcombe-ról esett szó, épp tegnap este beszéltem újra Gates-szel. Amerikát említette nekem. Odaát, tudod, egész rakás pénz hever az utcán és a bizottság úgyis tartozik nekem a szabadságommal. Néhány hetet bármikor kivehetek. No, ehhez mit szólnál? Gates valami ismerős fickókról beszélt, akik mindenféle ügyekbe belepottyantak New Yorkban.

– Ugyan minek ártanád bele magad különféle zűrökbe és minek herdálnál egy csomó pénzt arra, hogy Amerikába menj? Ha megpróbálnád, itt Londonban is könnyedén elérhetnél mindent, amihez kedved szottyan. Nem arról van szó, hogy itt nincs lehetőséged. Csaknem annyi lehetőséged van, mint bárki másnak a városban. A te rangodnak a City összes igazgatósága megnyílna.

– Nos, a helyzet az, hogy az efféle igazgatósági ügyek sohasem gyakoroltak rám vonzerőt. A leghalványabb gőzöm sincs a játékszabályokról és egész biztosan belemásznék valami link társaságba. Az a rögeszmém, hogy ilyen helyeken az ember nevét csak csalinak használják fel. Valahányszor meglátnám a nevem egy prospektusban, úgy érezném magam, akár pisztráng a horgon.

Claire az ajkát harapdálta.

– Elkeserítő! – fakadt ki. – Amikor először elmeséltem a barátnőimnek, hogy eljegyeztem magam Lord Dawlishsal, még a szájuk is tátva maradt. Természetesnek tartották, hogy töméntelen pénzed van. Most aztán magyarázkodhatok nekik, hogy azért nem tudunk megesküdni, mert nem áll módunkban. Majdnem olyan rosszul áll a szénám, mint annak a szegény Polly Davisnek, aki együtt volt velem a Mennyei Keringő-társulatnál, amikor férjhez ment Lord Wetherbyhez. Annak a férfinek, akinek rangja van, nincs joga ahhoz, hogy egy petákja se legyen. Ez az egész dolgot olyan nevetségessé teszi. Ha a helyedben lennék, mostantól kezdve mindent megpróbálnék, de neked mindenre van valami ostoba kifogásod. Például miért nem veszed át annak a hogyishívják-autónak az ügynökségét?

– Ahogy én végezném, az semmi lenne ahhoz képest, ahogy azok a szerencsétlen flótások végeznék, akik vásárolnának ezekből a roncsokból.

– Sok százat eladhatnál, a társaság pedig annyi részesedést fizetne neked, amennyit kérnél. Te épp azokat a fajta embereket ismered, akikkel ezek kapcsolatba akarnak kerülni.

– De drágám, hogyan tehetném? Breitstein klubba csempészése kismiska lenne ahhoz képest, ha London-szerte szanaszét hinteném ezeket a rémségeket. Nem tehetném ki a lábam anélkül az utcára, hogy ne botoljak bele a barátaimba, akik olyan kocsikban ülnek, amiket becsszóra mondom, rágógumival ragasztottak és spárgával kötöztek össze.

– Na és? Elvégre a te hibád, ha vacak kocsit vásárolnak? Ugyan miért fájna a fejed miattuk, ha egyszer már eladtad?

Szó, ami szó, ez a délután nem volt Lord Dawlish szerencsenapja. Egész ebéd alatt csupa olyasmit mondott, ami nem felelt meg az elvárásoknak. Most pedig sikerült elérnie halmazati baklövései csúcspontját. A Claire-nek adott válasza az összes lehető válasz közül a legrosszabb volt.

– Izé... nos... – motyogta –, noblesse oblige, ha tudod, mi az.

Claire egy pillanatig meg sem bírt szólalni. Majd az órájára nézett és felállt.

– Mennem kell – mondta hidegen.

– De még meg sem ittad a kávédat!

– Nem kérek kávét.

– Mi baj van, drágám?

– Semmi baj nincsen. Hazamegyek és összecsomagolok. Ma délután elutazom Southamptonba.

Azzal elindult az ajtó felé. Lord Dawlish utána akart loholni, de ebben megakadályozta, hogy még nem fizette ki a cechhet. A művelet beletelt egy kis időbe és mire megfordult, hogy megkeresse Claire-t, a lány már köddé vált.

A szerelemtől űzött Lord Dawlish kettesével ugrált le a lépcsőfokokon, így rohant ki az utcára. Claire-nek híre-hamva sem volt.

2

Bill Dawlisht megszállta a szürke szomorúság. A nap felhők mögé bújt, az égbolt ólmos árnyalatot öltött és borzongató szél süvített keresztül-kasul a világon. Bill borús szemmel vizslatta a Shaftesbury Avenue-t és arra gondolt, hogy még soha életében nem látott ennél undorítóbb útvonalat. A Piccadilly, amelyen hamarosan végigvonszolta magát, még ennél is visszataszítóbbnak tűnt. Tele volt férfiakkal és nőkkel és más lehangoló dolgokkal.

Mélységesen sajnálta magát. Micsoda velejéig rothadt világ ez, amelyben egy fickó nem ejthet ki a száján noblesse oblige-t anélkül, hogy az univerzum fel ne borulna tőle. A teoretikus kérdésfelvetés e kritikus pontjánál Lord Dawlish nekiment egy lámpaoszlopnak.

A megrázkódtatás a hangulatán is fordított egyet. A borongás ugyan maradt, ám feltámadt benne a bűntudat. Egyszeriben Claire nézőpontjából kezdte szemlélni a dolgot és önsajnálat helyett most a lányt kezdte szánni. Először is, a szegény kislány pocsék időket élt át. Vajon szemére hányható-e, ha azt akarja, hogy jegyese pénzkereséshez lásson? Nem. Amikor pedig azt kezdte magyarázni neki, hogyan kellene csinálnia a dolgot, letorkolta ezzel a noblesse oblige-zsal. Természetes, hogy egy kifinomult, érzékeny fiatal leány elutasítja, hogy olyasmiket mondjanak neki, mint noblesse oblige. Hogy volt hozzá lelke, hogy noblesse oblige-t mondjon? Micsoda pokolian ostoba dolog ilyesmit mondani! Csak egy tökéletes hülye töltheti azzal a drága idejét, hogy noblesse oblige-zsal traktálja az embereket.

– Azt a kutyafáját! – torpant meg Lord Dawlish. Kigabalyította magát egy járókelőből, aki hátulról belerohant. – Megteszem!

Odaintett egy taxit és kiadta az ukázt a sofőrnek, hogy vigye el a Toll és Tinta-klubba.

Az a drámai hirtelenségű elhatározás, amely Billt a Piccadilly kellős közepén megszállta, hajszálra ugyanaz volt, mint amely századokkal előbb Kolumbuszt rohanta meg otthona magányában.

– Vigye el az ördög! – motyogta magában Bill a taxi homályában. – Elmegyek Amerikába! – Kolumbusz pontosan ugyanezzel a szóhasználattal élhetett, amikor meghányta-vetette a dolgot a feleségével.

Billnek élete e szakaszában csupán roppant vázlatos sejtelmei voltak a nagy tengerentúli respublikáról. Annyit tudott, hogy hetvenvalahányban volt némi kellemetlenség Anglia és az Egyesült Államok között, aztán nyolcvanvalahányban újfent, de ezeket a kínos ügyeket végül Miss Edna May és misszionárius társai elegyengették és hogy azóta nem volt több kalamajka. Az amerikai koktélokról széles körű tudásra tett szert és méltányolta a rag-time-ot. Egyéb amerikai intézményekről azonban halvány gőze sem volt.

Most épp Gateshez igyekezett. Bill barátainak névsorában Gates viszonylag új helyet foglalt el. A New York-i újságíró néhány hónappal ezelőtt érkezett Londonba lapja tudósítójaként. Általában a Toll és Tinta-klubban, a New York-i Színészek klubjának leányvállalatánál lehetett rátalálni, amelynek Gates a tagja volt.

Most is odabenn ücsörgött. Épp végére járt az ebédjének.

– Mi baj van, Bill? – érdeklődött Gates, amikor elhelyezte őlordságát az olvasószoba sarkában, melyet azért választott ki, mert az itt uralkodó szigorú csendrendelet lehetővé tette, hogy két beszélgető férfiú meghallja egymás szavát. – Mi szél hozott ide és miért vagy olyan dúlt, mint valami hazajáró lélek?

– Támadt egy ötletem, öregem.

– Nosza hát. Folytasd.

– Jó. Emlékszel, mit mondtál nekem Amerikáról?

– Mit mondtam neked Amerikáról?

– A múltkor, nem emlékszel? Hogy milyen töméntelen pénzt lehet ott csinálni meg minden?

– Ezt mondtam?

– Ezt. Odamegyek.

– Amerikába?

– Oda.

– Pénzt csinálni?

– Aha.

Gates bólintott – Billnek úgy tűnt kicsit szomorkásán. Gates búval bélelt fiatalember volt, hosszú arcán egy pesszimista ló melankolikus vonásait viselte.

– Azt a mindenit! – mondta.

Billt ez egy kicsit hideg zuhanyként érte. Némi manipulációval azonban lelkes helyeslésként is felfoghatta.

Gates kíváncsian Billre bámult. – Mit forgatsz a fejedben? – kérdezte. – Azt megérteném, ha kijelentenéd, kéjutazásra indulsz New Yorkba, hogy utasítod az inasodat, Willoughbyt, nézzen utána, rendesen bepakolták-e a bőröndjeidet és táviratozzon a jachtod kapitányának, vegyen fel Liverpoolban. De úgy látom, téged mocskos anyagiak motiválnak. Pénzcsinálásról beszélsz. Ugyan miért akarsz még több pénzt?

– Hogyhogy miért? Pokolian szorult helyzetben vagyok.

– Talán a birtokod bérlői egy kicsit lagymatagon fizetnek? – kérdezte Gates részvéttel.

Bill felnevetett.

– Drága öregem, nem tudom, mi a fenéről beszélsz. Mit gondolsz, mennyi a jövedelmem? Négyszáz fontom van évente és semmi kilátásom ennél több pénzre, bárhogy robotolok is.

– Micsoda! Mindig azt hittem, felvet a pénz!

– Miből gondoltad ezt?

– Olyan fenemód jól menőnek látszol. Furcsa dolog ez itt Angliában. Nálunk New Yorkban mindnyájan címkét viselünk magunkon és feketén-fehéren megmondjuk, kinek mennyi a fizetése és mik a kilátásai. De így persze már másként fest a dolog. Amerikában tényleg több pénzt lehet keresni, mint itt. Azt nem egészen értem, mire gondolsz, mihez akarsz kezdeni, ha már ott leszel, de ez már rajtad múlik. Abból semmi baj sem származik, ha kipróbálod a várost. De azért adok majd neked egy-két ajánlólevelet, ami segíthet.

– Ez rettentően rendes tőled.

– Nem bánod, ugye, ha úgy hivatkozom rád, mint William Smithre?

– William Smith?

– Ha komolyan munkát akarsz találni, nem utazhatsz oda a saját neved alatt. Ide figyelj, ha a leveleimnek hasznát veszed, akkor nyilván bejuthatsz majd buzgó irodakukacnak vagy tettvágytól égő hivatalnoknak Rockefellerhez és Carnegie-hez, ezek mind könnyű és kellemes állások. De ha Lord Dawlishként ténferegsz oda, akkor ilyesmiről ne is álmodj. Amerikában a lordok társadalmilag roppant népszerűek, de egyetlen hivatalban sem rúghatsz labdába. Ha a saját neved alatt rontanál be, akkor nyájasan kezet fognak veled, felkérnek, hogy maradj náluk, golfozz és táncolj, amíg csak kedved tartja, de munkát nem kapsz. Csak egy ibolyaszínű mosolyt várhatsz, más semmit.

– Értem.

– Tekintsük úgy a Smitht, mint szükségszerűséget.

– Tudod, a Smith név valahogy nem késztet túl nagy lelkesedésre. Nem hívhatnának másként?

– Miért ne? Fő, hogy tetsszen. Mit szólnál a Joneshoz?

– Az a baj, tudod, hogy ha olyan nevet használok, amit nem szoktam meg, elfelejthetem.

– Ha olyan szita agyad van, amiből még a Jones is kipotyog, kétlem, hogy valaha a nagyipar fővezére lehetnél.

– Nem lehetnék mondjuk Chalmers?

– Gondolod, azt könnyebben bemagolod mint a Jonest?

– Tudod, ez volt a nevem, mielőtt megkaptam a lord címet.

– Értem. Rendben van. Akkor hát Chalmers. Mikor akarsz indulni?

– Holnap.

– Nem lehet rádfogni, hogy sokat lacafacázol. Jut eszembe, ha New Yorkba mégy, használhatod a lakásomat.

– Ez rettentően kedves tőled.

– Egy cseppet sem. Tehetnél nekem egy kis szívességet. Nagy sebbel-lobbal kellett eljönnöm és szeretném tudni, mi történt odahaza. Van ott néhány szép japán nyomatom és kedvenc rémálmaimban mindig azt látom, hogy valaki betört és elorozta. írd fel a címet – Forty-blank, Keleti Huszonhetedik utca. A kulcsot még ma este elküldöm Brown'shoz, a levelekkel együtt.

Miközben Bill felgyalogolt a Stranden, csak úgy feszült benne az energia. Átrohant a Cockspur Streetre és megvette a New Yorkba szóló hajójegyét. Amikor ezen is túlesett, elindult Brown'shoz, hogy szabadsága részleteit megbeszélje a bizottsággal.

Húsz perccel kettő után ért Brown'shoz és három perc múltán már kifelé tartott. Épp az előcsarnokba lépett, amikor a portás átadott neki egy telefonüzenetet. A londoni klubok telefonkezelői a szuggesztív tömörség nagymesterei. A Brown's alagsorában kuksoló telefonkezelő a következő szavakat firkálta Bill cetlijére: „13 óra. Felhívná Lord Dawlish sürgősen Mr. Gerald Nicholsot az irodájában?” Az üzenethez utóiratként még ezt a két szót csatolták: „Jó hírek”.

Ez serkentőleg hatott. A lehetőség persze mindössze annyi volt, hogy Jerry Nichols valami istállóinformációt óhajt közölni valamelyik lóról, vagy hogy páholyjegyet szerzett a futtatásra, de akár így, akár úgy, a dolog mindenképpen izgalmas volt.

Bill az órájára pillantott. Fél órát megspórolt. Nekivágott hát és elindult Nichols, Nichols, Nichols és Nichols patinás ügyvédi irodája felé, ahol barátja, Jerry a legutolsó és a legkisebb volt a Nicholsok népes gyülekezetében.

3

Claire Fenwick a júniusi napsütésben az omnibuszon üldögélt és csendben őrjöngött. Rettentő dühös volt. Honnan veszi Lord Dawlish magának a jogot, hogy az orrára bandzsítva noblesse oblige-t mormoljon, amikor ő kérdez tőle valamit? Miért viselkedett úgy, mintha legalábbis apagyilkossággal vádolta volna? Claire-t a lord leereszkedő beszédmodora is vérig sértette. Bill fensőbbséges tirádát vágott le, mint valami magasztos lény, akit olyan különleges jogszabályok kormányoznak, melyekről fel sem tételezhető, hogy ő, földi halandó megértse. Manapság minden normális ember megteszi azt, amit ő tanácsolt, akkor hát miért ütközött meg annyira ezen Bill és miért károgott noblesse oblige-t?

Az omnibusz West Kensington felé zötyögött. Claire szíve minden keserűségével utálta ezt a helyet. Annak a lánynak az utálata fortyogott benne, aki társasági regényeket olvas, aki a Grosvenor Square után sóvárog, aki inasokra, puha párnákra, rózsaszínű lámpaernyők lágy fényére vágyik, meg arra, hogy szobalánnyal fésültesse a frizuráját. Gyűlölte a szűk társalgó olcsó, kopottas bútorait, a szakácsnőt, aki átható hangon himnuszokat óbégat a konyhában és ki nem állhatta a kisöccse állandó jelenlétét. A nyamvadt kölyök még csak tízéves volt, korához képest túl nyiszlett, mégis olybá tűnt, mintha egyazon időben két szobában is jelen lenne, miközben a harmadikban idegtépő zajt csapott.

Tessék, aznap pont Percy üdvözölte Claire-t, amint a lakásba lépett!

– Hellóóó, Claire! Figyelj, Claire, leveled jött. A második posta hozta. Figyelj, Claire, amerikai bélyeg van rajta. Nekem adod, Claire? Ilyen még nincs a gyűjteményemben!

– Az isten szerelméért, ne üvölts annyira! – nézett rá sötéten a nővére. – Persze, hogy neked adom a bélyeget. Nekem aztán igazán nem kell. Hol az a levél?

Claire elvette, felszakította a levelet és a boríték Percy kezébe vándorolt. Az ebadta kölyök kitörő diadalordítással eltűnt az ebédlő homályában.

A félig nyitott ajtó mögül nyafka hang szólalt meg.

– Te vagy az, Claire?

– Igen, mama. Visszajöttem, hogy becsomagoljak. Azt akarják, hogy estére menjek el Southamptonba és ugorjak be Claudia Winslow szerepébe.

– Melyik vonatot akarod elérni?

– A negyed négyest.

– Akkor sietned kell.

– Sietek – szólt vissza Claire ökölbe szorított kézzel. Kétféle hangorkán zúdult rá egyszerre, két különböző hangmagasságban és eltérő tempóval, az egyik a konyhából, a másik az ebédlőből. Igazán napsugarasabb kedélyállapot szükségeltetik ahhoz, hogy egy érző keblű lány szemrebbenés nélkül elviselje az efféle duett okozta kínszenvedést. Claire-t nem kellett sietségre noszogatni. Úgy döntött, hogy rekordidő alatt összepakol és pánikszerűen elmenekül. Bement a hálószobájába és nagy összevisszasággal kezdte behajigálni a holmijait a bőröndbe. A levelet zsebre vágta, hogy majd alkalmasabb időben átböngészi. Csak egy pillantást vetett rá és máris látta, hogy a levelet Polly, a barátnője, Wetherby grófné írta, akit épp ma említett Lord Dawlishnak. Polly Davis, aki szerencséjére, avagy szerencsétlenségére férjhez ment ahhoz a fura, pipogya Algie Wetherbyhez. Ő volt Claire egyetlen szívbéli barátnője. Rajta kívül mással nem is melegedett össze a színházban. A többiektől egy sor hideglelősen előkelő tartózkodás tartotta vissza, Polly, azonban ha lehet, még Claire-en is túltett az úri finnyáskodás terén.

Claire az intim barátság számos grádicsát bejárta Pollyval mindaddig, amíg aztán barátnője férjhez nem ment, mely alkalommal Claire volt a koszorúslány.

Hosszúra nyúlt levél volt, túl terjengős ahhoz, hogy így kutyafuttában elolvassa, ráadásul olyan förtelmes macskakaparással írták, hogy alig lehetett kiböngészni. Claire-t voltaképpen meglepetésként érte, hogy Polly írt neki, mert barátnője már több mint egy éve éldegélt Amerikában, és most adta magáról az első életjelt. Polly melegszívű leányzó volt ugyan, de a levelezés nem tartozott az erősségei közé.

Claire a nagy kapkodásban szinte meg is feledkezett az irományról, és már Southampton felé robogott vele a vonat, amikor eszébe jutott. Elővette és olvasni kezdte.

Drága öreg Claire! Tényleg most írok neked először? Hát nem rémes! Pedig borzasztó sok minden történt velem, amióta nem láttalak. Először is a sikereimről számolok be neked. Micsoda óriási szerencse ért! Claire, öreglány, New York a lábam előtt hever. Meg sem merem mondani, mekkora gázsim van, mert elájulnál.

Tudod mit csinálok? Mezítláb táncolok! Te is tudod, mi ez a hülyeség. Egy kabaréban kezdtem, aztán az ügynököm átcipelt egy vendéglőbe, ahová rendőröket kellett hívni, nehogy a tömeg szétverje a berendezést. Reigelheimernél most csak úgy lehet asztalt foglalni, ha valaki egy kisebb vagyont csúsztat a főpincér markába és ráadásul megígéri, hogy a kabátja is az övé lehet. Vacsora alatt járom a mezítlábas táncot, amúgy egyébként sem vagyok túlöltözve és három teherkocsi cipeli a bankba a fizetésemet.

Mondanom sem kell, hogy mindez a rangom, a Lady Pauline Wetherby miatt van! Algie ugyan azt motyogja, hogy ez nem egészen felel meg az igazságnak, hiszen nem vagyok grófi sarjadék, de én fütyülök rá. így jó, ahogy van, a többi nem érdekel. Itt nem boldogulsz cím és rang nélkül. Igaz ugyan, hogy Carbondale-ben, Illinoisban láttam meg a napvilágot, de sebaj – angol grófnő vagyok, aki meztélláb táncol, hogy ősei kastélyát ne üssék dobra és ezek a népek meg majd felfalnak érte. Hidd el, Claire, tomboló sikert aratok.

Szóval így van. És azt mondom neked, hogy okvetlenül át kellene jönnöd. Kivettem egy házat Brookportban, Long Islandben a nyári hónapokra. Itt maradhatnál őszig, akkor pedig neked is szerezhetnék valami jó munkát New Yorkban. Tudod, van némi befolyásom. Nem mintha szükséged lenne a segítségemre. Csak egy pillantást vetnek rád a menedzserek és egytől egyig kapkodnak majd utánad. Az egyiknek az orra alá dugtam azt a fotót, amit adtál és majdnem a plafonig ugrott örömében. Ideát kétszer akkora gázsit szurkolnak le mint Angliában, fogd hát magad és pattanj át a legközelebbi hajóval.

Claire, drágaságom, muszáj átjönnöd. Nagyon kikészültem. Algie iszonyúan idegesít. Ha nem tudnád, mit értek ezalatt, hát kereken kimondom, disznómódra viselkedik. Nem is tudom, hol kezdjem. Megpróbálom elmesélni. A szerencsémet voltaképpen a sajtóügynökömnek, ennek az igazán ragyogó fiúnak, Sheriffnek köszönhetem, ami persze sok mindennel jár. Interjúk, tudod, meg Fiatal Lányoknak Való Tanácsok az újságoknak, meg hogy hogyan őrzöm meg a szépségemet meg ilyesmi. Sheriff először is azzal kezdte, hogy rábeszélt, vásároljak egy kígyót és egy majmot. Roscoe Sheriff esküszik rá, hogy az állatoknál nincs jobb reklám. Szerinte egy jó állatsztori az elképzelhető leghatásosabb. Én persze nyomban megvettem őket.

Algie eleinte rúgkapált ellenük. Ja, még el sem mondtam, hogy amióta eljöttünk Angliából, rémséges kis képecskéket pingál és ez igen rossz irányba befolyásolja a kedélyét. Férjuram egész életében mindig újabb és újabb ostobaságokba fogott bele. Amikor megismertem, még azzal dicsekedett, hogy neki van egész Angliában a legszebb lóversenyfotó gyűjteménye. Aztán az autómodellek után kezdett bolondulni. Utána meg a zongorát kezdte ütni-verni, amivel majdnem az őrületbe kergetett. Most meg itt vannak ezek a mázolmányok.

A festészetet egyébként nem bánom. Legalább van valami elfoglaltsága és nem gabalyodik bele nagyobb zűrbe. Műterme van a Washington Square-en, ott pepecsel egész álló nap.

Minden szép és jó lenne, ha a festészettel együtt nem vette volna fel ezt az artisztikus kedélyállapotot. De a fejébe vette, hogy minden idegesíti és kiborítja.

Ma a reggelinél aztán rémes dolog történt. Clarence, a kígyóm olyan aranyosan fel tud kúszni az asztal lábán és olyan esdeklőn néz az ember szemébe, hogy ilyenkor mindig kap egy kis lágy tojást, amiért él-hal. Ma reggel is így volt, de alig bukkant elő a fejecskéje az asztal alól, amikor Algie felüvöltött és egy teáskanállal szegény kis Clarence orrára koppintott. Aztán falfehéren rám meredt és így szólt: „Pauline, ennek véget kell vetni! Itt az ideje, hogy megbeszéljük. Egy olyan ideges, feszült embertől, mint én, nem lehet megkívánni, hogy olyan házban éljen, ahol minden előzetes figyelmeztetés nélkül folyvást kígyókba és majmokba botlik. Választhatsz tehát köztem és...”

Eddig jutottunk, amikor Eustace, a majom, akiről nem is álmodtam, hogy a szobában van, hirtelen ráugrott Algie hátára. Ugyanis nagyon szereti Algie-t.

El sem hinnéd, ami ezután történt! Algie egyenesen kimasírozott a házból, a teáskanalat még mindig a kezében szorongatva és azóta sem tért vissza. Később aztán felhívott és közölte, hogy habár tudja, hogy egy férfi helye a családi fészekben van, ám addig nem hajlandó átlépni a küszöböt, ameddig Eustace-nak és Clarence-nek ki nem teszem a szűrét. Megpróbáltam észérvekkel hatni rá. Elmagyaráztam neki, mekkora szerencsének tarthatná, hogy mindössze egy kígyóval és majommal kell egy fedél alatt élnie, mert például Devenish, az ünnepelt színésznő pumákat tart a házában. De Algie oda sem figyelt. A végén lecsapta a telefont és azóta se nem láttam, se nem hallottam felőle.

Most itt állok megtört szívvel. Nem adom fel, de minden olyan rémes. Gyere hát el Amerikába, drága Claire és segíts rajtam. Ha netán sikerülne e hó huszonnegyedikén az Atlantic-kel elindulnod Southamptonból, egy kedves barátommal találkozhatnál a hajón, aki azt hiszem, tetszeni fog neked. Dudley Pickeringnek hívják és egész vagyont szedett össze automobilokból. Gondolom, hallottad már hírét a Pickering-kocsiknak.

Édes Claire, gyere, mert tudom ugyan, hogy a fent jelzett felháborító követelései miatt legszívesebben egy fél téglát vágnék Algie fejéhez, de azért sajnos mégis nagyon szeretem.

Hű barátnőd, Polly Wetherby

Claire hátradőlt a kupé bársony párnájára és szemét elborították a csalódás könnyei. Nekibúsult hangulatában semmi másra nem vágyott, csak arra, hogy ebben a pillanatban nekivágjon és Amerikáig meg se álljon. Mindössze az az apróság tartotta vissza, hogy nem volt pénze az útra.

Polly igazán gondolhatott volna erre, morfondírozott keserűen. Újból elővette a levelet és észrevette, hogy barátnéja az utolsó oldalhoz még utóiratot is körmölt.

Ui.: Nem tudom, öreglány, hogy állsz mostanában készpénz dolgában, de ha minden úgy van, mint a régi szép napokban, akkor nem hinném, hogy lubickolsz benne. Ezért hát befizettem számodra ideát az óceánjáróra, az iroda majd megsürgönyözi az angliai oldalra, jöhetsz hát, amikor csak kedved tartja. Siess!

Egy óra sem telt bele, és a southamptoni Fehér Csillag Hajózási Vállalat tisztviselője leesett állal gúvasztotta a szemét arra a gyönyörű lányra, aki lángba borult arccal és csillogó szemmel berontott az ajtaján, kabint követelt tőle az Atlantic-re és valami Lady Wetherbyről hadart. További tíz perc múlva Claire kezében volt a hajójegy. Ekkor elszáguldott a helybeli színházba és közölte a társulat ügyeletes művészszervezőjével, hogy Miss Claudia Winslow szerepére sürgősen gondoskodjanak más beugróról. Aztán, mint ki dolgát jól végezte, visszasétált a szállodájába és levelet írt a mamájának, amelyben tudatta vele terveit.

Claire az órájára nézett. Épp hat óra volt. Odahaza West Kensingtonban ilyen tájban már az egész lakásban a fövő vacsora mindent átható illata gomolyog. A szakácsné fél szemmel a rotyogó káposztára sandít, miközben rázendít a legújabb egyházi énekre. A mama sóhajtozik. Kisöccse, Percy pedig minden bizonnyal valami ifjak szívének kedves nótát üvölt, amelyről nem lehet sejteni ugyan, hogy mi lett légyen, ám amivel bizonyára fülsiketítő lármát csap.

Claire orcáján boldog mosoly terült el.

4

Nichols, Nichols, Nichols és Nichols urak ügyvédi irodája a Lincoln's Inn Fields csücskében állt. A legelső Nichols már IV. Vilmos király korában megtért őseihez, a második pedig Viktória királynő boldog uralkodásának végén hunyt el. A Nicholsok családfájának megmaradt ága-bogát Jerry, Lord Dawlish barátja és annak ősz atyja, egy félelmetes úriember képviselte, aki Anglia összes nemesi családjának minden sötét titkát betéve tudta.

Bill felszaladt a lépcsőn és benyitott abba a szobába, amelyben Jerry, midőn zord atyja rajta pihentette a tekintetét, naponta eljátszotta a szorgos ifjú szerepét, akit a törvény és a jog iránti lelkesedés olyannyira fűt, hogy kis híján beleszakad a megfeszített munkába. Ám miután felmenője e pillanatban épp ebédelt, fiatal üzlettársa golfütéseket gyakorolt egy összecsavart esernyő meg egy alkalmatos papírgalacsin segítségével.

Jerry Nicholsra nem lehetett ráfogni, hogy az ügyvédek gyöngye. Bill Cambridge-ben kötött barátságot vele, ahol Jerry olyan mellbevágó kinövéseiről volt nevezetes, melyekből még a Lincoln's Inn Field sem tudta kikúrálni. A törvény formalitásait laza könnyedséggel elhanyagolta, papája, a régi ügyvédi iskola hívének legnagyobb kétségbeesésére. Amikor Bill a szobába lépett, Jerry épp beletrafált a papírlabdába, oly fürgén és annyi léhasággal, mely idősb Nicholsot mélyen megdöbbentette volna, és amelytől a két másik Nichols valószínűleg nyugtalanul megfordulna a sírjában.

– Hahó, Bill, öregem! – mondta Jerry, és szívélyesen megbökdöste barátja mellényét a paraplé végével. – Hogy van a fiú? Remek! Én is jól vagyok. Szóval megkaptad az üzenetemet. Ez a telefon tényleg kiváló találmány.

– Épp most jövök a klubból.

– Hozz egy széket és roskadj le.

– Mi baj van?

Jerry beletaszította Billt a székbe, ő maga pedig az asztal szélére telepedett.

– Na ide süss, Bill – kezdte rá a mondókáját Jerry. – Most nem úgy fogjuk intézni a dolgokat, mint az ezek között a falak között általában szokásos. Ha az öregem itt lenne, vagy másfél órán át elszórakozhatnánk végrendelkezőkkel, meg haszonélvező örökösökkel és egyéb hasonló baromságokkal. De mivel jó atyám nincs itt, tehát tudni akarom, mint egyik cimbora a másiktól, mi dolgod volt neked egy Nutcombe nevezetű vén csirkefogóval?

– Nutcombe?

– Nutcombe.

– Nem Ira Nutcomb?

– Ira J. Nutcombe, hajdan chicagói, később londoni, a jelen pillanatban másvilági lélekkel.

– Meghalt?

– Meg. És rád hagyott cirka egymillió fontot.

Lord Dawlish az órájára nézett.

– Félre a tréfát, Jerry, édes öregem – mondta. – Miért kérted, hogy idejöjjek? A bizottság szerint néhány órát a klubban illenék töltenem és ha egész délután itt lógok nálad, kirúghatnak. Mellesleg meg akarom kérdezni, hogy...

Jerry Nichols két keze közé fogta homlokát, majd mindkét karját az ég felé tárta. Ezek után mintha Bill miatti végső kétségbeesésére ez lenne az egyedüli csillapító ír, megragadta az íróasztalon heverő papírnehezéket és odavágta a cégalapító dédnagypapa portréjához, amely a kandalló felett függött. Majd lekecmergett az asztalról és átsétált a szobán, hogy szemügyre vegye a romhalmazt.

Kis szünet után ollót keresett, elnyisszantotta azt az egy szál zsinórt, melyen a kép búsan fityegett és hagyta, hogy az a padlóra zuhanjon.

Jerry csengetett. A zsenge korú inas, akiről lerítt, hogy még csak néhány napja szánta ifjú életét a cég szolgálatára, belépett.

– Perkins.

– Igen, uram?

– Nézze meg ott azt a katyvaszt.

– Igen, uram.

– Jól megnézte?

– Igen, uram.

– Csodálkozik, hogy került oda?

– Igen, uram.

– Majd én megmondom magának. Maga meg én épp itt voltunk és bizonyos, a céget érintő apró, ám fontos részletekről értekeztünk, amikor ez a kép hirtelen lepottyant. Mindketten láttuk és rendkívül meglepődtünk, mondhatnám sóbálvánnyá váltunk. Én azzal állítottam helyre a maga megrendült idegrendszerét, hogy átnyújtottam ezt a félkoronást. Az egész baleset rendkívül fájdalmas. Jól emlékszik mindenre? El tudja majd mondani apámnak, ha visszajön? Mert akkor most elmegyek ebédelni.

– Igen, uram.

– Páratlan fickó – jegyezte meg Jerry Nichols, amikor az ajtó becsukódott. – Már két éve itt van, de az „igen, uram”-on kívül még soha semmi más nem hagyta el az ajkát. Még sokra viszi. Most pedig, hogy kissé lecsillapodtam, térjünk vissza a te kis ügyedhez. Becsszóra, Bill, tönkreteszel. Épp akkor, amikor elszánom magam, hogy feltárjam előtted lelkem páncélajtaját. Itt állsz előttem és a két és fél garasos munkádról gagyogsz, mintha számítana, hogy ezentúl egy fityinggel többet vagy kevesebbet kapsz. Netán nem értesz jól angolul? Nem fogod fel, hogy ha kedved szottyan, szőröstől-bőröstől megveheted az egész Brown's házat és átalakíthatod csengetős mozivá? Milliomos vagy!

Bill arcán semmiféle érzelem nem tükröződött. A külső szemlélő csupán annyit látott, hogy ez az orca kőmerev. Belülről azonban oly vad habok hányták, hogy képtelen volt megszólalni. Süketen és bambán meredt Jerryre.

– Ott őrizzük a végrendeletet abban a tölgyfa szekrényben – mutatott a sarokba Jerry. – Nem mutathatom meg, egyrészt azért, mert a kulcsát az öregem ragadta magához és szívrohamot kapna, ha megtudná, hogy ilyen elhamarkodott információt adtam, másrészt azért, mert egy mukkot sem értenél belőle. Csak úgy nyüzsögnek benne a „mindazonáltal”-ok, az „annakelőtté”-k, a „mindezideig”-ek és más hasonló felvágós hülyeségek, amiknek végük-hosszuk sincsen. A végrendeletek értelmezéséhez olyan csavaros észjárás kell, mint amilyen az enyém. Ha aztán az ember szépen lehámozza azokat a hosszú szavakat, amikkel azért tűzdelik tele, hogy nehezebb legyen kitalálni, kiderül, hogy öreg Nutcombe azért hagyta rád a pénzét, mert te vagy a világon az egyetlen élőlény, aki önzetlenül kedves voltál hozzá. Én pedig még napnyugta előtt tudni akarom, mi volt ez az önzetlen kedveskedés? Ha elmondod, megyek és most rögtön keresek magamnak egy élemedett korú, dúsgazdagnak látszó idős urat.

Lord Dawlish végül meg bírt szólalni.

– Jerry, ez becsszóra igaz?

– Szentírásnak veheted.

– Tényleg nem ugratsz?

– Hát persze, hogy nem ugratlak. Minek nézel engem? Száraz, kimért, kemény koponyájú ügyvéd vagyok. A Nichols, Nichols, Nichols és Nichols cég nem szokta ugratni az embereket.

– Jóságos Isten!

– A végrendeletből kiviláglik, hogy ezt az úgynevezett önzetlen akármit Marvis Bay-ben űzted, a múlt évben. Minekutána annyi szívélyességet mutattál felé, Ira J. megváltoztatta a javadra a végakaratát és a halála előtt nyilván nem volt már ideje, hogy másvalakire hagyja a vagyonát, amit bizonyára megcselekedett volna, ha még egy darabig húzza. Legjobb tudomásom szerint Nutcombe az utóbbi két év folyamán három végrendeletet készített. Láttam is őket. Ira J. a megrögzött végrendeletírók közé tartozott. Ezt a szokását egész fiatal korában vette fel és később sem tudott leszokni róla. Emlékszel valamire egyáltalán a pasasból?

– Ez képtelenség!

– Semmi sem képtelenség egy olyan ütődött ürgénél, aki egyre-másra bogaras végrendeleteket gyárt, ahhoz azonban nem elég ütődött, hogy dilinósként kezeljék. Mit műveltél vele Marvis Bay-nél? Megmentetted a vízbefúlástól?

– Kikúráltam a nyesett ütéseiből.

– Hogy mi?

– Elképesztő nyesett ütéseket produkált, én meg kikezeltem belőle.

– A dolog kezd összeállni. Hátborzongató ugyan, de elfogadható. A megboldogult Nutcombe a golfozás megszállottjaként volt közismert. Hébe-hóba az öregem is játszott vele Walton Heathben és véleménye szerint a golf volt az egyetlen dolog ezen a földkerekségen, ami Nutcombe-ot éltette. Ha pedig te rámentél a nyesett labdáira, akkor megérdemled a pénzét. Számomra csak egy a bökkenő – hogy hat ez az egész a te amatőr státusodra? Az én szememben ez már profizmusnak tűnik.

– De Jerry, ez a merő őrület maga! Mindössze egy-két tippet adtam neki. Mi ketten voltunk azon a tájon az egyedüli élőlények, mert holt idény volt és ez hozott össze bennünket. Szavamra mondom, csupán néhány tanáccsal szolgáltam. Ezért a csekélységért csak nem hagyhatott rám ekkora vagyont!

– Bill, nem adod elő megfelelően a históriát. Én már kapiskálom, mi történt valójában – úgy esett a dolog, hogy te minden idődet az öregfiú játékának a csiszolására szentelted és nem törődtél azzal, hogy az egész szünidőd tönkresilányodik.

– Ugyan már!

– Te csak ne mondogasd itt, hogy „ugyan már”, mert én már mindent értek. A tények magukért beszélnek. Te tényleg olyan pokolian rendes fickó vagy, hogy ennek előbb-utóbb úgyis be kellett következnie. Azt hiszem, a jó öreg Nutcombe-tól ez a végrendelkezés volt az egyetlen tisztességes dolog egész életében. A helyében magam is így jártam volna el.

– De hát egész idő alatt semmiféle különös hálát sem mutatott!

– Lehetséges. Fura öreg madár volt. Egy-két hónappal ezelőtt becsődült ebbe az irodába és hangos ricsajt rendezett az öregemmel, amire semmi oka nem volt. Végül nagy nehezen megegyeztek, öreg Nutcombe elmasírozott és soha többé nem jött vissza. Hát ilyen madár volt.

– Mit gondolsz, dilis volt?

– Jogilag tökéletesen. Három kiváló orvostól kaptunk véleményezést, azt hiszem, valami baleset miatt mindhárom doki szerint nyaktól felfelé tökéletesen hülye volt. De tudod, egy ember igen messze mehet el hülyeségben, anélkül, hogy törvényesen is őrültnek nevezzék ki és öreg Nutcombe-ot legfeljebb felettébb rigolyásnak tarthatjuk. Cikcakkban ugrált a normális és a különc között.

– Mindössze két túlélő rokona létezik, egy unokaöccse és egy unokahúga. Az unokaöcs két évvel ezelőtt kiesett a versenyfutásból, amikor a nagynénikéje, öreg Nutcombe elvált felesége ráhagyta a pénzét. Ez némi keserűséget okozhatott az öregfiúnak, mert az első végrendeletében – emlékszel, mondtam, hogy hármat láttam belőlük – az unokahúgra hagyta minden vagyonát és a fiúra mindössze húsz fontot testált. Eddig még nincs is semmi különcködés öreg Nutcombe eljárásában. De várd csak ki a végét!

– Hat hónappal azután, hogy ezt a végrendelkezést hozta, idejött és másikat készített. Ebben húsz fontot még mindig az unokaöccsére hagyott, az unokahúgára pedig egy petákot sem. Hogy miért, azt nem tudtam. A testamentumban egy árva szó sem volt arról, hogy a lány az elmúlt hat hónap alatt bármit elkövetett volna ellene, Nutcombe olyan rút megjegyzést sem csatolt hozzá, mint az általában efféle végrendeletekben szokásos, hogy aszongya, „Egyetlen fiamra, Johnra egy shillinget és hat pennyt hagyok. Most talán végre megbánja, hogy feleségül vette a szakácsnőt”. Újabb hóbortja pont olyan volt, mint amikor rád hagyta a pénzét. Szóval, megváltoztatta és az egész vagyonával olyan mozgalmat támogatott, amellyel a zsidók visszamehetnek Palesztinába.

– Szemmel láthatólag fikarcnyit sem bánta meg és épp oly agyafúrtnak érezte magát, mint amikor a legelső végrendeletét tette, mindaddig, míg visszatotyogott ide, összetépte a másodikat és visszaállította az elsőt, amiben mindent az unokahúgára hagyott. Egy hónappal ezelőttig tartott így, akkor újra ideszédelgett. Ez volt a legutolsó vizitje nálunk és ekkor rendelkezett a javadra. Ma reggel megtudtam, hogy rövid betegség után beadta a kulcsot, így tiéd a vagyon. Gratulálok!

Lord Dawlish teljes csendben, mukk nélkül végighallgatta Jerry tirádáját. Most felkelt székéből és fel-alá kezdett mászkálni a szobában. Iszonyú zavar tükröződött róla. Viselkedése meg sem közelítette a szerencsés örököstől elvárható magatartást.

– Ez borzalmas – nyögte ki végül. – Édes istenem, Jerry, ez rémítő!

– Rémítő, hogy rád hagytak egymillió fontot?

– Igen, az. Úgy érzem magam, mint egy besurranó tolvaj.

– Hogy a fészkes fenébe?

– Ha nem az enyém lenne, akkor ezé a lányé – hogy is hívják?

– A neve Boyd, Elizabeth Boyd.

– Akkor ez a millió az övé lenne, nem az enyém. Már közölted vele?

– Amerikában él. Mielőtt idejöttél, megírtam neki, informáltam, tudod, megadtam neki a kegyelemdöfést. Ha arra várnék, hogy az öregem a szokásos úton-módon tudassa vele, akkor egy tapodtat se jutnánk előbbre. Az unokaöccsöt is értesíteni kellett valakinek a húsz fontjáról. Ilyen esetekben a humánus eljárás híve vagyok. Atyám hosszú levelet írna neki és annyi mindazonáltalt és annakelőttét gyömöszölne bele, hogy a végén még azt hinné a boldogtalan, ő az örökös. Én mindössze egy rövid, de velős sürgönyt küldtem, amelyben ez állt: „Semmi jó, öreg harcos. Reményt feladni.” Így legalább tudja, hányadán áll. Egyszerű, ám hatásos módszer.

Jerry egy pillantást vetett Billre és minden további beszéd a torkára fagyott.

– Nem értem, miért gyötrőd magad annyira, Bill – kezdte rá végül a szépreményű ügyvéd. – Szerintem az öreg Nutcombe végrendeletei bizonyos időközönként mindig megtették a maguk kacskaringóit. Történetesen épp akkor botlott beléd, amikor úgyis ideje volt már egy következő testamentumnak. Holtbiztosra veszem, hogy amennyiben nem jön össze veled, akkor a pénzét a Kiérdemesült Rokkant Golfütőhordók Otthonára, vagy az ínséget Szenvedő Golfozók Alapítványára hagyja. Ugyan miért marcangolod hát magad?

– Nem marcangolom. Nem erről van szó. De mondd meg igaz lelkedre, hogy éreznéd magad az én helyemben?

– Mint hal a vízben.

– Semmit sem csinálnál?

– Már hogyisne. De még mennyire, hogy csinálnék! Akkora sebességgel és mindenre elszánt tetterővel hágnék a nyakára ennek a pénznek, hogy tiszteletre méltó ősöd, Beau szerény képességű vidéki zsugorinak érezhetné magát mellettem.

– Mondd csak – izé – nem kukkantanál át Amerikába, hogy megnézd, vajon nem gereblyézhetnél-e el valamit?

– Micsoda!?

– Úgy értem, tegyük fel, átkukkantanál. Tegyük fel, a zsebedben lapul egy jegy a holnap reggeli hajóra. Mondd, ha átértél Amerikába, nem lépnél érintkezésbe azzal a lánnyal és nem néznél utána, hogy – izé – megállapodj vele valamiben?

Jerry Nichols a legőszintébb megdöbbenéssel meredt barátjára. Mindig is tudta, hogy Bill drága öreg seggfej, de arról még csak nem is álmodott, hogy olyan pokolian nagy seggfej, mint azt az ábra mutatta.

– De ugye nem gondolsz erre komolyan? – kapkodott levegő után.

– Tudod, a véletlen különös egybeesése folytán épp holnap indulok Amerikába. Nem tudom, miért is ne próbálhatnék zöld ágra vergődni ezzel a lánnyal.

– Mit értesz azalatt, hogy zöld ágra vergődni? Remélem, nem abban töröd a fejed, hogy neki adod a pénzt?

– Nem is tudom. Az egészet persze nem. De mi lenne, ha neki adnám a felét? Ehhez persze először meg kellene találnom és látnom kellene, vajon milyen nyomorúságos körülmények között tengődik. Egy kicsit körülszimatolnék, tudod, aztán, izé, majd csak adódik valami. Mit is mondtál, hol lakik ez a lány?

– Egy szóval sem mondtam és egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy megmondom. Bill, ne röpködj már ennyire a fellegekben!

– Abból igazán semmi baj sem származhat, ha egy kicsit körbeszimatolok, nem? Légy jó fiú és add meg a címét!

– Hát jó, de rossz előérzetem van. Brookport, Long Island.

– Kösz.

– Bill, tényleg elmégy és hülyét csinálsz magadból?

– Egy cseppet sem, öregem. Épp csak odanézek és izé...

– Körbeszimatolsz?

– Körbeszimatolok.

Jerry Nichols az ajtóig kísérte barátját és Nichols, Nichols, Nichols és Nichols irodájában újból béke és nyugalom honolt.

Egy olyan férfiúnak, aki épp az imént döntötte el, hogy odahagyja szülőföldje rögeit és idegen talajt jelöl ki tartózkodási helyéül, töméntelen elfoglaltsága akad. Billnek másnap délutánig, amikor már a liverpooli hajón üldögélt, egy percnyi ideje sem akadt arra, hogy Claire-nek írjon és beszámoljon neki a rázúdult nagy szerencséről. A Southamptonból induló gálya helyett inkább a liverpoolit választotta, mert némi bizonytalanságot érzett, vajon hogyan fogadná Claire azt a ripsz-ropsz elhatározását, hogy átugrik Amerikába. Minden esély megvolt arra, hogy a lány nevetségesnek tartaná vagy elítélné a vállalkozást, így Bill szívesebben távozott anélkül, hogy még egyszer viszontlássa. Amióta pedig Jerry Nichols meghökkentő hírét megkapta, kifejezetten megkönnyebbült, hogy nem beszélt Claire-rel. Bármit gondolt volna is Claire az eredeti cselszövésről, semmi kétség, mit mondott volna Bill tervéről, miszerint felkutatja Elizabeth Boydot, hogy testvériesen megfelezze vele az örökséget.

Bill roppant óvatos levelet fogalmazott. Pontosan körülírható személyekről egy árva szót sem ejtett. Megírta, hogy Ira Nutcombe, akiről oly gyakran beszélgettek, a végrendeletében meglepő módon nagyobbacska összeget hagyott rá és közben azzal altatgatta háborgó lelkiismeretét, hogy egymillió fontot kétségkívül nagyobbacska summának lehet titulálni.

A levél címzése némi fejtörést okozott Billnek. Mire a levél megérkezik, Claire már bizonyára Southamptonban lesz a társulattal. Mit is mondott, hová mennek a jövő héten? Ja persze, Portsmouthba! Bill tehát Portsmouthba, a Királyi Színház Művészeti Társulatához címezte a levelét.

5

A Long Islanden elterülő Brookport nyaralóhely, akárcsak a felette zümmögő szúnyoghad, a nyaralók vérszívásából éldegélt. Mr. Ira Nutcombe megboldogulásának idején egész évben ott tengődő bennlakói közé mindössze a hentest, a fűszerest, a patikust és a helység egyéb szokásos állatseregletét lehetett sorolni. Állandó lakosnak számított még Miss Elizabeth Boyd, aki azt a düledező tanyát bérelte, melyet a helybeliek röviden csak Fészernek becéztek és amelyben Miss Boyd méhtartásból kaparta össze nagy keservesen a megélhetéshez szükséges mindennapi betevőt.

Ha az ember leemeli a polcról az Encyclopedia Britannicát, akkor a következőket böngészheti ki belőle a méhekről: „A Hymenopterák nagy és népes zoológiai családja, sajátosságuk a szőrös, tollformájú alak, s lábuk aljának széles mivolta... valamint fejlett »nyelvük«, amellyel folyékony táplálékukat lefetyelik.” Érdemes megjegyezni, hogy ez utóbbi sajátosságukban erőteljes hasonlatosságot mutatnak Claude Nutcombe Boyddal, Elizabeth öccsével, aki – amióta minden pénzét elverte – szintén csaknem kizárólag folyékony táplálék lefetyelésével fedezte napi szükségletét. A méhekről szóló szócikk legérdekesebb bekezdése így hangzik: „A méhészet iparága Amerikában nagy virágzásnak indult.”

Ez a megállapítás egyike azoknak, amelyek széles körű ellenkezést váltanak ki. Elizabeth Boyd például egészen biztosan kapálózna ellene. Ő ugyanis egy cseppet sem indult virágzásnak. Nagy üggyel-bajjal épp csak fenntartotta magát, ez volt minden.

Újfent az Enciklopédiára hivatkozunk, melyben még ez is benne foglaltatik: „Mielőtt a méhész átvenné egy modern méhészet vezetését, bizonyos hajlamot kell éreznie e tevékenység iránt és alkalmasnak kell rá lennie.” Valószínűleg itt volt a bibi Elizabeth vállalkozásának kereskedelmi részét illetően. Szerette a méneket, de nem konyított hozzájuk. Méhészkedése kezdetén volt egy kicsiny tőkéje, egy praktikus tanácsokkal teleírt bölcs könyve és egy másodkézből vett királynője; mindezeket főként azért szerezte be, mert híján volt minden elfoglaltságnak, amely a vidéki életet megkönnyíthette. Claude Nutcombe számára a körülmények szerencsétlen összjátéka tette a falusi életet szükségszerűvé. Abban a gyászos időben, amikor Nutty a nagynénjétől örökölt pénz utolsó garasait is elverte, Elizabeth nagy üggyel-bajjal letelepedett Brookportban és belevágott a méhekkel való foglalatosságba. Ezzel két méhet is ütött egy csapásra – otthont és egyben szanatóriumi gyógykezelést nyújtott Nuttynak. A szegény fiú valamely téveszméből kifolyólag ugyanis Amerika mindennemű alkoholtartalmú nedűjét felhörpintette.

Természetanyánk egyik különös törvénye szerint általában a legmihasznább idősebb fiútestvérek a legkiválóbb húgokkal rendelkeznek. Bezzeg a takarékos, keservesen gürcölő, kora hajnalban kelő ifjaknak, akik fél szemüket mindig munkaadóikon tartják és a fele fizetésüket megspórolják, olyan rémséges húgaik vannak, akik csupán akkor hajlandók emberi hangot megütni velük, midőn sürgősen egy kis kölcsönért folyamodnak hozzájuk. A Claude Nutcombe-okat az Elizabeth-ek mentik meg.

Elizabeth élete legfőbb céljául azt tűzte maga elé, hogy Nuttyból vadonatúj embert faragjon. A derék lány hőn remélte, hogy Brookport csendben folydogáló élete és remek levegője, amely – ha leszámítjuk a bolt pénzbedobós zenemasináját – mentes mindenféle lázas izgalomtól, alkalmat nyújt Nuttynak, hogy összeszedje magát és rendbe hozza zilált idegrendszerét. Elizabeth nagy élvezettel hallgatta reggelenként, amint Nutty a másik szobában sürgött-forgott egy seprűvel és lapáttal, mivel a Fészer lexikonában nem szerepelt a „bejárónő” címszó. Szerény jövedelmükből nem futotta cselédlányra, így Elizabeth főzőcskézett, Nuttynak pedig a ház körüli egyéb teendők jutottak.

Néhány nappal azután, hogy Claire Fenwick és Lord Dawlish egymástól függetlenül, külön-külön átvitorláztak Angliából, Elizabeth Boyd felült nyoszolyáján, kirázta haját a szeméből és nagyot ásított. Odakünn a kertben dalra fakadtak a madarak és az ablakon át beólálkodott a reggeli nap sugara. Ám Elizabeth-t legfőképpen az győzte meg arról, hogy ideje felkelni, hogy James cica a tornác tetejéről határozott jeleket küldött felé. James, mint a megrögzött szokások híve, hajszálpontosan fél kilenckor követelte a reggelijét.

Elizabeth frissen felpattant, karcsú testét rózsaszínű kimonóba bújtatta, pici lábára kék papucsot húzott, még egyet ásított, azzal leszaladt a lépcsőn. A jégszekrényből kivette a tegnap esti tejecskét, beleöntötte James tányérjába, odaállította a hátsó ajtó melletti fűre, majd nagyot szippantott az ózondús reggeli levegőből.

Elizabeth Boyd huszonegy éves volt, ám ahogy ott álldogált vállát verdeső hajával, a nem túl közeli megfigyelő gyermeknek is hihette volna. Csupán közelebbi vizsgálódás után derült ki Elizabeth szeméből és állának határozott felvetéséből, hogy ez bizony nagyon is öntudatos ifjú nő, aki derekasan megbirkózik cseppet sem könnyű világunkkal. A haja szőkébbnél is szőkébb volt, szeme barna és ragyogó és ez az ellentét különleges pikantériát kölcsönzött neki. Ez a szempár bátran, lelkesedéssel telve tekintett az előtte álló nap elé. A száján meglátszott, hogy szívesen húzza nevetésre, erős állát pedig fiús hetykeséggel szegte fel. Elizabeth tetőtől talpig tehetséges, mindenre képes leányzónak látszott. Az is volt.

Most ott strázsált a reggeliző James felett. Az egyik szomszéd kiskutyája olykor átosont és elorozta James tejét. Ilyenkor az utolsó cseppig felhabzsolta, mialatt a reggeli jogos tulajdonosa szánalmas tehetetlenséggel csak nézegette a felháborító cselekedetet. Elizabeth kedvelte ugyan a kiskutyát, de igazságérzete még ennél az érzelemnél is erősebb lévén, ott állt, hogy megakadályozza ezt a brigantizmust.

Gyönyörű, felhőtlen nap volt. A levegőben béke honolt. Az immár jóllakott James nekiállt mosakodni. A hársfáról lekúszott egy mókus. A gyümölcsös felől a méhraj duruzsoló zümmögése hallatszott.

Elizabeth esztétikai szempontból ugyan roppantul szerette az efféle nyugodt, felhőtlen napokat, ám a tapasztalat gyanakvóvá tette. A kis település vízkészletének furfangos szokása szerint minden csepp víz a rogyadozó vízikerék kénye-kedvétől függött. Elizabeth valamely sötét előérzettől űzve visszasietett a konyhába és megcsavarta az egyik vízcsapot. Három másodperc múltán tűvékony vízsugár csörgedezett elő, majd a csap hörgő hangokat hallatva végérvényesen elapadt. Nincs unalmasabb dolog a földtekén egy víz nélküli vízcsapnál.

– Ördög vinné! – motyogta Elizabeth.

– Nutty! – süvített fel a lépcső alján.

Semmi felelet.

– Nutty, drága báránykám!

Az emeleten, az Elizabeth szobája melletti szobában hosszú, nyurga alak kezdett kiemelkedni pihe párnái közül. Csapott álla és szűk homloka egyre jobban elvált a meggyötört ágyneműtől, és Claude Nutcombe Boyd összevont szemöldökkel nyugtázta ama tényt, hogy hasára süt a nap, amely tény aggodalmaskodó nyögdécselésre késztette.

Boldogtalan Nutty! Tegnap még úgy ösmerték, mint a Broadway Fürge Fickóját, akire főpincérek hada mosolygott, akinek az alsóbbrendű pincérek folyvást hízelegtek, valamint úgy, mint kinek kígyó jellegű alakja oly sok zenekari páholy első sorában üldögélt.

Vajh, hol lehet most az a tengeri rák, hol lehet ama jégbe hűtött ital, amelynek fogyasztása közben Nutty az egész asztalt megnevettette?

Nutty Boyd külleme olyan emberi lényhez volt hasonlatos, amelyet Eukleidész definíciójával egyenes vonal gyanánt határozhatnánk meg. Csak hossza volt, szélesség nélkül. Kora gyermeksége óta egyre csak nőttön nőtt, akár a dudva, egészen mostanáig, húszas évei derekáig, amikor a gyanútlan idegenekben azt a kínos meglepetést keltette, hogy a lenge szellő is derékba törhetné. Ágyában heverészve jobban hasonlított kerti slaughoz, mint bármi máshoz. Mialatt Nutty felkecmergett, nyílt az ajtó és Elizabeth lépett a szobába.

– Jó reggelt, Nutty!

– Hány óra? – érdeklődött Nutty tompán.

– Kilenc felé jár. Gyönyörű idő van. A madarak csicseregnek, a méhek döngicsélnek, a nyár csak úgy ragyog. Ennél szebb, vidámabb, kedvesebb napot elképzelni sem lehet.

Nutty szemében kigyúlt a gyanakvás fénye. Elizabeth-re nem volt jellemző az efféle lírai hangulat.

– Itt valami hézag van.

– Hát, ami azt illeti – vetette oda hanyagul Elizabeth –, a víz megint kampec.

– Ördög vinné!

– Szóról szóra ugyanezt mondtam. Azt hiszem, nem vagyunk túl eredetiek.

– Micsoda istenverte egy hely! Miért nem mégy át az öreg Flekkhez és miért nem javíttatod ki vele azt a pokolbéli kereket?

– Épp most készülök lecsapni rá és újra megpróbálom elkapni a frakkját. De addig is, édes, drága Nutty, felvennél magadra valamit, aztán megtennéd, hogy átmégy Smithékhez, és kérnél tőlük egy rocska vizet?

– Ó, a francba, hisz azok egy mérföldnyire laknak!

– Á, dehogy, legfeljebb háromnegyed mérföld az egész.

– És cipeljek egy vödröt, ami legalább egy tonnányit nyom! Amikor legutoljára ott jártam, még a kutyájuk is belém harapott.

– Az csak azért lehetett, mert úgy lopakodtál be, hogy a kutyus gyanút fogott. Emeld fel szépen a fejedet, dülleszd ki a melled és masírozz be úgy, mintha a család valamelyik katona barátja lennél.

A mélységes önsajnálat ékesszólóvá tette Nuttyt.

– Az ég szerelméért! Kicibálsz az ágyból, olyankor, amikor minden ép eszű lény a másik oldalára fordul; aztán áthajkurászol a fél falun, hogy vonszoljak haza egy kübli vizet, amikor úgy érzem magam, akár egy hulla; és mindennek a tetejében még elvárod tőlem, hogy úgy vonuljak oda, mint egy tamburmajor!

– Drágaságom, tőlem hason csúszva is odatekereghetsz, feltéve, ha elhozod azt a folyadékot. Vízre ugyanis szükségünk van. Én nem bírom elhozni. Én egy szegény, szerencsétlen, gyenge nő vagyok.

– Fel kellene vennünk valakit, aki elvégzi ezt az istenverte munkát.

– Ezt nem engedhetjük meg magunknak. Jelenleg úgy állunk, hogy csak a legszükségesebbekre telik. Ami pedig azt illeti, igazán hálás lehetnél, amiért...

– Amiért tető van a fejem felett? Ezt igazán felesleges folyton az orrom alá dörgölni.

Elizabeth elvörösödött.

– Egyáltalán nem ezt akartam mondani! Milyen disznó vagy te némelykor, Nutty! Mintha nem örülnék a nap minden órájában annak, hogy itt vagy! Csak azt akartam mondani, hogy igazán hálás lehetnél, amiért hozhatsz egy kis vizet és vághatsz egy kis fát...

Nutty fakó orcájára szent borzadály ült ki.

– Csak nem azt akarod mondani ezzel, hogy még fát is kell hasogatnom?

– Csupán képletesen beszéltem. Azt akartam elérni, hogy némi lelkesedést érezz a szabad levegőn végzett munka iránt. Tudod-e, hogy ahogyan most te élsz, azért a milliomosok milyen drága pénzt fizetnek holmi gyógyhelyeken? Nem is tudod, milyen szerencsés vagy!

– Egy fikarcnyit sem érzem magam szerencsésnek.

– Az idegeid máris szépen javulnak.

– Egy fenét.

Elizabeth éber ijedelemmel pillantott öccsére.

– Jaj, Nutty, ugye nem... ugye nem kezdted el újra?

– Nem, dehogy, csak borzalmas álmaim vannak. Állandóan majmokkal álmodom. Miért álmodnék folyvást majmokról, ha az idegeim rendbe jöttek volna?

– Nekem is sokszor vannak hátborzongató álmaim.

– Mondd csak, álmodtál te már valaha arról, hogy estélyi ruhás csimpánz kerget végig a Broadway hosszában?

– Semmi vész, drágaságom, majd szépen rendbe jössz, ha kissé régebben élsz majd itt ilyen egészséges életet.

Nutty baljós tekintettel méregette a mennyezetet.

– Mi az az átkozott izé ott a plafonon? Olyan, mint valami lódarázs! Hogy a nyavalyába kerül ilyesmi a házba?

– Szúnyogháló kellene az ablakokra. Majd erről is ejtek egy-két szót Mr. Flecknek.

– Istennek hála, mindez már úgysem tart soká. Ira bácsi már csaknem két hete jobblétre szenderült. Most már bármelyik nap értesíthetnek az ügyvédek. Talán ma délelőtt meg is érkezik a levél.

– Gondolod, hogy ránk hagyta a pénzét?

– Méghogy gondolom-e! Miért, mi mást csinálhatott volna? Nem mi vagyunk az egyedüli túlélő rokonai? Vagy tán nem hurcolom-e egész életemen át merő iránta való tiszteletből ezt a förtelmes Nutcombe nevet? És nem írogattam neki minden karácsonykor és a születése napján üdvözlőlapokat? Nahát! Az az érzésem, hogy ma levelet kapunk az ügyvédektől. Szeretném, ha felöltöznél, és mialatt elhozom azt a fene ette vizet, lemennél a postára. Nem is értem, hogy azok a hülyék miért nem sürgönyöznek. Az ember azt hinné, hogy ennyi igazán elvárható.

Elizabeth bement a szobájába, hogy átöltözzön. Tudatában volt, hogy ez a világ nem a lehető világok legjobbika. Pedig bizony, de szép is lenne egy nagy halom pénz; elméjében már azt forgatta, vajon mekkora summáról lehet szó. Azt azonban mélyen sajnálta, hogy ehhez a pénzhez csupán nagybátyja halálával juthat, mert ha nagybátyja személyiségében volt is valami elrettentő, ő mindig az öregúr kedvencei közé tartozott. Azt is sajnálta, hogy Nutty épp karrierje e hervatag pontján jut hozzá a vagyonhoz, akkor, amikor már-már úgy tűnt, hogy az egyszerű, vidéki élet úgy-ahogy talpra állítja. Elizabeth épp eléggé ismerte ahhoz Nuttyt, hogy minden jóstehetség nélkül tudja, hogyan hat majd rá ez a hirtelen aranyeső.

Ilyetén gondolatok suhantak át Elizabeth-en, amikor véletlenül kinézett az ablakon. Nutty kétrét görnyedve, mélabúsan épp átvánszorgott a kerten a vederrel. Elizabeth nézte, amint bátyja földhöz csapta a vízhordó edényt és hevesen hadonászott a levegőben. A leány méhekről szerzett tudományából („Tudnivaló, hogy a méhek zokon veszik a külső beavatkozást és ilyenkor nyomban támadnak”, Encyc. Brit., III. kötet) arra következtetett, hogy valamelyik kicsiny jószága késztette Nuttyt a vagdalkozásra. A közjáték véget ért és Nutty folytatta csöbörrel terhelt kirándulását, midőn a sövény felett felbukkant az egyik szomszéd, Mr. John Prescott orcája. Mr. Prescott biciklije magaslatáról odaszólt Nuttynak és kézzel-lábbal mutogatott valamit. Idegen szem számára ez a vitustánc meglehetősen homályos eredetűnek tűnt volna, ám Elizabeth nyomban megértette. Mr. Prescott azt adta tudtul, hogy épp most volt odaát a postán és helybeli szokás szerint a saját leveleivel együtt a szomszédjaiét is elhozta, valamint e pantomimjával azt is közölte, hogy utánuk még Fleck leveleit is kikézbesíti.

Nutty odaszaladt Mr. Prescotthoz és elvette a leveleket. Mr. Prescott elpárolgott. Nutty a levelek közül kiválasztott egyet és feltépte. Percekig dermedten állt, majd hirtelen megfordult és visszarohant a házba.

Ama puszta tény, hogy a mindig ernyedten őgyelgő Nutty most egyszeriben fürge futólépésre fogta, Elizabeth-t meggyőzte afelől, hogy a levél csakis a londoni ügyvédektől jöhetett. Egyetlen más közlemény sem villanyozhatta fel a bátyját ekkora energiával. Ilyen távolságból azonban nem lehetett megállapítani, vajon mit tartalmazhat a levél – jót avagy rosszat. Amikor azonban Elizabeth kiszaladt, egyetlen pillantás Nutty arcára elég volt ahhoz, hogy lássa, a bátyust nem a repeső öröm sarkantyúzta ily sebes ügetésre. Nutty tátogott, levegő után kapkodott, összefüggéstelen szavakat motyogott és szeme vad villámokat lövellt.

– Nutty, drágaságom, mi a baj? – kiáltotta Elizabeth hamisítatlan anyai aggodalommal.

Nutty egy papírlapot tartott Elizabeth orra elé, melyen a Nichols, Nichols, Nichols és Nichols ügyvédi iroda aláírása és londoni címe ékeskedett.

– Ira bácsi! – fuldoklott Nutty. – Húsz font! Húsz fontot hagyott ránk! A többit mind valami Dawlish nevű pasira hagyta!

Elizabeth egyetlen hang nélkül elvette a levelet. Szóról szóra az állt benne, amit Nutty elhebegett. Néhány pillanattal ezelőtt Elizabeth-t még erősen aggasztotta a bátyja előtt álló megtollasodás lehetősége. Most azonban éktelenül felbőszült a Nuttyt ért csapáson. Az eszébe sem ötlött, hogy jómaga is elveszítette az örökséget. Kizárólag Nuttyra bírt gondolni. Nutty levegő után kapkodó látványa és az a kétségbeesetten fuldokló, gurgulázó hang, amely kitört belőle, mindennél ékesebben írta le a fiú irtózatos csalódottságát.

A megboldogult Mr. Nutcombe-ra merőben felesleges volt dühöngeni. Az öregúr jelleme mindig is bizonytalan volt, ráadásul még el is patkolt. Elizabeth minden haragja a bitorló Lord Dawlish ellen fordult. Lelki szemével egy minden hájjal megkent kalandort, egy nyavalyás szerencsevadászt látott maga előtt. Ki tudja mi okból, baljós, fekete bajuszos, keskeny karvalyarcú, utálatos szemű fickónak képzelte. Az az ember, aki Nutty lába alól rútul kihúzta a talajt, csakis ilyen lehetett.

Elizabeth még soha életében egyetlen élőlényt sem gyűlölt, ám e pillanatban mélységes undort és megvetést érzett Lord William Dawlish, a boldogtalan, jó szándékkal teli Bill iránt; Bill iránt, aki csupán néhány órája tette lábát amerikai földre, és akit az az emésztő vágy sarkallt, hogy körbeszimatoljon és megnézze, vajon mit tudna ebben a különös ügyben elboronálni.

Nutty elbaktatott a vízért. Az élet már csak ilyen. Semmi nem fekete és fehér, minden összemosódik. Nuttynak ahelyett, hogy teljes figyelmét a tragédiának szentelhette volna, háromnegyed mérföldnyit kellett elbattyognia, ki kellett békítenie egy bull-terriert, majd ugyancsak háromnegyed mérföldnyit kellett visszafelé vonszolnia magát a súlyos rocska alatt rogyadozva. Mintha egy görög dráma főhősének a nagyjelenete kellős közepén le kellett volna ugrania a sarki fűszereshez.

A feladat elvégzése azonban semmit sem állított helyre háborgó lelkében. Az istencsapása túlságosan hirtelen szakadt rá, túlságosan erőt vett rajta. Nutty józan esze – már amennyi volt neki – erősen ingadozott a trónján. Ki lehet ez a Lord Dawlish? Mi a fenét csinált, amivel ennyire behízelegte magát Ira bátyó kegyeibe? Miféle ármánnyal, milyen ördögi fortéllyal csalta ki a bácsi jóindulatát? Ezek a kérdések fortyogtak Nutty zilált elméjében, amikor már egyáltalán képes volt többé-kevésbé összefüggő töprengésre.

Ezalatt a tanyán Elizabeth elkészítette a reggelit és nehéz szívvel várt fivére felbukkanására. Elizabeth jószívű leányzó lévén igen könnyen letört a szenvedés láttán; azt is tudta, hogy Nutty távolról sem afféle típus, aki jajszavát és gyászát bátor mosoly mögé rejti. Vérzett a szíve szegény Nuttyért...

Kintről nehéz csoszogás hallatszott. Nutty a vizet kiloccsantva belépett. Elizabeth csupán egyetlen pillantást vetett rá, de ez is elég volt ahhoz, hogy lássa, testvére borongós hangulatáról eddig túl vidor képet festett. Nutty mukk nélkül beleroskadt a székbe. Az átok sújtotta házban csend honolt.

– Hány óra?

Elizabeth a karórájára pillantott.

– Fél tíz.

– Az ipse épp most pattint az inasának, hogy készítse el langymeleg fürdővizét és arannyal hímzett köntösét. Utána pedig kocsiba ül és odahajtat a bankhoz, hogy kivegyen egy keveset a mi pénzünkből.

Az egész nap merő aggodalmak közepette, keservesen telt Elizabeth-nek. Nutty úgy lézengett körülötte, mint aki az utolsókat rúgja és a lánynak nem volt szíve felkérni, hogy vegyen részt a szokásos ház körüli teendőkben. Így hát Elizabeth maga állt neki elmosogatni és az ágyakat bevetni, majd kiment a méhekhez. Azután pedig ebédet kezdett kotyvasztani.

Nutty ebéd közben nem sokat csevegett. – Az ipse épp most káromkodik, mert a főpincér nem a megfelelő évjáratú pezsgőt hozta ki – mindössze ennyit jegyzett meg keserűen, majd visszasüppedt a hallgatásba, amelyet ezek után meg sem tört többé.

Elizabeth egész délután nagyon elfoglalt volt. Négy órakor már szörnyen elfáradt, így felment a szobájába és lepihent egy kicsit. Egészen addig szunyókált, míg a következő házi kötelesség lehívta az emeletről.

Ez elég késő délután következett be, mert Elizabeth időközben mélyen elaludt. Amikor felriadt, a nap már lement. A méhek terhükkel megrakodva már a kaptáruk felé röppentek. Elizabeth kiment a kertbe, hogy megkeresse Nuttyt, a házban ugyanis sehol sem lelte. A kertben is hűlt helye volt. Nuttyra ugyan nem vallott, hogy sétálgatni menjen, de úgy látszik, mégis rászánta magát. Elizabeth visszament a házba és várt. Az óra elütötte a nyolcat, majd a kilencet és Elizabeth csak ekkor döbbent rá az igazságra: Nutty meglógott! Elslisszolt és felment New Yorkba!

6

Lord Dawlish a Gates barátjától kölcsönkapott New York-i lakásban ücsörgött. Este féltizenegy volt, immár második napja Nutty Boyd tanyáról történt exodusának. Bill előtt egy levél hevert az asztalon. Ezt olvasgatta, miközben elmerülten pipázott.

Lord Dawlish roppant érdekesnek, ugyanakkor fenemód fárasztónak találta New Yorkot. A város tele volt látnivalókkal, és Bill abba a hibába esett, hogy mindent egyszerre akart megnézni. Amikor ezen az estén hazatámolygott, oly módon képzelte helyreállítani a dolgok egyensúlyát, hogy korán ágynak dőlt.

Bill alig toppant be Amerikába, nyomban elloholt egy ügyvédhez és felkérte, írjon Elizabeth Boydnak és ajánlja fel neki a megboldogult Ira Nutcombe pénzének a felét. Utazása alatt bőven volt ideje elmélázni a történteken és ez tűnt előtte az egyetlen lehetséges megoldásnak. Az egész összeget nem akarta megtartani. Ha megtartaná, úgy érezné magát, mint árvák és özvegyek kiszipolyozója. Az is tisztességtelen lett volna, hogy az egész vagyont odaadja Claire-nek. Ha mindenki hozzájut a feléhez, akkor mindenki elégedett lehet.

Addig a pillanatig, amíg Elizabeth levele megérkezett, Bill ezen a nézeten volt. Most ott hevert az asztalon a válaszlevél – kurta, formális sorok, amelyekben Miss Boyd elutasítja a pénz bármiféle elosztását. Erre a fejleményre Bill egyáltalán nem számított és most szörnyű zavarban érezte magát. Mi lesz a következő lépés? Töméntelen dohányt elszívott már, miközben folyvást azon gyötrődött, hogy valamiféle választ találjon a fogas kérdésre, és épp újabb pipára gyújtott, amikor csengettek.

Bill ajtót nyitott. A küszöbön hórihorgas, rettentően sovány, estélyi öltönyös fiatalember imbolygott.

Lord Dawlish enyhén megdöbbent. Amikor a csengő felberregett, tutira vette, hogy Tom ugrott be hozzá, a liftesfiú, ez az áldott lélek, aki londoni lévén, az elmúlt két nap folyamán be-bekukkantott Billhez, és közös szülőföldjük legújabb híreivel traktálta. Bill fürkészve végigmérte a véget nem érő ifjút, a rejtély azonban annak első szavaira nyomban megoldódott.

– Itt van Gates?

Oly mohón ejtette ki e három kurta szót, mintha Gates ittlététől a puszta fennállása függött volna. Lord Dawlisht letörte, hogy ki kellett ábrándítania várakozásából, de egyebet nem tehetett.

– Gates Londonban van – közölte.

– Micsoda! Mikor ment oda?

– Négy hónappal ezelőtt.

– Bemehetnék egy pillanatra?

– Hát persze, tessék!

Bill bevezette látogatóját a nappaliba. Az idegen nyomban bevágtázott a szoba közepére, mintha láthatatlan végrehajtók serege űzné, majd leroskadt egy székbe és csontos térde felett egy hegyes kerítésen átkukkantó bánatos birka szemével bámult Billre.

– Angliából jött?

– Igen.

– Régen van New Yorkban?

– Csak két napja.

Az idegen addig tekergette-csavargatta a lábát, míg térde a fejénél is magasabbra került, majd cigarettára gyújtott.

– New Yorknak az az átka – mondta gyászos hangon, – hogy minden állandóan változik. Egy pillanatra sem veheti le az ember a szemét róla. A népesség ide-oda lófrál. Akár egy vasútállomáson. Az ember csak egy kicsit odébb megy, aztán visszajön, meg próbálja felkeresni a régi cimboráit, de egytől egyig elpárologtak: Ike Arizonában van, Mike szanatóriumban, Spike dutyiban, és senki sem tudja, hogy a többiek vajon merre-hol csavaroghatnak. Két nappal ezelőtt jöttem fel vidékről és arra számítottam, hogy úgy találom a régi bandát a Broadwayn, ahogy hagytam, hogy csak a kezemet kell kinyújtani, máris beleütközöm valamelyikükbe! De egy lelket sem találok közülük. Pedig mindössze hat hónapja, hogy elmentem.

Lord Dawlish részvevő hangokat hallatott.

– No persze – fűzte tovább a másik –, az évszak is belejátszik. Ha az ember vidéken rostokol, akkor valahogy nem tartja számon az évszakokat, és egészen elfeledkeztem arról, hogy július van, amikor a népek egy szálig faképnél hagyják a várost. Gyanítom, hogy csakis ez történhetett. Mindenkit ismerek, színészeket és efféléket és ezek mind elmehettek. Én mondom – tette hozzá heves pátosszal –, életemben sem éreztem még ennyire elhagyatottnak magam, mint az utóbbi két napban. Ha tudom, hogy ez ilyen rothadt időpont, ki sem teszem a lábamat Brookportból.

– Brookport!

– Egy kis vacak hely odalenn Long Islanden.

Billben természettől fogva csekély összeesküvő hajlam mocorgott, de attól a puszta ténytől, hogy nem a saját neve alatt utazott ide, máris kialakult benne az óvatosság némi erénye. Így hát sürgősen leállította magát, amikor épp meg akarta kérdezni ezt a vadidegent, vajon ismer-e Brookportban egy bizonyos Miss Elizabeth Boydot. A kérdésre azonban újabb kérdés következett volna, miszerint vajon honnan ismeri ő Miss Boydot, és Bill tudta, hogy erre a kérdésre képtelen lenne kielégítő válasszal szolgálni.

– Ma este – foglalta össze a keskeny ifjú gyászénekét – agyongyötörtem az agyam, kit kotorhatnék elő ebben a kísérteties, elhagyatott városban. Tudja, nem olyan könnyű megjegyezni a srácok neveit és lakcímeit. A nevek még csak megvannak valahogy, de ha az illető nincs benne a telefonkönyvben, akkor nekem annyi. Így aztán megpróbáltam kiókumlálni, melyik cimborám is tanyázik errefelé. Akkor jutott eszembe Gates. Az pedig már a csodával határos, hogy a címe is eszembe jutott. Maga is Gates pajtása, ugye?

– Igen. Londonban ismertem meg.

– Á, értem! Amikor pedig átjött, Gates kölcsönadta a kéglijét, igaz? Jut eszembe, hogy is hívják?

– A nevem Chalmers.

– Na szóval, eszembe jutott ez a Gates és ideruccantam, hogy találkozzam vele. Egy évvel ezelőtt sok jó időt éltünk át együtt. És tessék, most ő is elment!

– Valami fontos dolog miatt akart találkozni vele?

– Nos, a dolog számomra fontos. Azt akartam, hogy velem vacsorázzon. Tudja, arról van szó, hogy meghívtam vacsorára egy lányt, Miss Leonardot, aki abban a Negyvenkilencedik utcai színházban lép fel, és ez a lány kijelentette, hogy magával cipeli egy barátnőjét is, aki szerinte nagyon stramm baba, ami nem hangzik rosszul – mire Bill rábólintott, hogy ez csakugyan nem hangzik rosszul. – Most azonban úgy áll a helyzet, hogy a vacsorán hármasban fogunk kornyadozni. Nincs annál förtelmesebb és kietlenebb, mint a hármasban való lakmározás.

Az idegen egy darabig elmerengett e megcáfolhatatlan igazság felett, majd kissé közelebb húzta a székét. – Mondja, mit csinál ma este? – szegezte a kérdést Billnek.

– Arra gondoltam, hogy korán lefekszem.

– Hogy korán lefekszik! – borzadt el az idegen, mintha valami istenkáromlást hallott volna. – Este fél tízkor lefeküdni New Yorkban! Drága öregem, tudja, mi kellene magának? Egy jó kis vacsora! Miért is ne tartana velünk?

Lord Dawlish jellemének egyik vezérlő oszlopa éppen a szeretetreméltóság volt. Igaz, semmi kedvet sem érzett aznap este arra, hogy díszbe vágja magát és vacsorázni menjen, de az idegen szemében, amint hegyes térde felett rászegezte, valami esdeklést vélt felfedezni.

– Hát ez igazán rettentően kedves magától – mondta habozva.

– Ugyan már! Szeretném, ha eljönne. Életet menthetne.

Bill érezte, hogy az életmentésből nem vonhatja ki magát. Felállt.

– Eljön? – ujjongott a hosszú. – Jó fiú! Akkor menjen, vegyen fel valamit és máris indulhatunk. Bocsánat, mit is mondott, hogy hívják?

– Chalmers.

– Én Boyd vagyok – Nutcombe Boyd.

– Boyd! – kiáltotta Bill.

Nutty ezt a meglepetésszerű felkiáltást bóknak vette. Elvigyorodott.

– Ha maga Gates cimborája, akkor biztosan hallotta már a nevemet. Gondolom, éjjel-nappal csak rólam beszél. Mert tudja, mielőtt elmentem, nagyon népszerű voltam ám!

Bill végigment a hálószoba felé vezető hosszú folyosón és nyoma sem volt már benne öt perccel ezelőtti álomkórságának. A természetfeletti csoda egészen felvillanyozta. Elizabeth Boyd testvére csak úgy felbukkan a homályból és ilyen baráti szívélyességgel közeledik hozzá, miután nővére megírta azt a bizonyos levelet. Ez a hihetetlen fordulat akkor sem sikerülhetett volna jobban, ha ő maga főzi ki az egészet. Abból a kevésből, amit Nuttyból ez idáig látott, azt szűrte le, hogy a nyurga ifjonc roppant könnyedén köt barátságokat. Most már csak az az egyszerű feladat állt előtte, hogy kellőképpen ápolja ezt a barátságot. Ha sikerül, akkor valószínűleg újra kapcsolatba léphet Elizabeth-szel. Billnek már-már rögeszméjévé vált, hogy öröksége felétől mindenképpen szabadulni akar. Az volt az érzése, hogy addig nem érezheti magát nyugodtnak, amíg ez a vágya nem teljesül. Azt is érezte ugyan, hogy valószínűleg tökéletesen hülye, amiért így nézi a dolgokat, de őt már csak ilyen fából faragták, nem tudott kibújni a bőréből.

Nutty Boyd váratlan felbukkanását égi jelnek ítélte. Bill maga is enyhén elálmélkodott iménti balga elképzelésén, miszerint ma este korán ágyba bújik. Most úgy érezte, hogy soha többé nem akar ágyba bújni.

Azokban az időkben senki nem tudhatta előre, hogy egy vacsorameghívás hol fog kezdődni és hol ér véget. Egy New York-i vacsora afféle jövő-menő, ide-oda kóricáló időtöltésnek számított. Nutty Boyd vacsorapartija a Negyvenkettedik utcabeli Reigelheimernél startolt, itt gyülekeztek a résztvevők.

Nutty és Bill már néhány perce ott őgyelegtek, amikor Miss Daisy Leonard és barátnője megérkeztek. Ettől a pillanattól fogva Bill nem volt többé önmaga.

A Stramm Baba kissé túlméretezetten volt stramm. Toronymagasságból pillantott le a piciny, negédes Miss Leonardra, akihez úgy aránylott, mint óceánjáró a sajkához. Stramm Baba szöszke volt, nagyon élénk és túláradó; ruhája a naplemente összes színében virult és terjedelmes viselője minden férfiember figyelmét felkeltette. Stramm Baba azon lányok egyike volt, akik úgy pottyannak bele a nyilvános helyek tócsájába, akár kavics a csendes medencébe. Mindene nagy volt: nagy volt a szeme, nagy volt a szája, nagyok voltak a fogai és rettentő nagy volt a hangja. Billt azon nyomban elárasztotta. Úgy tört be Bill meglepett tudatába, akár a nyári zivatar. Teleduruzsolta Bill fülét. Nem is annyira Stramm Baba volt, inkább afféle Mennydörgős Ménkű Baba.

Bill még mindig ennek a nőstény szökőárnak a lelki behatásától szédelgett, amikor hirtelen, mint ki épp magához tért ájulásából, rájött, hogy Miss Leonard hozzá beszél. Miss Leonard barátnőjétől magához Miss Leonardhoz fordulni olyan volt, miként nyári égzengés után a lágyan ömlő eső monoton kopogását figyelni. Bill egy pillanatra egészen átadta magát ennek a simogató hangnak, de amikor felfogta, hogy ez a hang mit is mond, riadtan felkapta a fejét. Miss Leonard kíváncsian nézte.

– Bocsánat, mit mondott? – kérdezte Bill.

– Azt hogy biztosra veszem, mi már találkoztunk valahol, Mr. Chalmers.

– Izé... tényleg?

– Csak nem emlékszem, hol.

– Én biztosra veszem – közölte Stramm Baba oly epekedve, mint egy érzelmes páncélököl –, hogy ha találkoztam volna valaha Mr., Chalmersszel, nem felejtettem volna el.

– Maga angol, ugye? – faggatózott Miss Leonard.

– Igen.

Stramm Baba leszögezte, hogy megőrül az angolokért.

– Észrevettem a hangjából.

Stramm Baba kijelentette, hogy megőrül az angol kiejtésért.

– Valószínűleg Londonban találkozhattam magával. Múlt évben odaát voltam az Alhambra revüvel.

– Teringettét, bárcsak megnézhettelek volna! – kurjantott a meghabarodott Nutty.

Stramm Baba ekkor megjegyezte, hogy megőrül Londonért.

– Úgy emlékszem – folytatta a szívós Miss Leonard –, hogy egy vacsorán találkoztunk. Ismer egy Delaney nevű pasast a második brit gyalogosezredből?

Bill hőn szerette volna, ha a Delaneyval való minden ismeretségét lehazudhatná, ám természetadta becsületessége megakadályozta ebben.

– Most már biztos, hogy azon a vacsorán találkoztunk, amit Delaney adott Oddynál egy péntek este. Aztán mindnyájan átmentünk a Covent Gardenbe. Nem emlékszik?

– Ha már a vacsoráról beszélünk – vágott közbe Nutty, amivel súlyos követ gördített le Bill szívéről –, hol van már az a nyavalyás főpincér? Meg akarom találni végre az asztalomat.

Nutty végighordozta a termen melankolikus pillantását.

– Minden megváltozott! – mondta szomorúan, ahogyan Odüsszeusz mondhatta hajdanán, midőn hajója horgonyt vetett Ithaka partjainál. – Minden egészen más lett azóta, amióta utoljára itt jártam. Új pincérek, a főpincért még életemben nem láttam, a szőnyegeket is kicserélték...

– Fel a fejjel, Nutty, öreg csont! – biztatta Miss Leonard. – Mihelyt ettél, mindjárt jobb színben látsz mindent. Remélem, kellő borravalót adtál a főpincérnek, különben nem kapunk asztalt. Fura, hogy ezek a New York-i helyek hogy mennek fel egyszer a csillagos égig, azután hogy tűnnek el a süllyesztőben. Egy évvel ezelőtt még az egész igazgatóság kezet csókolt, ha néhány dollárt elköltöttél itt; most egy vagyonba kerül már az is, ha beteszed a lábad.

– Vajon miért? – kíváncsiskodott Nutty.

– Miért? Természetesen Lady Pauline Wetherby miatt. Nem is tudtad, hogy itt táncol?

– Soha hírét sem hallottam – borongott Nutty búsan. – Ebből is látszik, milyen rég elvonultam a világtól. Ki ez a nő?

Miss Leonard az ég felé fordította tekintetét.

– Még újságot sem veszel a kezedbe a faludban, Nutty?

– Nem olvasok újságot. Azt hiszem, egy éve nem volt újság a kezemben. Szóval, ki ez a Lady Pauline Wetherby?

– Görög táncot lejt, legalábbis azt hiszem, görögöt. Manapság mind ezt csinálják, kivéve persze, ha oroszok. Lady Pauline angol grófnő.

Stramm Baba gyorsan tudtul adta, hogy megőrül a festői öreg angol famíliákért. Ezek után bevonultak a vacsorázóterembe.

Amikor Lord Dawlish a későbbiekben visszatekintett ennek az estének legfőbb jellegzetességeire, azt a következtetést vonta le, hogy voltaképpen egyáltalán nem tért magához a Stramm Baba okozta első megrázkódtatásból. Egész idő alatt valami álomba képzelte magát, mintha kívülről szemlélné a saját személyét. Valamiféle tengeralattjáró parancsnoki hídjának negyedik dimenziójából észlelte, hogy homárt eszik és pezsgőt iszik és hallotta, amint alaposan kiveszi a maga részét a társalgásból, ám mindezt főként gépiesen cselekedte.

Telt-múlt az idő. Lord Dawlishnak így kívülről nézvést úgy tűnt, hogy a dolgok mindegyre élénkültek. Szemmel láthatólag felfogta a dorbézolás tempójának gyorsulását, sőt át is adta magát e gyorsulásnak. Nutty egyszerűen briliáns volt. Annak az embernek a levegője lengte körül, aki visszaemlékezik a régi szép napokra, akit az ismerős környezet visszarepít elillant ifjúsága örömeibe. Szemérmetes melankóliáját a többhavi vizeskübli-cipelés és padlóvikszelés idézte elő, valamint az, amikor tűzijáték-rakétákat is megszégyenítő ugrabugrálásokban kellett kitörnie a begerjedt méhek előtt. Mindez csak azért, hogy erkölcsileg kipurgálja magát a fénytől, a muzsikától és a finom borocskától. Nutty hosszú anekdotát mesélt, hangosan nevetett, kenyérgalacsint hajigált egy arra kóválygó pincérre, bort töltött a poharába, és mindezt egyszerre csinálta. Ha meggondoljuk, mindezt nem is olyan könnyű szimultán elvégezni, és az, hogy Nuttynak mégis kiválóan sikerült, azt bizonyította, hogy rendkívül fel volt dobva.

Miss Daisy Leonard még mindig negédes volt, ám abból, ahogyan egy jégkockát csúsztatott Nutty nyakába, bárki feltehette, hogy ez csupán lányos zavara legyőzése okán történt, és még számos félénkségét és szégyellőséget kell legyűrnie ahhoz, hogy tökéletes örömét lelje a fesztiválban. Ami a Stramm Babát illeti, ő nagyobbnak, szőkébbnek és túltengőbbnek tűnt mint valaha, és csak Billnek szólongatott valakit.

Ám az este előrehaladtával az volt a legfigyelemreméltóbb jelenség, ahogyan Lord Dawlish viselkedése ugyanezen Stramm Baba irányában megváltozott. Ő maga egyáltalán nem volt tudatában e változás kezdetének, csak úgy nagyhirtelen ráébredt. A vacsora elején még tökéletesen tiszta és határozott véleménye volt róla. Amikor bemutatták őket egymásnak, az a döbbent érzés fogta el, hogy az efféle jószágoknak meg kellene tiltani, hogy ekkorára terebélyesedjenek és elgyötört agyán Tennyson örökbecsűje villant át, miszerint „Ím, lesújt rám az átok”. Most azonban, ételtől, italtól és egy kiváló szivartól átmelegedve sokkal engedékenyebb, jótékonyabb hangulatba ringatta magát.

Megpróbálta némileg enyhíteni a leányzó iránt érzett sajátságos irtózását. Mert vajon kizárólag a lány hibája, hogy olyan masszív, és hogy úgy szól hozzá, mintha erős szélviharban szónokolna egy szabadtéri összejövetelen? Az ilyesmi talán családi örökség. Lehet, hogy atyja cirkuszi óriás, anyuskája pedig a trupp erőművésze volt. Az is felmerült, hogy féktelen viselkedése kora gyermeksége hiányos neveltetésének számlájára írható. Bill most valamiféle csendes, nyájas szánakozással kezdte figyelni a leányzót, ami lassacskán mintegy testvéri érzelemmé fajult. Bill ekkor felfedezte, hogy kedveli a lányt. Nagyon kedveli. Hiszen olyan szép, nagydarab, vidám és robusztus, olyan tiszta, átható hangon beszél. És örült, mert megkérte, hogy szólítsa csak Billnek.

A teremben már többen táncoltak. Bizonyos hazafiak szerint az amerikaiak között található a legtöbb emésztési zavarral küzdő ember. Ezt a vezető helyet kétségkívül részben annak a töméntelen édességnek köszönhetik, amit zsenge ifjúságuktól kezdve magukba gyömöszöltek, másrészt azonban annak a nemzeti szokásnak, hogy étkezés közben táncolnak. Lord Dawlish olyan sziklaszilárd tiszteletben tartotta belső szerveit, ami minden brit születési előjoga. A vacsora kezdetén el is határozta, hogy semmi nem tántoríthatja el, és a világ minden kincséért sem perdül táncra. Ám az idő múlásával ez az elhatározás inogni kezdett.

A helyzet aggasztóvá vált. Nutty és Miss Leonard újra meg újra felpattantak az asztaltól, hogy letiporják egymás lábát és a Stramm Baba sóvárgása az egyik ilyen alkalommal szívrepesztő volt. Bill döntésében még Nutty akcióba lendülése is nagy szerepet játszott. Nutty táncának látványa még a legközönyösebb embert is mélyen felkavarta.

Bill ingadozott. A zenekar új számba kezdett, az egyik olyan huszadik századi hangkitörésre, amely úgy kezdődik, mintha zakatoló vonat robogna az alagútba, és áramütésszerűen folytatódik, amitől az ember lába az asztal alatt ritmusra vonaglani kezd, a hátgerincén pedig valami szokatlan bizsergés futkorászik. Bill testének minden csepp vére ezt kiáltotta: „Táncolj!” Bill nem bírt tovább ellenállni.

– Táncoljunk? – kérdezte.

Billnek nem kellett volna táncolnia. Tiszteletre méltó ifjú volt, becsületes, kedves, telve magasabb rendű eszmékkel. Az egyetemen ragyogóan futballozott; golfhendikepje plusz kettő volt. Ám mindnyájunknak megvannak a magunk korlátai, így Billnek is megvolt a magáé. Nem volt jó táncos. Roppant energikusan mozgott, ám a könyökének jóval több helyre volt szüksége, mint amennyit a közönséges táncparkett általában kínál. Legyünk őszinték – a táncoló Bill erős hasonlatosságot mutatott egy újfundlandi kutyakölyökhöz, amely megpróbál átiramodni a réten.

Ahhoz már igazán kell valami, hogy New Yorkban megbámuljanak egy táncoló férfiút, ám ahogyan Bill és a Stramm Baba elözönlötték a táncparkettet, mélységes, mondhatni kínos szenzációt keltett. Amint összekapaszkodtak, élő ágyúgolyóbisra hasonlítottak, ami még a legbátrabbak szívét is megfélemlítette. Első áldozatuk Nutty volt. Épp egy komplikált lépés közben csípték el, egy olyan lépés kellős közepén, amelyet Nutty e pillanatban exhumált elnyűtt memóriája mélyéről, és egy pillanat alatt elsodorták. Utána ellenállhatatlanul nekilódultak egy vaskos, középkorú úriembernek, aki részben a briliánsaival keltett feltűnést, részben azzal, hogy sztoikus nyugalommal csupán egyet jobbra, egyet balra lépegetett ide-oda a terem mértani közepének néhány négyzetcentiméterén. Valószínűleg azzal a céllal jelölte ki magának ezt a kicsiny helyet, hogy a többi táncoló pár tiszteletben tartsa; Bill és a Stramm Baba azonban mögé kerültek és nyomban két-yardnyival odébb lódították. Bill ezek után olyan bocsánatkérő zuhatagban tört ki, ami egy középkori uralkodó számára is megfelelt volna, de rögvest ezután őrületes izommunkával megpenderítette maga körül a partnerét és olyan hadmozdulatokba kezdett, amelyekkel a terem túlsó sarkába akart navigálni. Billt az az egyszerű szándék vezette, hogy amott talán biztonságosabb lesz, mint a terem közepén.

Nem számolt azonban Heinrich Jörggel. Voltaképpen azt sem tudta, hogy Heinrich Jörg a világon van. A sors rövid időre mégis összehozta őket, mégpedig ama messze időkbe visszanyúló okból kifolyólag, hogy Heinrich Jörg óvatos körültekintéssel már jó néhány éve megpattant Fáterlandjából és ezzel kibújt a katonai szolgálat alól. Amerikában számos hányattatás jutott osztályrészéül – amelyek ugyan egytől egyig roppant érdekfeszítők, de ezekről majd más alkalommal ejtünk szót –, mígnem végül hasznos és nem is rosszul javadalmazott állást talált a Reigelheimer Restaurantnál. Most már elárulhatjuk, hogy Heinrich Jörg pincér volt, aki e pillanatban apró tálcával a kezében lépett be történetünk e pontján, a tálcán pedig poharak, kések, villák és pici, csinos vajgömböcskék sorakoztak. Újonnan érkezőkhöz igyekezett terhével, és hogy minél hamarabb eleget tehessen feladatának, kisurrant a zsúfolt asztalok közül és a táncparketten áttörve haladt a vendégekhez.

A táncparketten való áttörés rossz ötlet volt. Ezt a következő pillanatban Heinrich maga is elismerte. Épp lehajolt a tálcával az asztal fölé, hogy beteljesítse mesterségbeli kötelességét, amikor a partnernőjét eszelős sebességgel forgató Bill felbukkant előtte. Heinrich életében ez volt az első olyan pillanat, amikor mélységesen megbánta, hogy odahagyta fatornyos hazáját. Kénytelen-kelletlen bevallotta magának, hogy a katonai szolgálatnál sokkal rosszabb dolgok is akadnak.

Billt az asztal mentette meg. Belekapaszkodott és az asztal megtámasztotta. Még arra is képes volt, hogy Stramm Babát ilyen módon megvédje az elpottyanás katasztrófájától és hogy kimenekítse Heinrichet a rázúduló poharak, kések, villák és gusztusos vajgömböcskék egyvelegéből. Miután a további táncolás lehetetlennek bizonyult, Bill visszakísérte az asztalukhoz enyhén hisztériás partnernőjét.

Billt mélységes bűnbánat fogta el. Megbánta, hogy táncolt; erősen bánta, hogy kiborította Heinrichet; még erősebben sajnálta, hogy ilyen megpróbáltatásoknak tette ki Stramm Baba idegeit; szánta-bánta, hogy annyi szép poharat darabokra tört és annyi csinos vajgömböcske ment pocsékká. De még a sötét bűnbánat e perceiben is felcsillant előtte az öröm kicsiny fénysugara – nevezetesen az, hogy mindezen szörnyűségek háromezer mérföldnyire történtek Claire Fenwicktől. Bill igazán nem a legjobb formáját futotta és boldog volt, hogy legalább Claire nem látta.

Bill leült, elszívta szivarcsonkját, és mialatt újra meg újra elnézésért és bocsánatért esdekelt táncosnőjének és Nuttyt is kellő szavakkal lecsillapította, folyton arra gondolt, vajon mit csinálhat Claire ebben a percben.

Claire ebben a percben döbbent tanúként szemlélte az orra előtt lejátszódott érdekes jelenetet a vendéglő másik végéből.

7

Annak, hogy Lord Dawlish nem szerzett tudomást Claire Fenwick jelenlétéről Reigelheimer vendéglőjében, két oka volt: a Reigelheimer egy tízemeletes épület legalsó szintjén terült el, és a tulaj, aki elejét akarta venni, hogy az épület belepottyanjon a kuncsaftok levesébe, masszív oszlopokkal támasztotta alá intézménye mennyezetét. Az egyik ilyen oszlop épp ott tornyosult Nutty asztala és a között az asztal között, ahol Claire ült a barátnőjével, Lady Wetherbyvel, valamint Mr. Dudley Pickeringgel, akivel a hajón ismerkedett meg. Így történt, hogy Bill az oszlop miatt nem vette észre Claire-t az asztal mellől. Amikor pedig felállt és táncolni indult, azért nem látta, mert Bill nem tartozott azon táncosok közé, akik tánc közben könnyedén ide-oda nézegelődnek. Amikor Bill táncolt, akkor táncolt.

Bill bizonyára iszonyúan meghökkent volna, ha tudja, hogy Claire aznap este a Reigelheimernél vacsorázott. Ha pedig tudja, hogy Lady Wetherby vendége, akkor az lett volna a csoda, ha nincs ott. Ha az ember háromezer mérföldet utazik egy gőzhajón amiatt, hogy egy majdnem-görög táncot lejtő barátnéja vendégszeretetét élvezze, a legkevesebb, amit megtehet az, hogy elmegy és megnézi a számát. Claire körülbelül akkor érkezett meg a vendéglőbe Polly Wetherbyvel és Mr. Dudley Pickeringgel, amikor Nutty, kinek borongóssága immár végképp eltűnőfélben volt, épp a második pezsgőspalack felbontására utasította a pincért.

Hogy Claire mi mindent csinált attól a perctől kezdve, hogy Southamptonban átvette a hajójegyét, addig a pillanatig, amíg belépett a Reigelheimerbe, nem szükséges részletesen felsorolni. Az óceáni utazók szokásos tapasztalatain ment át. Evett, olvasott, aludt. Utazása egyetlen nevezetességeként az emelendő ki, hogy közelebbi ismeretségbe került Mr. Dudley Pickeringgel.

Dudley Pickering középkorú közép-nyugati férfiú volt, aki az autóival, valamint takarékossággal és hangyaszorgalommal tetemes vagyont halmozott fel. Dudley Pickeringről mindenki elismerően beszélt. Az újságok elismerően beszéltek róla, az üzleti életben elismerően beszéltek róla és Dudley Pickering elismerően beszélt önmagáról. A gőzös fedélzetén Pickering elmesélte Claire figyelmes fülének élete regényét és a lány akkora odaadással hallgatta, ami Mr. Pickeringet erősen felbátorította. Mr. Pickering számára ugyanis Claire-t meglátni és megszeretni mindössze egy pillanat műve volt.

Azokban a napokban már egy középiskolás lány is tudta, mit csináljon, amikor belebotlott egy szerelmes milliomosba. A helyzetnek mégis voltak olyan tényezői, amelyek Claire-t óvatos megfontolásra késztették. Az egyik tényező természetesen Lord Dawlish személyében keresendő; Claire egy árva szóval sem említette Lord Dawlisht Mr. Pickering előtt, ám azért biztos ami biztos, tengeri útja alatt nem viselte az eljegyzési gyűrűjét. Ám ennek ellenére sem veszítette szem elől a tényt, miszerint ő és Bill jegyesek. Habozásának másik okát Mr. Pickering maga szolgáltatta: ez a ménkű gazdag pasi a világ legunalmasabb frátere volt. Amennyire Claire e rövid ismeretség alapján megállapította, csupán egyetlen társalgási témát ismert – kizárólag autókról tudott csevegni.

Claire számára az autó azt a szép, fényes, párnázott ülésű holmit jelentette, amellyel az ember ide-oda furikázhat, ha olyan piszok szerencséje van, hogy ismer egy autótulajdonost. Ennél mélyebben nem óhajtott belemerülni a témába. Dudley Pickering azonban olyan vonzalmat tanúsított az autók iránt, mint amivel egy sebész szemléli az emberi testet. Számára az autó boncolásra érdemes tárgyat, a bensejében való kotorászást jelentette, amiről csoda dolgokat lehet mesélni. Claire tátott szájjal figyelte és kifelé a legnagyobb érdeklődést mutatta, abban azonban kételkedett, vajon megérik-e a milliók, hogy az ember egy életen át folyton ilyesmit hallgasson. Amikor belépett a Reigelheimerbe, még mindig ezen rágódott és szörnyen zavarta, hogy képtelen dönteni. Bizonyos jelekből ugyanis – amelyeket minden nő felismer – leszűrte, hogy Mr. Pickering ugyan egy álló hétig a masinákkal traktálta, ám hamarosan üt az óra, amikor nekidurálja magát és emelkedettebb dolgokról ejt szót.

Claire halál biztos volt abban, hogy Mr. Pickering csak a kellő alkalomra vár és megkéri a kezét.

Lady Wetherby jelenléte kissé késleltette a dolgokat, de miután egy darabig már ott üldögéltek, a vendéglő világítása hirtelen elsötétült, némi halovány fény szűrődött ki tompán a tető alól és a zenekar hegedűsei klasszikus muzsikát kezdtek játszani.

Onnan lehetett tudni, hogy a felcsendülő zene a klasszikusok közül való, hogy a bendzsósok hátradőltek és rágógumit kezdtek rágicsálni; a New York-i vendéglőkben pedig csak a halál, avagy valami klasszikus specialitás állítja le a bendzsósokat.

A tetszésnyilvánítás után Lady Wetherby felkelt a helyéről.

– Figyelj csak – szólt oda Claire-nek. – Itt szoktam elkezdeni a műsoromat. Nézz meg jól. Én magam találtam ki a lépéseket. Valami klasszikus maszlag. A címe Psziché álma.

Annak, aki olyan jól ismerte Polly Wetherbyt még szilvafa korából, mint Claire, kissé nehezére esett bármiféle klasszikus maszlaggal azonosítani a derék leányt. Amikor ők ketten még Anglia kies útjait rótták a Mennyei keringő társulattal, Polly arról volt nevezetes, hogy különféle mulatságos történeteket mesélgetett, amelyek közül a legmulatságosabbak azok voltak, amelyek a harcias háziasszonyaival vívott csatározásairól szóltak. Most pedig alig egyévnyi távollét után Claire egy merőben megváltozott Pollyt talált.

Ez a Psziché álma egy rémálommal is felért. Nem is tánchoz hasonlított, inkább valamiféle árnyékbokszoláshoz. Meglehetősen lágyan kezdődött a zenekar pizzicato erőlködéséhez képest – Psziché a gyakorlótermében. Rallentando – Psziché a homokzsákját püföli. Diminuendo – Psziché kezelésbe veszi a medicinlabdát. Presto – Psziché derekas gyalogtúrába kezd. Forte – küzdelem a sötét éjszakában. Ezután az egész dolog a végkifejlet felé kezdett törni, és miközben a hegedűsök a végkimerülésig ráncigálták vonóikat, a zongora pedig majdnem összetört kínzója csapásai alatt, Lady Wetherby alábukott, oldallépéseket produkált, neki-nekirohant, nagyokat ugrott, majd égnek meresztette a karját, ami lehetséges, hogy klasszikus görög mozdulat volt, ám a gyakorlatlan szem inkább úgy tekinthette, mint valamely szabadtéri csörte végvonaglásait.

A bemutató nagyjából a félidőben járt, olyan tájban, amikor az ember orra már megszimatolja a fűrészport és a ring kötelei mögül felhangzanak az első, odaüvöltött tanácsok. Claire, aki még soha életében nem látott ehhez hasonló rendkívüli teljesítményt, lenyűgözve bámult, amikor hirtelen tudatára jutott, hogy épp most kérték meg a kezét. Ahhoz, hogy Claire felfogja a lánykérés tényét, minden női ösztönére szükség volt, mivel Mr. Pickering kissé összefüggéstelenül rebegte el óhaját. Nem rukkolt ki egyenesen a farbával. Elkalandozott. Claire azonban rögvest megértette, de mivel még nem készült fel rá, úgy érte, mint derült égből a villámcsapás. Roppant rövid idő állt rendelkezésére, hogy választ adjon, és még mindig nem döntötte el végérvényesen, milyen válasz is lenne a legmegfelelőbb.

Mialatt Mr. Pickering még egyre kerülgette a forró kását, a zene hirtelen elhallgatott. Óriási taps tört ki és Lady Wetherby úgy tért vissza az asztalukhoz, miként az a hivatásos bokszoló, aki az első menet után a ring sarkát keresgéli. Arca pírban égett és nehezen szedte a levegőt.

– Látod, ezért perkálják le nekem azt a sok pénzt! – mondta diadalittasan. – Na, mit szólsz?

A lánykérési aktus derékba tört. Mr. Pickering úgy süllyedt a székébe, mintha defektet kapott volna. Claire kurta feleletet adott barátnőjének, miközben egyvégtében azon töprengett, mit is mondjon Pickering következő kísérletére. Mert abban halál biztos volt, hogy amint alkalom nyílik rá, Pickering újra lerohanja. Legközelebb pedig így vagy amúgy, de döntenie kell.

Lady Wetherby most, hogy túlesett a Psziché álmán, egy csésze jegeskávéval helyrebillentette magát és kedve szottyant társalogni.

– Algie felhívott ma este, Claire.

– Tényleg?

Claire lopott oldalpillantásokkal méregette Mr. Pickeringet. Nem, jóképűnek igazán nem mondható, gondolta, de azért nem visszataszító. Talán a „középszerű” lett volna a legmegfelelőbb kifejezés rá. Enyhén kövérség felé hajlott, de nem megbocsáthatatlanul; a haja vékony szálú volt, de legalább nem volt tökkopasz. Az arca unalmas volt ugyan, de cseppet sem ostoba. Külső megjelenésében semmi olyasmi nem volt, amit a milliói nem kárpótoltak volna. Ami pedig az egyéb minőségeit illeti, az kétségtelen, hogy társalgása senkit nem derített túláradó jókedvre. Ám bizonyos körülmények miatt ezt is el lehetett nézni neki. Nem, határozta el magát Claire, miután mindenfelől mérlegelte a dolgot, a valódi akadály nem Mr. Pickering minőségében, avagy minőségének hiányában lakozott, hanem Lord Dawlishban. Claire úgy érezte, hogy vérfagyasztóan komoly okot kell találnia arra, hogy Lord Dawlisht egy gazdag pasas miatt kirúgja, ám mindamellett megmaradjon a saját önbecsülése.

– Azt hiszem, Algie gyengélkedik.

– Valóban?

Igen, itt volt a kutya elásva. Claire meg akarta őrizni az önmagáról alkotott jó véleményt. Ahhoz, hogy ezt elérje, életbevágóan fontos volt olyan bármiféle hétköznapi kifogást találni, amivel felbonthatja az eljegyzést.

– Tessék?

Egy pincér lépett az asztalukhoz.

– Mr. Pickering!

A lánykérésben megakadályozott szerelmes életre kelt.

– Mi?

– Egy úr kíván telefonon beszélni önnel.

– Ó, igen, távolsági beszélgetést vártam, Lady Wetherby és meghagytam, hogy itt keressenek. Megbocsátanak, ugye?

Lady Wetherby a termen átvitorlázó férfiú után nézett.

– Mi a véleményed róla, Claire?

– Mr. Pickeringről? Azt hiszem, nagyon rendes.

– Nagyon odavan érted. Reméltem, hogy beléd esik. Ezért is akartam, hogy ugyanazzal a hajóval keljetek át.

– Polly! Nem is tudtam, hogy ilyen cselszövő vagy!

– Úgy örülnék, ha látnám, hogy ti ketten összejöttök – folytatta Lady Wetherby lelkesen. – Lehet, hogy lángésznek nem nevezhető, de azért fenemód rendes pasi. A milliói pedig igazán besegítenek, nem? Nem veheted csak úgy félvállról a millióit, Claire!

– Kedvelem Mr. Pickeringet.

– Te Claire, azt kérdezte tőlem, menyasszony vagy-e.

– Micsoda!?

– Amikor azt mondtam, hogy nem, akkor egészen kivirult. Becsszóra, csak a kisujjadat kellene kinyújtanod, és... ó, Atyaúristen, hiszen ez Algie!

Claire felnézett. Jól vasalt, jól fésült, negyven év körüli emberke csörtetett át az asztalok között és feléjük tartott. Claire már egy éve nem látta Lord Wetherbyt, de nyomban ráismert. Vörös, időjárástól kimart arcú férfi állt előtte, az oldalszakáll némi gyanújával, pici, vörös karikás szemekkel, homokszín szemöldökkel és néhány szál homokszínű hajjal, valamint olyan tökéletesen megborotvált állal, hogy el sem lehetett képzelni, vajon nőtt-e rajta valaha is borosta. Noha estélyi öltönye minden részletében kifogástalannak tűnt, mégis volt benne valami zsokészerű. Az asztalhoz lépett és minden további invitálás nélkül letelepedett az üresen álló székbe.

– Pauline! – mondta bánatosan.

– Algie! – reccsent rá Lady Wetherby. – Nem tudom, mi szél hozott ide és nem emlékszem, mikor kértelek fel arra, hogy idekönyökölj az asztalomra, de mindenekelőtt arra kérlek, hogy ne nevezz Pauline-nak. A nevem Polly. Úgy mondod ki a Pauline-t, mint valami úri káromkodást és ettől üvölteni szeretnék. De ha már itt vagy, legalább köszönhetnél Claire-nek. Emlékezned kell rá, hiszen ő volt a koszorúslányom.

– Jó estét, Miss Fenwick. Természetesen nagyon jól emlékszem magára. Örülök, hogy újból találkozunk.

– És most, Algie, ki vele, mi ez az egész? Miért jöttél ide? – Lord Wetherby bizonytalanul Claire-re pislogott. – Ugyan már! Claire mindent tud, elmondtam neki – nyugtatta meg a férjét Lady Wetherby.

– Akkor hát, ha Miss Fenwick mindent tud az esetről, hozzá folyamodom, mondaná meg, vajon csakugyan elvárható-e egy olyan gyenge idegzetű, feszült művészembertől, mint amilyen én vagyok, hogy boldog örömmel üdvözölje a reggelizőasztalnál egy kígyó felbukkanását. Biztosítom, nem vagyok kötekedő, azt azonban elutasítom, hogy pont egy hosszú, zöld kígyó az a holmi, amit okvetlenül a házban kell tartani.

– Nincs jogod, hogy ráüss a szegény jószágra!

– E tekintetben lehet, hogy kissé elhamarkodott voltam. Történetesen épp akkor töltöttem be a teámat, amikor kidugta a fejét az asztal alól. Aznap reggel egyébként sem voltam a legjobb formámban. Az idegeim kissé elnyűttek. Majdnem egész éjjel fent voltam és egy új vásznon törtem a fejem.

– Min törted a fejed?

– Egy vásznon, azaz egy képen.

– Szeretném, ha jól oda figyelnél Algie-ra, Claire! Egy évvel ezelőtt még egy festőecset egyik felét sem tudta megkülönböztetni a másiktól. Azt sem tudta, hogy egyáltalán léteznek idegei. Ha tálcán, tányéron, kiskanállal odavittél volna elébe egy adag művészi temperamentumot, némi tormával körítve, azt sem tudta volna, hogy azt eszik-e, vagy isszák. Most pedig pusztán azért, mert műterme van, azt hiszi, ezzel jogot nyert arra, hogy a plafonig ugorjon, amikor hirtelen szólnak hozzá, és úgy rohangászik körbe-körbe a lakásban, kávéskanállal ütlegelve a kígyókat, mintha egy Michelangelo lenne!

– Igazságtalan vagy velem. Igaz, hogy festőművészként kissé későn érő fajta vagyok, de miért kell ezért veszekedned? Amennyiben a kettőnk kapcsolatát ez segít helyreállítani, készen állok, hogy bocsánatot kérjek, amiért rásóztam Clarence-re. Békülékenynek tart ezek után, Miss Fenwick?

– Nagyon.

– Miss Fenwick békülékenynek tartja a viselkedésemet.

– Ez is valami – ismerte be Lady Wetherby kelletlenül.

Lord Wetherby felhajtotta Dudley Pickering otthagyott szódás whiskyjét, amiből szemmel láthatóan erőt merített, mert immár szilárdabb hangon folytatta.

– Annak ellenére, hogy megbántam, amiért egy pillanatra elvesztettem az önuralmamat, nem vonom vissza azt a véleményemet, hogy Clarence jelenléte a házban egy cseppet sem kívánatos.

Lady Wetherby kétségbeesve nézett Claire-re.

– Tudod, Claire, amikor először meghallottam Algie hangját, az egy májusi délutánon történt, Newmarketben, a háromórai futtatás alatt. Ott lógott a korláton és úgy üvöltött, mint egy meg vadult indián. És mit gondolsz, mit ordítozott? „Rajta, te semmiházi, szedd a lábad! A rohadt életbe, Denevér fog győzni!” Most pedig itt fuvolázik nekem az idegeiről! Na persze, akkoriban még nem volt festőművész!

– De drága Pau... Polly! Jelenleg kifejezetten azért válogatom meg ily gondosan a szavaimat, hogy elejét vegyem bármiféle későbbi félreértésnek. Követnek tekintem magam.

– Elhűlnél, ha tudnád, én minek tekintelek!

– Képességeim legjavával arra törekszem, hogy...

– Ide hallgass, Algie! Most még visszafogom magam, de fogalmad sincs róla, milyen hamar hozzád vágom ezt a széket, ha nem szállsz le a földre és nem beszélsz úgy, mint bármely normális emberi lény. Voltaképpen mi a nyavalyát akarsz?

– Csupán egyet: hazatérek, ha azt a kígyót elűzöd a házból.

– Soha!

– Ez tényleg olyan rettentő nagy kérés, Polly?

– Nem űzöm el!

Lord Wetherby sóhajtott.

– Amikor oltár elé vezettelek – mondta megtört hangon –, megígérted, hogy szeretsz, becsülsz és engedelmes leszel. Akkoriban azt hittem, hogy ez csak efféle hencegő duma.

Lady Wetherby egyszeriben megolvadt és jóval barátságosabb képet vágott.

– Látod, Algie, amikor így beszélsz, kezdem azt hinni, nem vagy teljesen reménytelen eset. Így beszéltél a régi szép napokban is, amikor fél koronát kunyeráltál tőlem, hogy feltedd egy lóra! Most sokkal elfogadhatóbb vagy. Szeretném, ha megértenéd, Clarence-et nem azért tartom a háznál, hogy téged dühítselek. Clarence kereskedelmi vagyontárgy. Reklám. Te is tudod, menynyire fontos, hogy a reklámra...

– Rendben van. Elismerem, hogy a majom, Eustace jó reklámfogás. A majmokra tényleg szükség van, más színészeknél is beváltak. Eustace-t minden további nélkül elfogadom, de a kígyó merőben felesleges.

– Ó, szóval akkor Eustace-t nem bánod?

– Azt nem állítom, hogy nem bánom, de valahogy elviselem.

– És hajlandó vagy egy fedél alatt élni vele?

– Megpróbálom. De Eustace-szal plusz Clarence-szel már nem.

Csend lett.

– Nem is tudom, ragaszkodom-e voltaképpen Clarence-hez – mondta elgyengülve Lady Wetherby.

– Drágaságom!

– Várj egy kicsit! Egy szóval sem mondtam, hogy elkergetem.

– De el fogod?

– Na jó – küszködött önmagával egy percig Lady Wetherby. – Jól van, Algie. Holnap reggel átküldőm az állatkertbe.

– Édes kiskutyám!

Az asztal alatt kinyúlt egy kéz és szeretettel megszorongatta Claire kezét.

Lord Wetherby pillantásából Claire úgy képzelte, a lord abban a hiszemben van, hogy a felesége úgysem vette észre.

– Tudod, Algie, édesem – olvadozott Lady Wetherby –, amikor megütötte a fülem az az esdeklő hangod, nyomban összeomlottam és beadtam a derekamat.

– Édesem, amikor megnéztem ezt az Izé, Hogyishívják lány álmát, alig bírtam visszatartani magam, hogy oda ne rohanjak és át ne öleljelek.

– Algie!

– Polly!

– Kedves Lord Wetherby, elengedné végre a kezem? – érdeklődött Claire, akinek kezdett elege lenni az érzelgős jelenetből.

Lord Wetherby egy másodpercre zavarba jött, de gyorsan összeszedte magát és olyan méltósággal palástolta zavarát, amely aligha volt összeegyeztethető zsokészerű küllemével.

– Tudja, Miss Fenwick, egy szép napon majd maga is rájön, hogy a házasélet a kölcsönös kompromisszumok sorozatából áll, a szívélyes adok-kapok állandó láncolata. A szerelem lámpása...

A terem másik feléből felhangzó recsegés-ropogás Lord Wetherby torkára forrasztotta szépen induló költői képét. Vad kiáltozás és üvegcsörömpölés hallatszott. A terem egyszerre felbolydult. Mindenki felugrott. Lady Wetherby kilöttyentette a jegeskávéját, Lord Wetherby elejtette a szerelem lámpását. Claire, aki a legközelebb ült az oszlophoz, elsőként vette észre a rettentő haddelhadd kiváltó okát.

Egy nagydarab lánnyal táncoló magas férfi szolgáltatta az okot. Rázuhant az apró pincérre, aki elejtette a tálcáját. A dráma különböző szereplői épp kikecmeregtek a romok alól. A háttal álló férfi már így hátulról is valahogy ismerősnek tűnt Claire-nek, ám hirtelen megfordult és Claire felismerte benne eljegyzett vőlegényét, Lord Dawlisht.

Claire kővé dermedten állt. Egy pillanatig csak óriási meglepetést érzett. Hogy került Bill Amerikába? Majd a meglepetés helyét egyéb érzelmek foglalták el. Tény és való, Lord Dawlish egyedülállóan kínos helyzetbe került.

Claire szeme Billről most partnernőjére vándorolt és gyors, női pillantással felmérte ezt a nagydarab, túltengő szőkeséget. Stramm Baba még a legelfogulatlanabb szem számára is leginkább hirdetőoszlopra emlékeztetett.

Claire visszaült a helyére. Lord és Lady Wetherby tovább csacsogott, Claire azonban nem vett részt a társalgásban.

– Milyen csendes lettél, Claire! – tűnt fel Pollynak.

– Gondolkozom.

– Az bizony jó dolog, legalábbis nekem így mondták. Én még sohasem próbáltam. Algie, édesem, ugye milyen rossz fiú az, aki elmegy otthonról? Az ilyen fiú nem érdemli meg, hogy mama kézen fogja...

8

Nutty Boyd számára az este ragyogóan sikerült. Ha egyáltalán eszébe jutott volna a húga, Elizabeth, aki most ott búslakodik a tanyán és azon töpreng, vajon merre-hol tekereghet a fiúka, akkor sem engedte volna, hogy ez a nyomasztó látomás elrontsa remekül sikerült fesztiválját. Reigelheimertől átruccantak a Kerge bárba és megnézték, miféle élvezeteket ajánl, amikor pedig ebbe is beleuntak, továbbálltak és a Harangjátékban kötöttek ki. Nutty jókedve mindenütt a legmagasabb szférákban csapongott. Csak nagy néha jutott eszébe, hogy ez bizony nem fog soká tartani és – mivel Ira bácsi olyan piszok játékot űzött vele – vissza kell térnie abba a lehangoló névtelenségbe, ahonnan jött.

Bizony, bizony, még az egész éjjel nyitva tartó vendéglők is bezárnak egyszer, erről a kegyes isteni gondviselés gondoskodik, és Lord Dawlish mindhiába tekintette örökkévalónak Nutty és két kísérője társaságát, a muri véget ért. Miss Leonard kijelentette, hogy elfáradt. Barátnője ugyan úgy találta, hogy szégyen-gyalázat ilyen korán hazamenni, de a társaság már kornyadozni kezdett, így Stramm Baba is beletörődött a megváltoztathatatlanba. Bill már ahhoz is túl álmos volt, hogy megszólaljon.

Stramm Baba mindössze a sarkon túl lakott, ezért csupán azt kívánta, hogy Lord Dawlish néhány yardnyit kísérje. Miss Leonard szállodája azonban a Washington Square közelében állt, ahová Nutty kellemes feladatként hazacipelhette. Miközben a szálloda felé kocsikáztak, Miss Leonard részéről olyan áramütés érte Nuttyt, ami felettébb felvillanyozta.

– Mit is mondott ez a cimborád – ásítozott álmosan Miss Leonard. – Hogy is hívják?

– Chalmersnek. Csak tegnap ismerkedtem meg vele.

– Ez nem egészen így van. Lord valami a neve.

– Hogy érted azt, hogy lord valami?

– Úgy, hogy lord. Legalábbis, amikor Londonban belebotlottam, még az volt.

– Biztos, hogy ő volt az, akibe belebotlottal Londonban?

– Persze, hogy biztos. Ott volt Oddynál, Delaney kapitány vacsoráján. Az ember nem akadhat össze két angollal, aki így táncol!

A Bill tánclépéseire való visszaemlékezés egy percre életre keltette az álmos Miss Leonardot és vihogni kezdett.

– Pontosan ugyanígy ropta aznap este Londonban is. Bosszant, hogy nem jut eszembe a neve. Pedig ma este már vagy egy tucatszor a nyelvemen volt. Mintha M-mel kezdődne, mint mamlasz.

– Mamlasz? Hogy érted azt, hogy mamlasz? – Nutty kimerült elméje már alig forgott.

– Nem! Nem M-mel kezdődik, hanem D-vel! Dawlish! Eszembe jutott! Lord Dawlishnak hívják.

Nutty fáradtsága egy pillanat alatt elillant.

– Az nem lehet!

– Pedig így van.

Miss Leonard szeme lecsukódott és már alig bírt megszólalni.

– Ebben biztos vagy?

– Mmm-mmm.

– Azt a fűzfán fütyülő rézangyalát!

Nutty már tökéletesen felébredt és telis-tele volt érdekesebbnél érdekesebb kérdésekkel. Társnője azonban sajnos, az igazak álmát aludta és Nutty képtelen volt tovább faggatni. Egy úriember elvégre mégsem bökhet oldalba egy hölgyet – aki ráadásul a vendége –, hogy felébressze és kérdések özönével nyaggassa. Nutty lemondott az oldalba bökésről és lázasan gondolkodni kezdett.

El sem tudta képzelni, mi oka volt Lord Dawlishnak arra, hogy átevezzen Amerikába, ahol William Chalmers néven mutatkozik be, de annak sem látta az okát, miért ne tette volna.

Nutty tökéletesen hitt Miss Leonardnak. Amikor végre a szállodához értek, felkeltette a lányt és utána nézett, amint az beszédelgett az ajtón. Majd utasította a sofőrt, hajtson vele új barátja lakásához, miközben egyre gyorsabb gondolkodásra serkentette az agyvelejét. Első lépésként elhatározta, hogy meghívja Billt Elizabeth farmjára. Úgy gondolta, hogy az ilyen meghívással jobb még azon melegében, hajnaltájban előállni, mert tapasztalatból tudta, hogy az efféle átlumpolt éjszaka után az ember másnap távolról sincs olyan hangulatban, hogy elvonszolja magát valakihez és bárhová elhívja.

Bill lakása felé egész úton ezen töprengett és csodásabbnál csodásabb lehetőségeket látott abban, hogy ilyen társasági ismeretséget kötött azzal az emberrel, aki elhappolta előle az örökségét. Épp azon morfondírozott, hogyan fog kicsalni Billből egymillió dollárt és hogyan adja hozzá feleségül Elizabeth-t, amikor a taxi a New York-i taxikra jellemző hirtelen nyekkenéssel megállt, s Nutty feleszmélve ott találta magát Bill lakása előtt.

Bill már ágyban volt, amikor a csengő felvisított és pizsamában fogadta kései vendégét. Azt gondolta, hogy bizonyára ez is New York-i népi szokás, az abbamaradt muri után a társaság újból összesereglik és a reggeli elköltéséig még elbeszélgetnek. Nutty azonban szemlátomást nem ilyen céllal csődült ide és nem sok kedvet mutatott a társalgáshoz.

– Ne haragudjon, hogy zavarom, édes öregem – hadarta Nutty. – Csak beugrottam, hogy megmondjam, holnap hazamegyek falusi haciendámba. Eszembe jutott, lenne-e kedve velem tartania és egy-két napot nálunk töltenie.

Bill elragadtatva hallgatta. Hisz ez jobban megy, mint remélte!

– Persze! Rettentően kedves! Nagyon köszönöm.

– Egy rakás vonat indul estefelé – folytatta Nutty. – Nem hinném, hogy bármelyikünk szívesen indulna korábban. Majd fél hétkor idecsörgök, korán megvacsorázunk és még elérjük a hét tizenötöst, jó? Nagyon egyszerűen lakunk, de ezt nem bánja, ugye?

– Drága öregem!

– Na, akkor ez is megvolt – csukta be maga mögött az ajtót Nutty. – Jóccakát.

9

Elizabeth benyitott Nutty szobájába, odaplántálta magát az ágya szélére és vizsla szemmel méregette a bátyját. Néma pillantása úgy hatott Nutty kínosan feszengő tudatára, mintha lyukat fúrt volna belé. Elizabeth aznap délelőtt már másodszor vizitált fivérénél. Egy órával ezelőtt is betoppant Nutty reggelijével, majd egy árva szó nélkül távozott. Elizabeth rejtélyes hallgatása még az átdorbézolt éjszaka utóhatásainál is pocsékabb hatást gyakorolt Nuttyra, olyannyira, hogy még a reggelijét sem tudta kellőképpen élvezni. Egy ilyen szívtelenül odalökött reggeli, s hozzá még húgának néma helytelenítése, az előtte mosolygó rántotta elfogyasztására is képtelenné tette. Sanda pillantást vetett a tojásra; majd felidézte azt a nézetet, amit egy hasonló körülmények között szenvedő pasastól hallott, miszerint nincs a földtekén otthonosabb egy tányér rántottánál; zsebkendőjével fátylat borított a tojásra és megpróbálta életre kelteni magát egy csésze forró teával. Utána rágyújtott egy szomorú cigarettára és várta a rázúduló csapást.

Elizabeth hallgatása kész rejtély volt előtte. Amikor az előző este Lord Dawlishsal együtt befutott a tanyára, azon igyekezett, hogy egy percig se maradjon négyszemközt Elizabeth-szel. Arra számított, hogy húga majd az éj közepén rohanja le, akkor kapja le a tíz körméről és önti rá keserű szemrehányásait. Elizabeth azonban nem rohanta le az éj közepén, és akkor sem szólt hozzá egy árva szót sem, amikor a reggelijét behozta. Ennek oka Elizabeth jellemében gyökerezett, akinek a természetét Nutty hosszú testvéri ismeretségük óta még mindig nem tanulta ki teljes mélységében. Elizabeth még soha életében nem haragudott ennyire a bátyjára, de vele született szívjósága azt sugallta, hogy majd csak akkor kapja el, amikor már kipihente magát és megreggelizett.

Elizabeth a legszívesebben vérfürdőt rendezett volna, de ugyanakkor azt mondogatta magában, hogy a szegény jószág beteg, nagyon beteg és kellő haladékot kell adni neki, mielőtt nekilát a mészárlásnak.

Egy idő múltán Elizabeth azonban úgy határozott, hogy a kellő haladék immár túlságosan hosszúra nyúlik. Átpillantott a válla felett, hogy lássa, jól becsukta-e az ajtót, majd odahajolt az ágyhoz.

– Nos, Nutty!

A romokban heverő ifjú megpróbálta hetvenkedőre fogni.

– Mi az, hogy „Nos, Nutty”? Mi értelme van így rábámulni valakire és „Nos, Nutty”-t mondogatni? Miféle érzéketlen...

Nutty hangja elcsuklott. Nem lehetett ráfogni, hogy túl intelligens ifjú lett volna, de annyit még ő is észrevett, hogy ez a helyzet nem olyan, amelyben jogos felháborodását hangoztathatná és ha hangoztatja is, az amúgy sem járna kellő eredménnyel. Ehelyett inkább átcsapott drámai szerepkörbe.

– Ó, mennyire fáj a fejem!

– Bár szakadna szét – kívánta a húga nyájasan.

– Szép dolog ilyeneket mondani a bátyádnak!

– Jaj, bocsánat, nem is ezt akartam mondani...

– Az más!

– Csak ennél rosszabb hirtelenében nem jutott eszembe.

Nutty rájött, hogy a drámai szerepkör sem vált be. Utolsó segélyforrásul a hallgatáshoz folyamodott. Amennyire csak bírt, összekucorodott a paplan alatt és fájdalmas szaggatottsággal lihegett. Elizabeth felvette a társalgás fonalát.

– Nutty! Évek sora óta harcolok azon szent meggyőződésem ellen, hogy tökéletesen hülye vagy. Jobb belátásom ellenére megpróbáltalak betegnek tekinteni, de most már feladtam. Kötve hiszem, hogy felelős vagy a cselekedeteidért. Nehogy azt hidd, hogy szemrehányást teszek neked, amiért meglógtál és elmentél New Yorkba. Azt sem közlöm veled, mit álltam ki, hogy még egy nyomorult sürgönyt sem küldtél, csak faképnél hagytál, anélkül, hogy tudnám, hová tűntél. De még ezt is megértem. Szörnyű csalódás ért, amiért Ira bácsi nem hagyta rád a pénzét és úgy gondoltam, futsz egy kört és ezzel valahogy helyrebillented magad. Ha ezek után borzalmas fejfájással hazajöttél volna, úgy fogadlak, mint a tékozló fiút. De azért ami sok, az sok! Hazatekeregsz és meghatározatlan időre magaddal cipelsz egy vadidegent. Nem mintha Mr. Chalmers személye ellen bármi kifogásom lenne. Még nem volt rá időm, hogy megnézzem, ki fia-borja, csak annyit tudok róla, hogy angol. Ettől eltekintve egész tűrhetően néz ki. Ami, lévén a te barátod, igazán kész csodának számít.

Elizabeth kissé felvonta a szemöldökét arra a halk nyögdécselésre, ami a paplan alól tört ki.

– Biztosra veszed, Nutty – folytatta elszántan Elizabeth –, hogy ez a te kedves barátod nem valami borzadályos, kártevő istencsapása, aki épp most szabadult a börtönből? Nem mintha hihető lenne, hogy pont most engedték ki. De nagyon jól tudod, hogy miközben körberohangászod New Yorkot, mindig összeszeded a legártalmasabb szélhámosokat, akik belevájják a karmukat az olyan ostoba kölykökbe, akiket szárazdada nélkül egy lépésre sem szabadna egyedül elengedni. – Elizabeth e bonyolult sértegetéshalmaz után kimerülten elhallgatott, de csak egy percig, utána újult erővel folytatta.

– Nos, mint említettem, egyelőre egy szavam sem lehet Mr. Chalmers ellen. Lehet, hogy az ujjlenyomata ott ékeskedik a Szélhámosok Galériájában, az is lehet, hogy a rendőrség Véreskezű Janó néven tartja számon, erről az oldaláról még nem volt alkalmam megismerni. De egyet mondok: bárki lett légyen is, nem akarom, hogy ő, avagy bárki más idetelepedjen a házba, nekem meg főzni és cselédeskedni kelljen rá. Tiltakozom az ellen, hogy egy idegen itt szimatoljon a házunk táján. Nutty, én nagyon érzékeny vagyok a tisztes szegénységünkre. Így hát drága Nutty, te szerencsétlen tökkelütött flótás, lennél olyan kedves megfontolni, amit mondtam, és udvariasan kiakolbólítani Mr. Chalmerst szerény otthonunkból? Mert ha nem teszed meg, akkor idegösszeomlást kapok.

Elizabeth-t a saját szónoki teljesítménye akkora jókedvre derítette, hogy hangos nevetésben tört ki. Egyik különleges jellemvonása ugyanis az volt, hogy senkivel nem tudott néhány percnél tovább haragot tartani. Előbb vagy utóbb mindig talált valami olyan mulatságosat a mondókájában, hogy nem bírta megállni nevetés nélkül. Az is előfordult, hogy áldozata fancsali képe váltotta ki a jókedvét. Jelen esetben a takarója alatt dekkoló Nuttyt találta olyan nevetségesnek, amitől kirobbant belőle a vidámság. Tett ugyan néhány gyenge kísérletet, hogy leplezze, Nutty azonban a kuncogás hallatán kiemelkedett a paplan alól, akár kukac a mennydörgés után.

– Úgy értem – mondta gyorsan Elizabeth –, hogy lesz még neked nemulass! Igazán több érzék és belátás lehetne benned. Kérdezd csak meg magadtól, vajon megengedi-e a helyzetünk, hogy szállóvendégeket fogadjunk. Nos, én a magam részéről csak egyet ígérhetek: olyan népszerűtlenné teszem magam a te Mr. Chalmersed előtt, hogy belesántul! Már ma este méla undorral néz majd rám attól a kínzástól, amit kitaláltam neki.

– Mit akarsz csinálni? – riadt meg Nutty.

– Megkérem, segítsen egy kicsit kinyitni a méhkaptárakat.

– Az ég szerelmére!

– Utána pedig – az ő segítségével – kiveszek egy kis mézet. Azután pedig – nos, azután már semmit sem kell kitalálnom, mert már úgy sem lesz életben. Ha netán mégis az élők sorában lesz, akkor el fog mosogatni. Igazán az a legkevesebb, hogy hasznossá tegye magát, ha már egyszer tábort ütött a házunkban.

A rémült Nutty ajkáról tiltakozó hangok törtek elő, de Elizabeth ezt már nem hallotta. Kiment a szobából és lement a lépcsőn.

Lord Dawlish a reggeli utáni szivarját szívta a kertben. Szép nyári nap volt és Lord Dawlish szívében békés boldogság honolt. Nagy haladást tett, mondogatta magának. Egy fedél alatt éldegél azzal a lánnyal, akit megfosztott örökségétől. Igazán pofon egyszerű lesz jó barátságot kötni vele, azután majd felfedi kilétét és megkéri, vonja vissza elutasító szavait és szabadítsa meg nagybátyja pénzének a felétől. Lord Dawlish az előző este csak röpke percekre látta Elizabeth-t, de szinte azon nyomban megkedvelte. Van valami ebben az amerikai lányban, magyarázta magának a lord, ami valahogy megnyugtatólag hat az emberre, valami báj és közvetlenség. Igen, Billnek tetszett Elizabeth és a lakhelye is nagyon tetszett neki. Olyan helyecske, ahol az ember szívesen ellustálkodik meghatározatlan ideig.

A természet csakugyan jótékony hatást gyakorolt a Fészerre. A ház voltaképpen szebbnek tűnt a legtöbb efféle háznál. Érdekes volt a tetején körbefutó, cseppet sem szokványos fekete-fehér díszítés is.

Bill észrevette, hogy Elizabeth közeleg a ház felől. Eldobta szivarját és elindult, hogy találkozzon a lánnyal. Így nappali fényben még sokkal vonzóbb volt, mint tegnap este. Pici volt, csinos és jó alakú, szóval szöges ellentétben állt Miss Daisy Leonard barátnőjével. Ha valaki megkéri Lord Dawlisht, írja le néhány kurta szóban a női kellem mibenlétét, akkor azt merőben másnak jellemezte volna Stramm Baba tegnap bemutatott bájainál. Elizabeth volt az, aki ezt a minőséget betöltötte. Nem csak pici és csinoska volt, hanem olyan lágy hangon szólalt meg, ami zene volt a lord fülének.

– Épp azt bámulom, milyen gyönyörű ez a hely – közölte Bill.

– Első látásra tényleg szép – helyeselt Elizabeth –, de nagyon csalóka. Az öböl gyönyörű, csak épp fürödni nem lehet benne a medúzák miatt. Az erdő fenséges, de a kullancsok miatt a közelébe sem tanácsos menni.

– Kullancsok?

– Ráugranak az emberre és kiszívják a vérét – vetette oda hanyagul Elizabeth. – Az esték is káprázatosak, de a szúnyogok miatt odabent kell maradni. – Elizabeth elhallgatott és leste, milyen hatást gyakorolnak a fentebbi rémségek a látogatóra. – Na és persze – tette hozzá, amikor látta, hogy a fiatalember semmi jelét nem adja annak, hogy csomagol és az első vonattal pánikszerűen távozik –, a méhek mindenkit megcsípnek. Remélem, nem fél a méhektől, Mr. Chalmers?

– Cseppet sem. Aranyos kis jószágok.

Elizabeth szemében harcias fény villant fel.

– Ha annyira odavan értük, akkor talán velem jöhetne és segíthetne kinyitni az egyik kaptárt!

– Örömmel!

– Megyek és hozom a holmikat.

Elizabeth berohant a házba és egyenesen beesett Nutty szobájába, amivel szenvedő fivérét felriasztotta nehéz álmából.

– Nutty! Ráharapott!

– Te jó ég! – ült fel rémülten Nutty. – Mire?

– Nem érted? Megkértem Mr. Chalmerst, segítsen kinyitni az egyik kaptárt, mire azt válaszolta, hogy „Örömmel”. Most várja, hogy lemenjek. Állj készen, hogy istenhozzádot mondj neki. Ha ezt az első akciót túléli, akkor, miután szalmiákszeszes fürdőben leápolta a sebeit, mindörökre elhagy bennünket...

– De figyelj, hisz ez a vendég...

– Nyugi! Már nem vendégeskedik soká!

– Nem teheted ki olyan rémségnek, hogy kinyittatsz vele egy kaptárt! Amikor ezt egyszer velem csináltad, egy álló héten át csipegettem magamból a fullánkokat.

– Ez csak azért történt, mert cigarettázol. A méhek ki nem állhatják a dohányfüstöt.

– De hiszen ez a fickó is dohányzik!

– Csakugyan. Épp most szívott el egy vastag szivart.

– Az Isten szerelméért!

– Pápá, Nutty, drágaságom! Nem várathatom ennyi ideig.

Lord Dawlish érdeklődve nézte Elizabeth-t, aki a legkülönbözőbb felszerelésekkel tért vissza a kertbe. A lord elvette a lánytól a sámlit, a füstölőt, a gyapotcsomót, a kést, a csavarhúzót és a királynőfogó kalickát.

– Hadd vigyem én – kérte a lord. – Különben teherautót kell bérelnie.

Elizabeth csalódottan vette tudomásul ezt a készséget. Sehogyan sem illett olyan valakihez, aki úgy reszket az előtte álló balsorstól, akár a kocsonya.

– Nem szokta elfátyolozni az arcát ehhez a munkához?

Elizabeth mindig elfátyolozta az arcát e munkához. Igaz, lassacskán olyan intim barátságba keveredett a méhekkel, hogy a fátyol már-már túlzott elővigyázatosságnak tűnt, de azért mind a mai napig nem kockáztatta meg, hogy fátyol nélkül sertepertéljen körülöttük. Azon a véleményen volt, hogy noha a kaptár bennlakói felismerik és barátságosan közelednek hozzá, valamint tudják, nem ellenséges szándékkal igyekszik feléjük, a sok ezer méhecske között mégis akadhat legalább egy, amelyiknek kissé lassúbb a felfogása és még nem jött rá, hogy ő jó barát.

Ma azonban rájött, hogy amennyiben fátylat visel, ezt a vendégétől sem illene megtagadni, márpedig Elizabeth-nek semmi kedve sem volt efféle védelemben részesíteni a látogatót.

– Ó, nem! – nézett Billre ragyogó mosollyal. – Nem ijedek meg néhány méhtől. És maga?

– Ugyan már! Persze, hogy nem ijedek meg.

– Tudja, mit kell csinálni, ha valamelyik rászáll magára?

– Hogy mit kell csinálni? Nos, azt szoktam mondani, hogy békében kell hagyni őket.

Elizabeth-t iszonyú csalódás fogta el. Persze az is lehet, hogy mindez puszta hősködés. Így hát egy mukkot sem szólt addig, amíg oda nem értek a kaptárakhoz.

A kaptárak szomszédságában nagy sürgés-forgás volt. Már messziről lehetett hallani a fenyegető tömeg kellemes duruzsolását, ami a kaptárak közelében egyre erősödött. A levegő tele volt röpködő méhekkel – mézért kiröppenő méhekkel, mézzel visszatérő méhekkel, egymás sarkát taposó méhekkel és a levegőben függeszkedve időző méhekkel, amelyek csak az időt múlatták és forgalmi akadályt képeztek. Tompa testű herék cikáztak ide-oda és olyan lármát keltettek, akár valami miniatűr automobilok és úgy tettek, mintha rettentően szorgoskodnának, anélkül, hogy bármi hasznos munkát végeztek volna. Az egyik here nekiütődött Lord Dawlish arcának, és Elizabeth nagy tetszéssel figyelte, amint vendége ugrott egyet.

– Ne féljen – biztatta. – Ez csak egy here. A heréknek nincsenek fullánkjaik.

– De a fejük jó kemény. Ni, itt jön egy másik!

– Azt hiszem, megszimatolták a szivarját. Tudja, egy herének harminchétezer orrlyuka van!

– Akkor jó alkalma nyílik arra, hogy megérezze a szivarszagot, mi? Úgy értem, ha mondjuk útközben nyolcszáz orrlyukat elveszítene, még mindig marad neki épp elég.

Elizabeth sértődötten figyelte a méheit. Egyik sem mutatott hajlandóságot arra, hogy megcsípje ezt a fiatalembert. Méhek zúgtak el felette, méhek szálltak rá, méhek üldögéltek a zakójára és kérdőn elidőztek rajta, mintha azon morfondíroznának: „Hát ez meg hogy kerül ide?”, de egyetlenegy sem eresztette belé a fullánkját. Bezzeg szegény, drága Nutty még a közelükbe sem ér, máris lecsapnak rá! Elizabeth a szíve mélyén nagyon jól tudta, hogy ennek kizárólag maga Nutty az oka, mert méhek jelenlétében nyomban elveszti a fejét és úgy viselkedik, mint Lady Wetherby Psziché álmának valamely izgatottabb válfaja, míg Bill tökéletesen higgadt nyugalmat tanúsított, ami még tovább táplálta a lány mérgét hívatlan vendége iránt.

Nem is pazarolt egyetlen szót sem Bill utolsó megjegyzésére, csak elvette tőle a füstölőt és nekiállt feladatának. Bedugott a kaptár tűzhelyébe egy kis vattacsomót, majd meggyújtotta; egyszer-kétszer levegőt pumpált, hogy meggyőződjön, a tűzvész nem gomolyog ki, majd megcélozta a kaptár elülső ajtajának fúvókáját.

Azonnali, frenetikus hatást ért el. Egy-két méhrendőr, akiket kötelességük a nyílás elé helyezett, viharos sebességgel beröppent a kaptár mélyébe. Odabentről a többi méh fojtott zümmögése hallatszott, mind egyszerre beszéltek, zavarodott hivatalnokaikat a legkülönfélébb ostoba kérdésekkel ostromolták, majd a zümmögés még fojtottabbá vált, amikor Elizabeth felemelte a kaptár nyílásának a szélét és közvetlenül beengedte a füstöt a résen. Amikor ez megvolt, leemelte az első fedlapot, letette a fűre, felemelte a második fedelet is, még több füstöt lóbált be, majd ránézett a mellette álldogáló Billre. A lord orcáján érdeklődő mosoly játszott.

Elizabeth már annyira dühös volt, hogy szinte fájt. Iszonyúan bosszantotta ez a mosoly. Fogta a füstölőt és felakasztotta a kaptár oldalán.

– Kérem a sámlit és a csavarhúzót!

Elizabeth leült a kaptár mellé és a srófhúzóval elkezdte kilazítani a legkülső részt. Majd megfogta a fészek keretét, kihúzta és odanyújtotta Billnek. Mindezt úgy csinálta, mint aki most játssza ki az adut.

– Megfogná ezt egy kicsit, Mr. Chalmers?

Ez volt a ceremónia azon mozzanata, amikor a boldogtalan Nutty tökéletesen össze szokott roskadni, ami igazán megbocsátható, tekintve a kísérlet szörnyűséges mivoltát. A keret felszínén ugyanis valami vaskos, fekete massza éktelenkedett, ami első látásra valami szortyogó-fortyogó, rémületesen bugyborékoló folyadéknak tűnt. Laikus szem számára csupán a közelebbi vizsgálódás után derült ki, hogy ez az ide-oda lötykölődő folyékony massza nem más, mint az egymás hegyén-hátán nyüzsgő méhek tömege. Úgy lökdösődtek, taszigálódtak, mormogtak és mérgelődtek, akár a hazafelé tartó városlakók a metróban úgy délután fél hat táján.

Amikor Nutty először felfedezte, vészes üvöltést hallatott, elhajította a keretet és teljes sebességgel a ház felé robogott, mialatt a felidegesített méhek alaposan összeszurkálták. A jóval körültekintőbb Bill azonban meg sem moccant. Érdeklődéssel szemlélte a forrongó, kavargó keretet, de pániknak semmi jelét nem adta.

– Szeretném, ha segítene nekem, Mr. Chalmers! Magának erősebb a csuklója, mint az enyém. Majd megmondom, mit kell csinálnia. Tartsa jó szorosan a keretet.

– Már fogom.

– Üsse oda néhány hüvelyknyire az ajtón belül, olyan erősen, ahogy csak tudja, aztán ütögesse oda még egyszer. Látja, a méhek lepotyognak róla!

– Ha méh lennék, én is lepotyognék – jegyezte meg Bill szívélyesen.

Elizabeth érezte, hogy legfőbb ütőkártyáján is túl van, és valami varázslat folytán a trükk nem vált be. Ha ez a hátborzongató művelet sem riasztotta el ezt a pasast, akkor a méz kivétele már meg se kottyan neki. Nézte, ahogyan a fickó felemelte a keretet, majd gyors mozdulattal odaütötte, olyan erőteljesen, ahogyan azt az ő gyengébb csuklója sohasem bírta. A méhek egyszeriben lebukfenceztek a keretről, és már semmit sem kérdezgettek; a kaptár ismerős bejáratát keresgélték, és amikor megtalálták, többé nem vizslatták a földrengés okát, hanem sürgősen mentették az irhájukat és beözönlöttek a nyíláson.

Lord Dawlish nyájas érdeklődéssel szemlélte beiramodásukat.

– Számomra ez mindig kész rejtély marad – mondta elmélázva. – El sem tudom képzelni, vajon miért nem bántják azt a pasast, aki ezt csinálja velük. Valószínűleg nem tudják összekapcsolni az eljárást a hatással. Úgy képzelem, nyilván azt hiszik, hogy a kaptár alja hirtelen kipottyan alóluk, és ilyenkor oly vészesen igyekeznek hazaszaladni, hogy nincs idejük a dolog mélyére hatolni. Persze, annak, aki nincs ehhez a munkához szokva, azért csiklandós feladat. Tudom, amikor először csináltam, behunytam a szemem és arra gondoltam, vajon elhamvasztják-e majd a tetememet, avagy egyszerűen csak elföldelik.

– Amikor először csinálta? – meresztette a szemét Elizabeth. – Hát már máskor is csinálta?

A hangja remegett. Bill komolyan ránézett.

– Hogy már csináltam-e? Persze! Tudja, egy teljes évet töltöttem el egy méhészetben és kitanultam a szakma minden csínját-bínját.

Elizabeth-t legelőször a teljes megalázottság rémes tudata fogta el. Úgy érezte, hogy iszonyúan nevetségessé tette magát. Amit olyan szépen kifőzött és eltervezett, az egyszeriben úgy omlott össze, akár egy vizes zokni. Egy gyakorlott szakértővel akart kitolni! Azt akarta megcsináltatni vele, amit előtte már ezerszer megtett!

Elizabeth hangulata egyszeriben száznyolcvan fokos fordulatot vett. A természet rendelése szerint vannak az életben bizonyos dolgok, amelyek vasabroncsként kapcsolják össze a kiválasztott lelkeket. A golf egyike ezeknek; a lovak szeretete a másik; de a legerősebb kapcsot mindenek között a méhek jelentik. Két méhész között nem lehet viszály. De még holmi lagymatag ellenségeskedés sem rongálhatja meg tökéletes szövetségüket.

A kicsinyes gyűlölködés, amelyet az élet korlátja emel férfi és férfi, avagy férfi és nő közé, egy pillanat alatt ledől, amint rádöbbennek a kettejüket összekötő erős kapocs létezésére. Irigység, gúny, gyűlölet és kíméletlenség elillan, amikor egymás szemébe nézve ezt rebegik: „Testvérem!”

Bill szavainak hatása forradalmasította Elizabeth véleményét. E szavak minden utálatát ledöntötték és olyan apró miszlikbe törték, akár a szétrobbant kagylóhéjat. Pedig az imént még zokon vette ennek az aranykezű fiatalembernek a jelenlétét a tanyán. Úgy képzelte, hogy elteszi láb alól. Minden ízében tiltakozott az ellen, hogy főzzön és mosogasson rá és egyéb pluszfeladatot vállaljon miatta magára. Most azonban egy csapásra minden megváltozott. Elizabeth ujjongott, hogy a fiatalember idesodródott. Addig marad, amíg úri kedve tartja, minél tovább, annál jobb.

– Tényleg tartott méheket?

– Valójában sajnos nem tartottam. Nem volt meg hozzá a megfelelő tőkém. Tudja, pénz dolgában egy kissé szűkösen...

– Tudom – mondta Elizabeth részvéttel. – A pénz már csak ilyen, ugye?

– Az általános benyomásom az volt, hogy nagy bolondság lenne megpróbálkozni a méhészettel, így hát ejtettem. De néhány nagyon rendes fiú állást szerzett nekem.

– Milyen állást?

– Egy klub titkára vagyok.

– Londonban, ugye?

– Igen.

– Miközben másra sem vágyott, csak arra, hogy vidéken éljen és méhészkedjen!

Elizabeth annyira megsajnálta ezt a szegény, drága embert, hogy alig tudott uralkodni hangja remegésén.

– Bizony, mindig ezt szerettem volna – mondta sóvárogva Bill.

– Londonnal semmi hiba, de én a vidék rajongója vagyok. Minden ambícióm az, hogy legyen egy irtó nagy farmom, afféle tanya, valahol jó messze, mérföldekre mindentől...

Bill elhallgatott. Már nem először kapta magát azon, hogy ami a körülményeit illeti, teljesen megfeledkezett az utolsó néhány hétben beállt hihetetlen változásról. Kész röhej érzelgősen pityeregni arról, hogy képtelen megvenni egy kies tanyát, amikor váratlan örökségéből akár tanyák tucatjait is megvehetné. Bizony nem könnyű megszokni, ha az emberre hirtelen rászakad egy millió.

– Az én vágyam is ugyanez – mondta Elizabeth lelkesen. Életében először találkozott ilyen megértő lélekkel. Nutty világnézete a tanyáról és az árkádiai életről minden lelkesedést lekornyasztott. – Ha sok pénzem lenne – folytatta Elizabeth –, vennék egy hatalmas tanyát, nyaranta odacsődíteném a környék összes gyerekét, és megengedném, hogy ott szaladgáljanak és ugrabugráljanak.

– Nem tennének benne kárt?

– Azt se bánnám. Akkor olyan gazdag lennék, hogy egy kis rombolás ide vagy oda, nem számítana. Ha pedig teljesen tönkretennék az egészet, odébbállnék és vennék egy másikat – nevetett. – Mindez nem is hangzik olyan képtelenségnek. Már nagyon közel álltam ahhoz, hogy mindez megvalósuljon. – Elizabeth elharapta a szót, de szinte azon nyomban folytatta. Elvégre kinek súgja meg bizalmasan az ember a búját-baját, ha nem a méheket imádó pajtásának, igaz? – Az egyik nagybátyám...

Bill érezte, hogy elvörösödik. Tekintetét elkapta Elizabeth-ről. Elviselhetetlenül vétkesnek érezte magát, mintha valami rémes bűntettet követett volna el és épp most készülne elkövetni a következőt.

– Az egyik nagybátyám, aki annyi pénzt hagyhatott volna rám, amiből annyi tanyát vehettem volna, amennyit csak akarok, az egész pénzt valami rémes alakra, egy angol lordra testálta. Nem hallott róla véletlenül? Valami Lord Dawlish. A jó ég tudja mivel, de valamivel rávette a nagybátyámat, hogy megmásítsa a végrendeletét és az egész vagyonát ráhagyta.

Elizabeth együttérzést várva Billre nézett és mélyen érintette, amikor látta, hogy a fiatalember rákvörös az érzelmektől. Milyen csodálatos ember lehet az, aki ennyire magára veszi mások szerencsétlenségét!

– El sem tudom képzelni, mivel érhette el – mondta tovább a magáét Elizabeth. – Képzelem, mennyit ügyködhetett, tervezgethetett és micsoda sötét cselszövéseket főzhetett ki, hiszen Ira bácsi nem az a fajta ember volt, akit valaki az orránál fogva vezethet. Nagyon is makacs volt. De hiába, ez a Lord Dawlish valamivel mégis rávette, és mindez nem elég – meresztette Billre a szemét Elizabeth –, hanem még ahhoz is volt képe, hogy egy ügyvéddel levelet küldjön nekem, amiben felajánlotta az örökség felét. Gondolom, azért, hogy elaltassa háborgó lelkiismeretét. Mondanom sem kell, hogy elutasítottam.

– De... de... de miért?

– Miért! Hogy miért utasítottam el? Csak nem képzeli, hogy alamizsnát fogadok el egy olyan embertől, aki rászedett?

– De... de talán nem is így gondolja. Szóval, hogy nem jótékonykodásnak szánja.

– Dehogynem! De ne is beszéljünk erről többet. Ha csak rágondolok, máris elfog a düh, és semmi értelme, hogy elrontsam ezzel ezt a szép napot.

Bill felsóhajtott. Legvadabb álmaiban sem képzelte, hogy ilyen keservesen nehéz a pénztől megszabadulni. Most örvendezett csak istenigazában, hogy nem fedte fel a kilétét, pedig már-már épp ezen volt, amikor Elizabeth nekilátott a mondókájának. Most már azt is megértette, miért érkezett ez a kurta-furcsa válasz az ő ügyvédi levelére. Nos, nincs mit tenni, várni kell és remélni, hogy az idő majd csak mindent elgereblyéz.

– És most mit akar, mit csináljak? – kérdezte Bill. – Voltaképpen miért nyitotta ki a kaptárt? Meg akarja nézni a királynőt?

Elizabeth habozott. Fülig pirult szégyenében. Voltaképpen csak egyetlen dolog vezérelte a kaptár kinyitásában, az, hogy a hetedik határba űzze Billt. Méltóságán alulinak tartotta, hogy most odaálljon és bekukkantson a résen, ahogy azt Bill ajánlotta. A méhészek olyanok, akár a szabadkőművesek. Egy méhész nem teheti bolonddá méhész társát.

Elizabeth bátran odafordult Billhez.

– Nem akartam én az égvilágon semmit sem megnézni, Mr. Chalmers. Csak azért nyitottam ki a kaptárt, mert azt akartam hogy ledobja a keretet, ahogyan a bátyám is lehajította, hogy jól megszurkálják a méhek, ahogyan őt is összevissza döfték; azt akartam, hogy ezzel elkergessem innen magát, mert azt hittem, nem szeretném magát itt látni. Most szörnyen szégyellem magam és nem is tudom, honnan vettem a bátorságot, hogy mindezt elmondjam. De remélem, most már itt marad nálunk – soká, soká itt marad.

Bill döbbenten bámult.

– Szent egek! Ha útban vagyok...

– Nincs útban.

– De azt mondta, hogy...

– Hát nem érti, hogy most már mindent másképp gondolok? Sejtelmem sem volt arról, hogy maga kedveli a méheket. Itt kell maradnia, hacsak amiatt, amit az imént mondtam, nem érzi úgy, hogy az első vonattal távozik. Maga megmenti az életemet – az enyémet és Nutty életét is! Ó, istenkém, maga habozik! Valami udvarias kifogáson töri a fejét, hogyan oldhatna kereket! Nem mehet el, Mr. Chalmers, muszáj itt maradnia! Nincs itt egy szál szúnyog és egy nyamvadt medúza sem. Néhány ugyan tényleg akad, de mit számít az? Ne is törődjön velük. Golfozik?

– Igen.

– Itt is vannak pályák. Nem mehet el addig, amíg ki nem próbálta őket. Mennyi a hendikepje?

– Plusz kettő.

– Akár az enyém!

– Teringettét! Csakugyan?

Elizabeth ránézett, a szeme szinte táncolt örömében.

– Nahát, Mr. Chalmers, mi voltaképpen ikerlelkek vagyunk! Sejtem, hogy tökéletes játékos, de mondja, ha van egyáltalán valami hibája, az nem az, hogy hajlamos a túl kemény ütésekre?

– Azt a mindenét, igen, pont ez a hibám!

– Tudtam. Valami megsúgta. Az én életemnek is ez az átka! Nos, ezek után már igazán egy tapodtat sem mehet innen!

– De ha mégis útban lennék...

– Méghogy útban! Mr. Chalmers, megtenné, hogy most bejön velem és segít egy kicsit elmosogatni?

– Örömmel! – kurjantotta Lord Dawlish.

10

Dudley Pickering magatartása a Lord Dawlish és a tálcahordozó pincér végzetes párviadala miatt oly szerencsétlenül félbemaradt szerelmi vallomását követő napokban merő rejtélynek tűnt Claire Fenwick számára. Claire ugyanis száz százalékig biztosra vette, hogy Mr. Pickering már másnap ismét nekifohászkodik, és felajánlja neki kezét, szívét és autóit. Az idő azonban telt-múlt, és Mr. Pickering egy tapodtat sem mozdult ebbe az irányba. Nagy élénkséggel csevegett limuzinokról, karburátorokról, sebváltókról és a kocsik különféle belső szerkentyűiről, de a szerelem és a házasság témáját nagy ívben elkerülte. Megmagyarázhatatlan viselkedés!

Claire neheztelt. Úgy érezte magát, mint az a háziasszony, aki nagytakarítást rendez, seper, port törölget vendége tiszteletére, aztán kiderül, hogy a vendég meggondolta magát és otthon maradt. Claire alaposan felkészítette magát, hogyan fogadja majd Dudley Pickering legközelebbi lánykérő akcióját, és úgy gondolta, minden akadályt elgördített a szerelmes milliomos útjából. De haj, Claire nem ismerte Pickering természetrajzát!

Dudley Pickering a szerelem motorja terén nem rendelkezett önindítóval. Házassági ügyekben rettentően szégyellős, óvatos magatartást tanúsított. Ha ez a szégyellőség erőt vett rajta, nyomban lefékezett. Amikor valahogy legyűrte, gázt adott. Reigelheimernél valami csoda folytán nemcsak vakmerően viselkedett, hanem még eredendő zavarát is rükvercbe kapcsolta. Talán a Psziché álma szállt a fejébe. De akár így, akár úgy, már egészen közel járt ahhoz, hogy kinyögje Claire-nek, legyen a felesége, amikor az a bizonyos égszakadás-földindulás bekövetkezett, és a szépen induló lánykérés derékba tört. Aznap éjjel ágyában hánykolódva visszaidézte a történteket és elrémülve döbbent rá, milyen veszedelmesen szűk ösvény választotta el attól, hogy elhatározó lépést tegyen. Mert Mr. Pickering az üzleti élet kivételével minden elhatározó lépéstől szívből és igazán borzadt. Még egy vacsorameghívást is csak hosszas töprengés és habozás után fogadott el. Mindennek a következményeként kell betudni, hogy az, amit Lord Wetherby a szerelem lámpásaként emlegetett, oly csekély lánggal lobogott Mr. Pickeringben, mintha fogytán lett volna a benzinje. Még mindig teljes hévvel csodálta Claire-t és zavarba hozó érzelmeket tapasztalt elhatalmasodni magán, amikor a lány tökéletes karosszériáját és csodás fényszóróit szemlélte, ám mindezt bizonyos rettegéssel elegy imádattal tette. Szó ami szó, Mr. Pickering afféle absztrakt álmokat szövögetett magában a házasságról; ám midőn maga elé képzelt egy valódi házasságot, egy hamisítatlan, hús-vér személlyel, hozzá még a „Holtomiglan-holtodiglan”-t diktáló egyházi személyt, a vihorászó koszorúslányokat és az esküvői tortát, akkor Dudley Pickering verejtékben úszva, iszonyatos félelemmel eltelve riadt fel lidérces álmából. Szégyellősége visszarettentette a ceremóniától, a házasélet misztériumának gondolata pedig óvatosságra és csökönyös habozásra késztette. Claire-rel, az egyetlen lánnyal, aki mind ez idáig komolyan elbűvölte, úgy viselkedett ezek után, mint bármely rivális autógyárossal.

Így álltak a dolgok, amikor Lady Wetherbynek, aki három hónapon át szünet nélkül lejtette klasszikus táncát, egy kis megérdemelt pihenésre szottyant kedve. Evégett aztán tábort ütött Long Islanden, Brookportban, bérelt lakában és magával cipelte Algie-t, a férjét, Eustace majmot, valamint a vendégeit, Claire-t és Mr. Pickeringet. Jókora házat bérelt, amiben nagy partikat lehetett rendezni, de Lady Wetherby ezúttal inkább nyugalomra vágyott. Csupán még egy vendéget hívott meg erre a nyárra, nevezetesen Roscoe Sheriffet, a sajtóügynökét, aki meg is ígérte, hogy amint lerázza nagyvárosi kötelezettségeit, leruccan.

Lady Wetherby nyaralója kellemes, romantikus helyecskének ígérkezett. A dombtetőn álló házat zöldellő fák koszorúzták és az ablakok az öbölre néztek. Puha gyep, árnyas ösvények és a cédrusok alatt rusztikus padok várták a pihenni vágyókat. Dudley Pickeringre mindez azonban legfeljebb annyi hatást gyakorolt, mint egy gázgyár kietlen udvara. Claire társaságában rótta a puha gyepet, mellette ücsörgött a rusztikus padon és kimért mondatokat fogalmazott az olajszűrőkről. Voltak bizonyos pillanatok, amikor Claire már-már ott tartott, inkább veszni hagyja a lehetőségét, hogy harmincmillió dollár és egy virágzó üzlet úrnője legyen, és teljes erejéből leken egy pofont ennek a ritka szép hajú úriembernek a képes felére.

Azután megjelent a színen Roscoe Sheriff, és Dudley Pickering, aki napok óta minden erejét latba vetve ellenállt a szirén csábításának, hirtelenében úgy találta, hogy már nincs is szirén, akinek ellen kelljen állnia. Amikor a sajtóügynök felbukkant, Claire szégyentelenül és tökéletesen hanyagolta Mr. Pickeringet. Claire ettől kezdve Roscoe Sheriffel sétafikált. Mr. Pickering pedig annak az embernek a bőrébe képzelte magát, aki teljes erejével nekiveselkedik valamely könnyen nyíló ajtónak, vagy lihegve nekiindul a nem létező lépcsőnek. Mr. Pickeringre ez a megrázkódtatás erejével hatott és védekezésül maga elé emelt flegmatikus közönye elillant, mint a buborék...

Brookportra leszállt az esti homály. Eustace majom kis ágyikójában pihent; Lord Wetherby a dohányzóban üldögélt. Vasárnap volt, a pihenés napja. Már a vacsorán is túlestek és a társaság néhány tagja a nappaliban ődöngött, Mr. Pickering kivételével, aki a tornácon szivarozott. A telehold tündérországgá varázsolta Long Islandet.

Dudley Pickeringre méla búbánat ereszkedett. Szomorúan szítta szivarját. Fényes telehold idején még a legflegmább autógyárosokat is elfogja a búbánat. Magányérzetük támad tőle. Szívükben kavarogni kezd a szerelem láza. Ilyenkor a házasság gondolata már nem is rémíti őket annyira, és sóvárogva azon kezdenek töprengeni, vajon hol tehetnének szert egy rendes asszonyra, aki néha pöröl velük és akinek kalapokat vásárolhatnak. Mr. Pickeringet efféle hangulatba ringatta a telihold ezüst sugara, amikor a tornác félhomályán átsuhant egy hófehér alak és lassan felé imbolygott.

– Maga az, Mr. Pickering?

Claire odaült mellé a padra. A nappaliból lágy zongoraszó szűrődött ki. Az akkordok harmonikusan összecsengtek a békés éjszaka hangulatával. Mr. Pickering elhajította a szivarját és két kézzel belekapaszkodott széke karfájába.

Óóóóóó – Arábia fűűűűszeres dalaiiii,

Kásmíííír tündéri meséiiii,

Hallga, mint susog a széééél,

A tenger felőőőőől – érte el az üldögélőket néhány dallam.

Claire ajkáról röpke sóhaj lebbent el.

– Milyen szép hangja van Mr. Sheriffnek!

Dudley Pickering mélyen hallgatott. Az járt a fejében, hogy Roscoe Sheriffnek förtelmes hangja van. Ki nem állhatta Roscoe Sheriff óbégatását. Úgy találta, hogy Roscoe Sheriff kakofóniája környezetszennyező hatást gyakorol erre a tündéri éjre.

– Magának is tetszik, Mr. Pickering?

– Aha...

– Ez nem hallatszik túlságosan lelkesen, Mr. Pickering. Szeretnék kérdezni valamit magától. Megbántottam valamivel?

– Mi? – hőkölt meg Mr. Pickering.

– A legutóbbi napokban alig láttam magát. Még egy ideje mindig együtt sétáltunk, beszélgettünk, nagyon érdekes dolgokról beszélgettünk. De mostanában úgy tűnik, mintha kerülne engem.

Mr. Pickeringet gyámoltalan érzés kerítette hatalmába. Halványan kapiskálta ugyan, hogy Claire szavaiban nem a tiszta igazság lakozik, ám a hirtelen támadás tökéletesen megfosztotta szabad akaratától. Némán tátogott, mint egy partra vetett hal, és Claire folytatta a maga lassú, szomorkás hangján, ami a holdfénnyel összekeveredve hol hideg, hol meleg borzongásként futkározott fel és alá Mr. Pickering hátgerincén. Mr. Pickering totál lebénult. Az óvatosság ugyan arra ösztökélte, hogy sürgősen keressen valami kifogást és iramodjon be a nappaliba, de Mr. Pickering fizikailag képtelen volt rá, hogy megfogadja e kiváló tanácsot. Néhanapján, amikor az ember beszállt a Pickering Gyémántba, avagy a Pickering Óriásba, a kocsi habozott, tétovázott, végül leállt; ilyenkor az ember sofőrje kikecmergett, megvizsgálta a karburátort, majd odafordulva, e szavakkal magyarázta a jelenség okát: „A keverék túl sűrű.” Szakasztott ez történt most Mr. Pickeringgel is. Ha csakis Claire hangját hallja, az még önmagában nem hatott volna rá ilyen elementárisán; a holdfény sem vette volna le a lábáról; a kettő együtt azonban már teljesen elgyengítette. A keverék túl sűrűnek bizonyult. Csak ült, kissé horkolva kapkodta a levegőt és rádöbbent, hogy itt van az az alkalom, amely hol így, hol úgy, mindnyájunkhoz elérkezik, a pillanat, amikor pályafutásunk válságos pontjára kerülünk, az a pillanat, amely sorsunkat végzetesen eldönti.

A nappali szobából kiszűrődő hang elhallgatott. Mr. Roscoe Sheriff még néhány taktust énekelt Arábia és Kasmír fűszeres illatáról, majd felfrissítette magát egy képregénnyel. Lady Wetherby azonban odaült a zongorához és olyan lágy, könnyed és érzelmes dallamokat csalt ki belőle, amelyek szinte teljesen elfojtották Mr. Pickering lelki karburátorát. Igazán nem tisztességes dolog, amikor egy majdnem-kövérkés gyárost arra kényszerítenek, hogy holdfényben üldögéljen egy szép leány mellett, aki lágy zongoraszó-kísérettel azzal vádolja, hogy napok óta kerüli őt.

– Igazán mélyen sajnálnám, Mr. Pickering, ha bármit tettem volna, ami eltávolít minket egymástól...

– He?

Claire hangja remegővé vált.

– Néha... néha olyan magányosnak érzem magam. Honvágyat érzek.

Claire mélabúsan elhallgatott. Dudley Pickering terjedelmes inge alatt szánakozó érzés kezdett gerjedni. A füle zúgott, torkát valami gombóc szorongatta.

– Persze nagyon tetszik nekem az itteni élet. Amerika csodálatos és Lady Wetherbynél senki nem lehetne kedvesebb. De azért... azért hiányzik az otthonom. Most először vagyok ilyen hosszú ideig távol tőle. Csak hárman vagyunk odahaza: az anyám, én, meg a kisöcsém, a kis Percy.

Claire hangja újból megremegett, amint a két utolsó szót kimondta. Valószínűleg ez okozta, hogy Mr. Pickering lelki szeme előtt úgy jelent meg a gézengúz Percy alakja, mint afféle Kis Lord, amely mellesleg Dudley Pickering kedvenc olvasmányai közé tartozott. Maga elé képzelte a kicsiny, finom, szomorkás gyermeket, amint távollevő nővérkéje után epekedik. Lehet, hogy tüdővészes. Vagy angolkóros.

Mr. Pickering azon kapta magát, hogy Claire kezét szorongatja. Tompán érezte, hogy muszáj kinyújtania a kezét és megfogni a lányét. A lágy, meleg kacsó most ott pihegett a markában, mialatt az univerzum visszafojtott lélegzettel várakozott. Ekkor a félhomályban valaki felzokogott mellette és Mr. Pickering ujjai úgy szorították meg Claire kezét, mintha gombnyomásra cselekedett volna.

– Mindig olyan jó pajtások voltunk! Még csak tízéves... olyan aranyos kisfiú. Mennyire hiányozhatok neki...

Claire abbahagyta a mondatot. Dudley Pickering abban a pillanatban beszélni kezdett.

Az ilyen szégyellős, óvatoskodó emberekről az a hír járja, hogy amikor aztán nagyritkán megszólalnak, úgy dől belőlük az ékesszólás, mint a vízfolyás, szinte abba se tudják hagyni. Mintha Dudley Pickering most egy szuszra be akarta volna pótolni hosszú évek némaságát és kurtán elvakkantott, egytagú szavait.

Azzal kezdte, hogy ostorozni kezdte Claire állítólagos elhanyagolását és kerülését. Szörnyűséges nevekkel illette önmagát. Mérőónnal kimérte lelkifurdalása és töredelmes bűnbánata mélységét. Amikor ezen is túlesett, dicshimnuszt kezdett zengeni Claire-ről, arról a hihetetlen bátorságról, amellyel a világ felé csak a mosolyát mutatja, noha belülről kínzó bánat tüze emészti a kis Percytől való elválása miatt. Ezek után pedig rákanyarodott a saját érzéseire.

Vannak azonban dolgok, amelyeket a történetírónak is szentnek kell tartania, bizonyos dolgok, amelyeket nem tekinthet tollpercegtetése nyersanyagának, s ezek közé tartoznak azok a szavak is, amelyeket egy enyhén kövérségre hajlamos autógyáros suttog el a holdfényben, amikor megkéri az imádott lány kezét. Elég, ha annyit mondunk, miszerint Dudley Pickering döntött. Efelől semmi kétséget nem hagyott.

– Dudley!

Claire Mr. Pickering karjában olvadozott. Mr. Pickering szorosan magához ölelte. Immár az övé a lány – a legutolsó modell, önindítós, limuzin karosszériával és minden extrával. Nem, nem, fordított egyet az eszejárásán Mr. Pickering. Övé a lány, ez az isteni nő, minden nők királynője...

A nappaliból kizúdult Roscoe Sheriff hangja, amely öntudatlanul is a nagy eseményt kommentálta:

Ég veletek, fiúk!

Holnap házasodom,

Ég veletek fiúk,

Ma még vigadozom.

De holnaptól kezdve korán hazamegyek,

S nem nézem veletek a hajnali eget.

Vajon ezek a hangok nem hűtötték le egy pillanatra Dudley Pickering lelkesedését? Ha így volt is, hamar túltette magát rajta. Mélyen megvetette Roscoe Sheriffet. Azzal hízelgett magának, hogy most aztán alaposan megmutatta Roscoe Sheriffnek, ki kicsoda és mi micsoda.

Csodálatos esküvőjük lesz – papok tucatjaival, az orgona a Nászindulót zengi, tömérdek koszorúslány tiporja egymás sarkát és töméntelen menynyegzői torta kerül az asztalra. Aztán visszamennek Detroitba és boldogan élnek, míg meg nem halnak...

Ég veletek, fiúk,

Rám szörnyű élet vár,

Ég veletek, fiúk,

Majd gondoljatok rám...

A nyavalya essen Roscoe Sheriffbe! Akasszák fel! Mit képzel ez voltaképpen? Ördög vinné! Dudley Pickering befogta a fülét a nóta elől és visszasüllyedt a boldogságba.

Claire lassú léptekkel andalgott a holdfényben. Azzal szabadította ki magát Dudley ölelő karjából, hogy egyedül akar maradni és gondolkozni szeretne. Az eljegyzés megtörtént. Ki is hirdették. Ez a része a dolognak tehát elintéződött – Dudley remegő hangon rövid, de velős beszédet tartott, Polly Wetherby elragadtatva sikoltozott, Roscoe Sheriff majd szétkalapálta a zongorát a Nászindulóval, most már tehát semmi elintézendő nem maradt, csupán az, hogy Claire-nek valahogy meg kellett tudnia, vajon hogyan hat majd ez a hír Billre.

Fogas kérdés volt, hogyan járjon utána, hiszen mindössze annyit tudott Billről, hogy Amerikában van, a lakcíméről azonban sejtelme sem volt.

Mit csináljon? Hiszen bármikor fennáll a veszély, hogy New Yorkban véletlenül egymásba botolhatnak. Claire már látta is maga előtt a jelenetet. Látta magát, amint kart karba öltve andalog Dudley Pickeringgel New York utcáin. Egyszerre csak szembe jön velük Bill. „Claire, drágaságom!” kurjant Bill. Az ég szerelméért, hogy magyarázza ezt meg Dudleynak? Mit gondol majd róla? Nem, ezt nem tudná kimagyarázni. Nos, nincs más hátra, így vagy amúgy ki kell nyomoznia, hol tanyázhat Bill, meg kell találnia és szakítani kell a régi szerelemmel, mielőtt az újat elkezdi.

Claire már egészen a kapunál volt. Odaállt és kinézett. Ekkor egy fa árnyéka alól valaki a nevén szólította. Egy férfi lépett ki a hold világító fényébe, és Claire döbbenten ismert rá Lord Dawlishra.

11

Lord Dawlish ezen az estén azért lódult neki holdfényes sétájának, mert épp úgy, mint Claire, magányos töprengésre vágyott. Kellemes nyugalom szállta meg, mivel egyre jobban tetszett neki az a különös életforma, amelyet Elizabeth Boyd tanyáján tapasztalt. Szerette a piknikeket, amelyek kisfiú korára emlékeztették és a Fészer állandó piknikekre csábító helynek bizonyult. Bill rájött, hogy természetes hajlamot érez a nehezebb fizikai házimunkák iránt, és az az energia, amellyel belevetette magát a házi kötelmekbe, elbűvölte Nuttyt, mert az ilyetén feladatok elvégzése Bill megjelenéséig kizárólag az ő monopóliuma volt.

Természetesen Nutty nem csak annak örvendett, hogy lerázta magáról a nemkívánatos házimunkák terhét. Amikor meghívta Billt a tanyára, csupán az a halovány remény éltette, hogy valami majd csak kikerekedik ebből, de nem is álmodta, hogy minden ilyen jóra fordul. Sejtelme sem volt arról, hogy ilyen meleg és azonnali barátság szövődik majd a húga és a között a férfiú között, aki a családjukat megillető vagyont a saját zsebébe süllyesztette. Bill és Elizabeth barátsága virágba borult. Egyfolytában együtt voltak – sétáltak, golfoztak, a méhekkel vacakoltak, vagy a tornácon ücsörögtek. Nuttyt messze régiókba ragadta a képzelete. Szinte már az orrával szimatolta a narancsvirágok illatát, lelki fülében már megkondultak az esküvői harangok – mondanunk sem kell, hogy ilyenkor nem a saját frigyére gondolt –, egyszóval ugyanazt a jövőt szánta Billnek, ami oly vészes gyorsasággal fenyegette Dudley Pickeringet.

Elizabeth valószínűleg igen meghökkent és zavarba jött volna, ha bátyja gondolataiban olvas, noha annyit maga is megállapított, hogy rövid ismeretségük ellenére rendkívüli módon megkedvelte Billt. Azt is észrevette, hogy bátyja mostanság mily különös szokásokat vett fel. Amikor például Nutty kiment a tornácra és észrevette, hogy a húga és Bill együtt üldögéltek, sarkon fordult és odébb állt. Nutty úgy képzelte, hogy ilyenkor roppant tapintatosan viselkedik. Elizabeth-nek inkább az a benyomása támadt, hogy bátyját valamiféle görcs fogta el.

Amennyiben Lord Dawlish egyáltalán képes lett volna pontos diagnózist felállítani házigazdája szinte atyai viselkedéséről, nyilván épp olyan zavarba jött volna, legfeljebb a meghökkenése lett volna csekélyebb. A lelke mélyén ugyanis olykor-olykor némi bűntudata támadt, amiért eljegyzett vőlegény létére az illendőnél melegebb érzéseket táplált Elizabeth iránt. A tanyán töltött első hét után az ágyában heverészve azon morfondírozott, milyen gyors tempóban halad előre az Elizabeth-szel való barátsága. Ez a gyorsaság voltaképpen őt is meglepte.

Lord Dawlish nem is titkolta önmaga előtt, hogy Elizabeth roppantul tetszik neki. Hórihorgas termetű férfiú lévén, mindig is a pici nők vonzották. Elizabeth pedig olyan picike, törékeny és bájos leány volt, ami egyszerűen ellenállhatatlanná tette a lényét. Nehéz élete ellenére mindig vidámnak és nyájasnak mutatkozott. A gondolkodásuk pedig mindenben szóról szóra megegyezett. Bill soha életében nem érzett ekkora nyugalmat egyetlen ellentétes nemű egyén társaságában sem. Szerette Claire-t – ezt a tényt szinte dühösen elhárította magától –, de kénytelen-kelletlen bevallotta, hogy Claire természete mindig némi barikádot emelt közéjük. Claire időnként nagy patáliákat csapott és erős hajlama volt arra, hogy a kákán is csomót keressen. Claire-rel soha nem tudott olyan könnyedén és kellemesen elbeszélgetni, mint Elizabeth-szel. Amikor Bill Elizabeth-szel csevegett, az ahhoz hasonlított, mintha valamely jóval kellemesebb módon önmagával társalgott volna. Ehhez a tanyasi lányhoz olyan tökéletes bizalommal fordulhatott, ami Claire esetében egyszer sem valósulhatott meg, mert olykor a legártatlanabb megjegyzés csiholta ki azt a szikrát, ami hamarosan robbanáshoz vezetett. Claire azonban az a lány, akit Bill szeretett – ehhez semmi kétség sem fért!

Bill végül oda lyukadt ki, hogy a helyzet kulcsa abban a tényben rejlik, miszerint Elizabeth amerikai lány. Lord Dawlish rengeteget összeolvasott az amerikai lányok természetességéről, arról a képességükről, hogy könnyen kötnek bajtársias barátságokat. Nos, bizonyára pont erről van szó Elizabeth-nél is, ez az, amiről az a fickó annyit irkált. Bill úgy érezte, hogy jelenleg ő is részese lett egy olyan barátságnak, amelyet Elizabeth-szel az amerikai lányok monopóliumaként a szex minden gyanúja nélkül kötött. Igen, csakis erről lehet szó. A magyarázat megnyugtatólag hatott Billre. Csakis ez indokolja, miért érzi magát olyan kényelmetlenül, ha csak percekre is távol kerül Elizabeth-től. Csakis ennek a számlájára írható, hogy olyan remekül megértik egymást. És nyilván ezért tűnt minden olyan szépnek és jónak, hogy Lord Dawlish kitűnően végigaludta ezt az éjszakát.

Másnap reggel azonban valami halvány kétely fogta el. Semmi sem csilingel oly gyanúsan egy fiatalember kusza gondolataiban annál, mint amikor ezek a gondolatok afelé forognak, hogyan lehetne kibújni előző kötelezettsége alól.

Lehetséges, hogy igen rútul viselkedik Claire-rel? A gondolat kínosan érintette, de nem bírta elhessegetni. Elővette Claire fotográfiáját a tárcájából és hosszan rámeredt.

Szörnyűségesen megrázta, amiért a fotó szemléléséből egyedül azt a tanulságot tudta levonni, hogy Elizabeth a legvonzóbb lány, akivel élete során összeakadt. A fényképész rendkívül szigorú arckifejezéssel örökítette meg Claire-t. Felkérte, hogy nyelve hegyével nedvesítse meg az ajkát és mosolyogjon, ám az eredmény mindennek ellenére az lett, hogy Claire a fotóról ellenséges tekintettel nézte a lordot. Kis jóakarattal királynői pillantásnak is lehetett volna nevezni, de megnyugtatónak a legkevésbé sem.

Semmiféle önhipnózis nem ér fel azonban annak a férfinek az elszántságával, aki addig bámul egy fényképet, míg meggyőzi magát: fülig szerelmes a fénykép eredetijébe. Bill lassacskán úgy érezte, hogy régi érzései szép sorjában visszajönnek. Kitartóan tovább gúvasztotta szemét a fényképre. Eltelt egy negyedóra, melynek végén már akkora elragadtatást érzett a lány iránt, mint hat hónappal ezelőtt, amikor megkérte Claire-t, legyen a felesége. Claire akkor beleegyezett, amitől a derék lord örömében szinte a levegőben lebegett.

Aznap késő estig folytatta ezt az eljárást és úgy vacsora tájban már úgy érezte, hogy minden a legnagyobb rendjén van körülötte. Claire-t szenvedélyes szerelemmel szereti; Elizabeth-t is igazán nagyon kedveli. Ezt a diagnózist minden oldalról alaposan megrágta, tudatosította, és a tudata kegyesen elfogadta és támogatta.

Aznap vasárnap volt. Ez is segített. Idegen országban semmi sincs a vasárnapnál jobb hatással az olyan férfiúra, aki szentimentálisan gondol a messze távolban hagyott szíve hölgyére. Ráadásul épp telehold volt. Vacsora után Bill magányos sétára indult, miközben fájdalmas hűséggel gondolt Claire-re.

Séta közben ki-kihúzogatta zsebéből menyasszonya fotóját és érzelmes pillantásokat vetett rá. Épp egy nagy fa árnyékában állt, amikor újból átadta magát a fotó szemlélésének, s ekkor olyannyira elfogta a szerelmes sóvárgás, hogy kimondta az imádott lány nevét.

– Claire!

Valaki felkiáltott mellette. Bill felpillantott. A telihold fényében ott terpeszkedett előtte egy kapu, és a kapun áthajló szép arcban nyomban felismerte ki az, aki az orra előtt állt. Claire volt az, személyesen!

12

Amikor az ember vészes gyorsasággal mindent egyszerre akar valakivel meghányni-vetni, akkor a kezdet mindennél fontosabb. Claire erre egy pillanat alatt rájött, noha Bill hirtelen felbukkanásától majdnem sóbálvánnyá vált. De mivel biztosra vette, hogy Bill valahol New Yorkban lődörög, ez a mostani felbukkanása még mindig kevésbé rendítette meg alapjaiban, mint amaz első, amikor úgy képzelte, hogy Bill Angliában tesz-vesz. Claire most a jelen helyzethez illő képet vágott, miközben Bill levegő után kapkodott.

– Nos, Bill?

Már ez a két kurta szó önmagában is elég volt ahhoz, hogy óva intse Lord Dawlisht a közelgő veszedelemre. Amennyit a szerelemről, a gyengédségről és a vonzalomról sejtünk, ahhoz képest egy férfiú számára fejszecsapással is felér, mikor az imádott lány hosszú elválás után odapenderül elé a holdfényben és kimérten csak ennyit mond: „Nos, Bill?” Lord Dawlisht a meglepetés azonban oly mérhetetlenül letaglózta, hogy az efféle nüánszokra rá se rántott. Ha szerelmes érzülete a nap folyamán korábban kissé ingott-bingott, avagy halványodott is, most teljes és újult erővel fel-buzgott.

– Claire! – kiáltotta lelkesen.

Bill már moccant is, hogy előrelendüljön és a karjába kapja a lányt, de Claire visszahúzódott.

– Hagyjál, Bill! – közölte Claire. A lord szétesőfélben lévő agyvelején immáron átsuhant a sejtelem, hogy itt valami nagyon nem stimmel. Egy szerelemtől megkótyagosodott férfi annyit még csak-csak lenyel, hogy „Nos, Bill?”, ám amikor a lány hátrahúzódik és közli, hogy „Hagyjál, Bill!”, ráadásul a közlést szívélyesnek cseppet sem nevezhető hangon adja tudtul, akkor ez határozottan barátságtalan cselekedetnek minősül. E kurta szavaktól és a hozzájáruló visszavonuló mozdulattól Bill úgy rándult össze, mintha a lány a szemébe bökött volna.

– Claire! Mi baj van?

A lány kitartóan farkasszemet nézett a lorddal. Olyan királynői mozdulatlansággal állt, mintha a feje felett bársonyfüggönnyel a fotográfus masinájába nézett volna és a fényképész épp most szólította volna fel, hogy nedvesítse meg az ajkát. Claire látványa tetőtől talpig megremegtette Lord Dawlisht. Kábult tudata olyan üres volt, akár egy hófehér papírlap, de valami azt súgta, mégis csak el kellett követnie holmi galádságot, különben Claire nem meredne rá ilyen fenyegetőn.

– Nem értem! – rebegte Lord Dawlish, mivel pillanatnyilag csak ennyi telt tőle.

– Biztos vagy benne?

– Hogy érted ezt?

– Ott voltam a Reigelheimernél... Ah!

Lord Dawlish kővé dermedt. Igaz, olyan ártatlannak érezte magát a Reigelheimernél történtekben, akár a ma született bárány, de annak idején mégis nagyon örült, hogy Claire nem látta, amint szétrúgja a berendezést. Most bezzeg menten tudta, hogy kifigyelték. Bill úgy érezte, hogy Long Island hirtelen tótágast áll és szédelegni kezdett. Claire hangja végtelen messzeségből érkezett hozzá.

– Ott voltam a vendéglőben Lady Wetherbyvel. Ő az, aki áthívott Amerikába. Elmentem a vendéglőbe, hogy megnézzem, amint táncol és mit láttak szemeim? Téged!

Bill végső erőfeszítése legalább annyi sikerrel járt, hogy lecsendesítette a ringlispílként forgó tájat. Hevesen kívánta, hogy a körülötte lévő fák hagyják már abba vad rángatózásaikat, ami végül nagy nehezen be is következett.

– Hadd magyarázzam meg – kérte.

Abban a pillanatban, ahogy ezt kimondta, már mélységesen meg is bánta. Ami kérésének a velejét illeti, abban semmi hiba nem volt, csak végtelenül ostobán hangzott. Valahogy úgy, mintha egy vígjátékból vágták volna ki, amikor a kicsapongó férjet nyakon csípi a nekibőszült feleség. Nevetségesen hangzott. Még annál is rosszabbnak bizonyult, mert egy csapásra megteremtette a bűnösség és az ürügykeresés atmoszféráját.

– Megmagyarázni! Ugyan, hogy lehet ezt megmagyarázni! Ezt képtelenség magyarázgatni. A saját szememmel láttalak, amint ott ugrabugráltál valami lazacrózsaszínű, borzadályos teremtménnyel. Nem óhajtom megtudni, ki ez a nőszemély. Afelől sem faggatlak, miféle kapcsolatban állsz vele. Fütyülök rá, ki ez a némber. Már az a puszta tény, hogy nyilvános helyen mutatkoztál egy efféle madárijesztővel, épp elég. Semmi kétségem sincs afelől, hogy úgy gondolod, mekkora felhajtást csinálok egy ilyen pitiáner ügyből. Természetesen azt hiszed, hogy egy férfinek előjoga ilyesmit művelni, már amennyiben úgy csinálja, hogy nem jönnek rá. De az egész olyan szörnyűségesen végződött, amire ép ésszel már igazán nem számíthattam. Túloznék? Nem hiszem! Titokban ellopakodtál Amerikába, és mivel azt hitted, én Angliában maradtam, hát máris így viselkedhetsz. Hogy tehettél ilyet, ha igazán szeretsz? Ez a fondorlat végtelenül fáj nekem!

Lord Dawlish néhány mély lélegzetet vett Long Island kristálytiszta levegőjéből, de egy mukkot sem felelt. Tökéletesen gyámoltalannak érezte magát. Ha valami csoda folytán most visszavonulhatott volna a dolgozószobájába egy vizes borogatással a fején, komolyan nekilátott volna, hogy a lehető legkielégítőbb és legmegnyugtatóbb magyarázatát adja a Stramm Babával a Reigelheimernél bemutatott végzetes tornagyakorlatának. De ebben a pillanatban ez a csoda nem látszott kivitelezhetőnek.

Claire újból rákezdte. Iménti szónoklata után egy kis szünetet tartott, hogy kieszelje, mit is mondjon még. A szünet közben eszébe ötlött az a bizonyos cikk, amelyet Luella Delia Philpotts, a szerelem csodálatra méltó szakértője írt, s amely az Egyesült Államok olvasóközönségét a legmagasabb, mondhatni ájult elragadtatással töltötte el. Claire épp aznap böngészte át a vasárnapi újság mellékletét, és most ehhez az orákulumhoz folyamodott.

– Lehet, hogy hiperérzékeny vagyok – búgta meggyőző pátosszal –, de a szerelemről magasabb ideáim vannak. Ahol nincs tökéletes bizalom, ott a szerelem sem lehet tökéletes. A bizalom olyan a szerelemnek, mint...

Claire elhallgatott. Már nem emlékezett, mit is mondott Luella Delia Philpotts arról, milyen is a bizalom a szerelemnek. Roppant egyszerűen hangzott ugyan, de valahogy mégis kiesett a fejéből.

– A nőnek joga van arra, hogy elvárja vőlegényétől, miszerint eljövendő frigyüket úgy tekintse, miként megszentelt kötelmet, amelyet oly tisztán kell megőrizni, ahogyan egy ifjú lovag a szent Grál szolgálatának szenteli magát. Én meg úgy találtalak, amint egy nyilvános vendéglőben vonaglasz egy sárga hajú szörnyeteggel, pincéreket borogatsz fel és tetőtől talpig vajban lubickolsz.

Ez az igazságtalanság mélyen feldúlta Lord Dawlisht. Szó ami szó, a Heinrich pincérrel való sajnálatos karambolja után valóban felfedezett az öltönyén egy kevéske vajat, ám az mindössze néhány pötty volt. Claire pedig úgy beszélt, mintha egész girlandnyi vajkoszorú ékesítette volna.

– Nem haragszom rád, csupán végtelenül csalódtam. A történtekből annyit vonhatok le, hogy valójában nem szeretsz, vagy legalábbis nem úgy, amilyennek én a szerelmet elképzelem. Ó, tudom, hogy amikor együtt vagyunk, azt képzeled, hogy szeretsz, de a távollét az igazi próba. A szerelem savpróbája az elválás és ez a próba az, ami kiválasztja a tiszta aranyat a fémtől. A történtek után nem tekintem magunkat többé jegyeseknek. Ez nevetséges lenne. Többé soha nem tudnék úgy érezni irántad, mint régen. Remélem, mindig jó barátok maradunk. De a szerelem nem gépezet. Ami eltört, azt nem lehet újból összeilleszteni.

Claire sarkon fordult és visszafelé sétált. Lord Dawlish úgy csüngött a kapun, mint egy vizes fuszekli és egykori arája után bámult. Az interjú véget ért és Bill egyetlenegyszer sem jutott szóhoz. Claire fehér ruhája már csak egy kis folt volt a kert homályában. Lassan, megtörten vonszolta magát, miként az a nő, aki – Luella Delia Philpotts megható szavaival – kimérten lépked a megtört szív koporsója mögött. A kerti út kanyarulata végképp elnyelte az alakját Bill figyelő szeme elől.

Húsz perccel később a sötét tornácon ábrándozva szivarozó Dudley Pickeringnek szörnyű megrázkódtatásban volt része. Csendesen merengett az ő Claire-jén, aki bájosan asszisztált a nappaliban folyó énekléshez, amikor hirtelen felfigyelt valakire. Ez a valaki baljós férfialak formájában bukkant fel és a tornác hálójának dőlve bekukucskált a kivilágított szobába.

Dudley Pickering első sugallata azt diktálta, hogy pattanjon oda az idegenhez, csapjon a vállára és érdeklődje meg, mi a rossz nyavalyát keres itt. De a második pillantásra felmérte, hogy a pasas válla túl széles ahhoz, semmint tanácsos lett volna megveregetni. A betolakodó igen hosszúnak és jó karban lévőnek tűnt.

Mr. Pickering kissé megszeppent. Így nyáridőben a rablások szinte járványszerűen elharapóztak a környéken. A házakat feltörték, az ingó értékeket egy szálig eltulajdonították. Az egyik esetben például gázcsővel fejbekólintották a néger inast, ami hosszan tartó fejfájást eredményezett szegénynek. Ilyen körülmények között igazán roppant kellemetlen termetes idegeneket rajtakapni, amint épp benézegetnek az ablakon.

– Hé! – kiáltotta Mr. Pickering.

A betolakodó egy lépést meghátrált. Amikor Lord Dawlish elszánta magát, hogy belopakodik a házba és még egy utolsó, sóvárgó pillantást vet Claire-re, nem számított arra, hogy a háztartáshoz tartozó egyéb személyek közül bárki is a kertben kódoroghat. Mialatt a kiszűrődő zenét hallgatta, fájdalmas gondolatai épp azon jártak, mennyire szakasztott olyan helyzetben van most, mint Tennyson Maud című költeményének hőse – amely költemény a lordot mindig rabul ejtette –, amikor Mr. Pickering „Hé!”-je torpedórombolóként szétdúlta érzelmeit.

Idegesen megfordult. Mr. Pickering elővigyázatosan az árnyékban maradt, hogy ne lehessen látni. Lord Dawlish már-már úgy gondolta, hogy ez a „Hé!” csupán felajzott képzelete játéka volt, amikor észrevett egy égő szivarparazsat és a mögötte lévő, árnyékba borult alakot.

Bill számára a helyzet nem kínált esélyegyenlőséget, lévén, hogy beleselkedett egy házba, amely nem az ő háza volt, lévén, hogy olyan talajon ácsorgott, ami valakinek a privát tulajdonát képezte, ezért aztán Bill inkább úgy döntött, hogy a távozás hímes mezejére lép. Hozzájárult még ehhez, hogy a pillanat nem tartozott azok közé, amikor bárkivel bármiről szívesen eltársalgott volna. Az még álmaiban sem merült fel benne, hogy viselkedése egy ideges egyén számára enyhén szólva gyanús lehet. Most tehát nem vágyott másra, csupán arra, hogy amilyen gyorsan csak lehet, visszavonuljon erről a helyről, amelyet fajának más képviselői tömegesen elárasztottak. Elinalt, amit Mr. Pickering rettegve figyelt; Mr. Pickering ezek után minden ízében remegve visszament a házba és a fejében profi betörők, gázcsövek és leütött inasok kavarogtak, s összekeveredtek az imént átélt kalandjával.

– Egy marha nagy, marcona fickó lesett be az ablakon – jelentette Mr. Pickering. – Ráordítottam, mire elszaladt, akár a nyúl.

– Jé! Biztos annak a bandának a tagja, amelyik ezen a vidéken garázdálkodik! – vélte Roscoe Sheriff. – Jó kis cikket lehetne ebből kanyarítani, de azt hiszem, jobb, ha megvárom, amíg tényleg kirabolja a házat.

– Jelentenünk kell a rendőrségnek!

– Méghogy jelenteni! Akkor idecsődülnek, megakadályozzák a rablást és a jó sztorinak befellegzett! – A sajtóügynök egész komolyan zokon vette ezt az ajánlatot. – Hadd mondjam meg, manapság nagyon keserves igazi jó sztorival előállni, így hát semmi esetre se tenyereljen bele!

Mr. Pickering mélyen megbotránkozott. Ezt az embert már régebben is utálta Claire miatt, de ez az utálkozása most a tetőfokra hágott.

– De hiszen mindnyájunkat lemészárolhatnak az ágyunkban! – kiáltotta.

– Első oldalon, nagy betűkkel! – csillant fel Roscoe Sheriff szeme. – És legalább három flekk! Remek!

Az ezen az éjszakán álmatlanul hánykolódó Lord Dawlisht némileg megvigasztalta volna, ha valamilyen úton-módon értesül afelől, hogy az a férfi, aki Claire-t elvette tőle – noha a lord jelenleg még azt sem tudta, hogy ilyen ember egyáltalán létezik –, ugyancsak csapnivalóan rosszul aludt.

13

Lady Wetherby a szobájában ült és leveleket írogatott. Háza népének többi tagja a legkülönfélébb elfoglaltságoknak adta át magát. Roscoe Sheriff fel és alá portyázott a házban és reklámkampányokon morfondírozott. Dudley Pickering a kertben sétafikált Claire-rel. Az út melletti kicsiny erdőben álló kunyhóban pedig, amely jelenleg ideiglenes műteremként szolgált, Lord Wetherby azon a festményén ügyködött, amelynek az „Ártatlanság” címet akarta adni. A kép egy kis olasz purdét ábrázolt, akit Lord Wetherby a Washington Square-en fedezett fel. Lady Wetherby a vázlat megtekintése után az eredeti cím helyett inkább a „Fekete Kéz Banda legújabb tagja” címet javasolta férjének.

Történetünk e pontján fontos megjegyeznünk, hogy az egész háztartásban mindössze Lady Wetherbyről állíthatjuk teljes bizonyossággal, hogy boldognak érezte magát. Ahhoz, hogy Lady Wetherby boldog legyen, valójában nagyon kevés kellett. A napsugaras időjárás, a finom ételek, valamint a klasszikus táncoktól való többheti távollét mind-mind hozzájárult boldogságához, és Lady Wetherby ennél többet nem is igényelt. Mindezeken túl még Claire eljegyzésének is szívből örvendett. Mivel a derék hölgynek sejtelme sem volt Lord Dawlish létezéséről, úgy fogadta az eljegyzés hírét, mint az Ifjú Szerelmesek Álmát. Kedvelte Dudley Pickeringet és szíve minden melegével ragaszkodott Claire-hez. Már az is boldoggá tette, ha arra gondolt, ő hozta össze ezt a remek ifjú párt.

A társaság többi tagja azonban nem úszott a boldogságban. Dudley Pickering azért volt boldogtalan, mert frászt kapott, ha arra gondolt, betörők lepik el a házat; Roscoe Sheriff boldogtalanságának épp ellenkező oka volt: ő attól a gondolattól kapott frászt, hogy nem lepik el. Claire azért nem volt boldog, mert most, amikor eljegyzése közhírré tétetett, mindenki azon törte magát, hogy kettesben hagyja őt Mr. Pickeringgel, akinek tömény társaságától halálos unalom szállta meg. Lord Wetherby boldogtalanságának forrása Eustace majom folyamatos jelenlétéből táplálkozott, amely erősen próbára tette a lord artisztikus idegeit. Eustace majom miatt kényszerült a lord arra, hogy az erdőbeli kuckóban húzza meg magát. A házban ennél jóval kényelmesebb körülmények között fösthetett volna, a csintalan Eustace azonban rákapott, hogy folyvást belopózzék hozzá és megcibálja a nadrágszárát. Egyetlen festőművész sem hozhatja ki magából a benne rejlő zsenialitást, amikor ilyen dolgoknak van folyvást kitéve.

Lady Wetherby egyre csak körmölt. Nem lelkesedett különösen a levélírásért és megválaszolandó levelei mindig tetemesen felgyűltek. Most azonban nagy energiával vetette bele magát, amikor nyílt az ajtó és Wrench, a komornyik belépése félbeszakította buzgó tevékenységében.

Wrench angliai importáru volt, akit Lord Wetherby kívánságára hozattak át Amerikába. A lord ugyanis azt állította, hogy megnyugtató jelenlététől kevésbé gyötri az emésztő honvágy. Wrench azonban olyan arccal járt-kelt a házban, mintha a haját húznák. Fancsali képe azt a benyomást keltette, mintha minden pillanatban be akarná nyújtani a felmondását. Számos, a pozícióját érintő olyan dolog volt ebben a házban, amelyet Wrench mélyen helytelenített. Hivatalosan ugyan nem adott hangot ezeknek, de Lady Wetherby nagyon is jól tudta, hogy ezek közé tartozott például az ő klasszikus tánca. Wrench utoljára Waweney hercegnő mellett töltött be állást – a főrendi özvegy masszív testi felépítése már eleve lehetetlenné tette volna efféle klasszikus tánclépések lejtését –, aki előbb hagyta volna magát elevenen máglyán elégetni, semmint hogy nyilvános helyen mezítláb ugrabugráljon. Wrench Amerikát is helytelenítette. E tényt abban a pillanatban leszögezte, mihelyt e földrész partjaira tette a lábát. Csupán egyetlen pillantást vetett Amerikára és máris kialakult a véleménye – az egészet úgy, ahogy volt, mélységesen helytelenítette.

– Kérem, m'lady!

Lady Wetherby megfordult. A komornyik még a szokásosnál is helytelenítőbb képet vágott.

– Kérem, m'lady... az állat!

Wrenchnek már csak az volt a szokása, hogy Eustace majomról nagy önuralommal féken tartott undorral beszélt. Rendkívül helytelenítette Eustace-t. Waweney hercegnő, a főrendi özvegy háza nyitva állt ugyan a parlamenti tagok előtt, valódi majmokat azonban egy percig sem tűrt volna meg maga körül.

– Az állat rendkívül különösen viselkedik, m'lady – közölte Wrench fagyosan.

Mennyire igaz az a mondás, hogy ezen a világon mindig történik valami! Lady Wetherby egy pillanattal előbb még ragyogóan érezte magát, anélkül, hogy sejtelme lett volna a horizonton gyülekező fellegekről. Csacskaság volt tehát részéről, hogy olyannyira nem számított ilyesmire, hiszen mi másból áll is az élet, mint a Végzet mindenhonnan ránk leselkedő, kellemetlenül éles sarkaiból! A komornyik magatartásában volt valami kárörvendő mélabú, amely Lady Wetherbynek megsúgta, hogy épp most közeledik az egyik ilyen kellemetlen sarok felé...

– Az állat a mosogatón ül, m'lady és friss tojásokat hajigál a mosogatólányra, a szakácsnő pedig felkért, hogy jöjjek ide önhöz utasításért.

– Micsoda! – állt fel Lady Wetherby idegesen. – Hogy mit csinál?

Wrench válaszul csupán kis, méltóságteljes mozdulatot tett. Nem az ő tiszte volt, hogy a majmok viselkedésének motívumait analizálja.

– Tojásokat dobál!

Lady Wetherby aggodalmaskodó orcájának látványa megolvasztotta a komornyik merevségét. Legalább annyi engedményt tett, amellyel bővebben kifejthette a helyzetet.

– Amennyire a szakácsnő szavaiból kivettem, m'lady, az állat rendkívül zokon vette a macskától, hogy meglehetősen barátságtalanul viselkedett vele. Úgy tűnt, hogy az állat szívélyesen fordult a macska felé, utóbbi azonban megkarmolta, lévén, hogy gyanakodott a bona fides felől. – Wrench fakó szeme tüzetesen vizsgálgatta a plafont. – Ezek után az állat nagy erővel rávetette magát a macskára, majd elhelyezkedett a mosogatón és tojásokkal kezdte bombázni a mosogatólányt.

Lady Wetherby megpróbálta lelki szemeivel maga elé képzelni a jelenetet, de minden próbálkozása csődöt mondott.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha lemegyek és utánanézek – mondta.

Wrench visszavonta unott pillantását a plafonról.

– Magam is azt hiszem, hogy ez tanácsos lenne, m'lady. A mosogatólány máris hisztérikus görcsökben fetreng.

Lady Wetherby a konyha felé vette útját. Rettentően haragudott Eustace-ra. Épp az ilyen dolgok voltak azok, amelyek Algie szemében főbenjáró bűnnek számítottak. Nincs más hátra, az ügyet valahogy el kell simítani.

Lady Wetherby csupán egyetlen pillantást vetett a csatatérre, s ettől menten az a benyomása támadt, hogy ez már igazán enyhe túlzás. A merő sárgaságban úszó konyha vigasztalan képet nyújtott. Nem is annyira konyha volt már, inkább egyetlen hatalmas rántotta. A konyhakőtől a plafonig mindenütt tojások ékeskedtek. Lady Wetherbynek az összefüggő, sűrű, törött, recsegő-ropogó tojáshéjszőnyegen kellett átgázolnia.

Belépése mintegy jeladás volt arra, hogy a bent lévők még hangosabban kezdjenek kárálni, mint valaha. A levegőben a legkülönfélébb hangok repkedtek. A szakácsné norvégül fejezte ki érzelmeit, a szobalány valami kelta nyelven hablatyolt. A sarokban álló széken a mosogatólány zokogott. Az alkalmi munkákat végző férfiú, mellesleg a baseball lelkes híve, a legnagyobb elismerés hangján nyilatkozott meg Eustace rendkívüli ügyességéről és fürgeségéről.

A helyiség egyetlen higgadt jelenlévője Eustace maga volt. Vagy kifogyott a munícióból, vagy elzsibbadt a karja a hajigálásban, ezért felfüggesztette az aktív ellenségeskedést, mindenesetre most a helyzet magaslatán üldögélt, onnan tekintett le a többiekre. Mélyen ülő szemében volt valami tűnődő kifejezés. Bal mancsával szórakozottan vakarászta a fülét.

– Eustace! – rivallt rá szigorúan Lady Wetherby.

Eustace leengedte a mancsát és elmélkedő pillantást vetett úrnőjére, majd az alkalmi munkásra és a mosogatólányra, akinek a hangja most már fülhasogató magaslatokba tört.

– Attól tartok, m'lady – mondta szenvtelenül a komornyik –, hogy az állat mindjárt a tányérokon folytatja.

A komornyik megjegyzését az váltotta ki, hogy a lázadó épp arra a polcra menekült, ahonnan kényelmesen elérhette a tálalót, ám Eustace magától nem vette volna észre e stratégiai pont fontosságát. A Wrench szavai által imigyen felvilágosított Eustace most felkapott egy tányért és hozzávágta a mosogatólányhoz, akit valószínűleg a legádázabb ellenségének tekintett. A célzás nem volt tökéletes, és a tányér a lány feje felett tört ripityára.

– Ez aztán az ügyes fiú! – mondta elismerően az alkalmi munkás.

Lady Wetherby minden elkeseredett dühe most vadul e férfiú felé fordult. Ennek az embernek a tárgyilagos véleménye talán az összes bosszantó körülménynél jobban őrjítette a ladyt, aki meglehetősen nagy summát fizetett ki neki alkalmi munkákért. Eustace foglyul ejtése a legfontosabb alkalmi munkák közé tartozott. Most pedig ez a pasas, aki egész nap itt téblábol óránként fél dollárért, ahelyett, hogy rabul ejtené a garázdát, semmit sem csinál, csak néz a szemével és remekül szórakozik.

– Miért nem kapja el? – kiáltott rá Lady Wetherby.

Az alkalmi munkás felriadt a transzból. Hirtelen ráébredt az élet valóságára és zordonságára, valamint arra, hogy amennyiben nem óhajt kockára tenni egy ilyen soha vissza nem térő, remek állást, akkor neki kell gyürkőznie. Mindenki várakozón nézett rá. A helyzet kulcsa láthatóan az ő kezében volt. Rájött, hogy bármit tesz is, azt nagy fürgeséggel kell megtennie. Az egyik szék karfáján egy kötény lógott. Az alkalmi munkás jóval több buzgalommal, mintsem a valódi siker reményében, felkapta a kötényt és ráborította Eustace-ra. Szerencséje volt. A kötény tetőtől talpig elfödte Eustace-t, épp akkor, amikor újabb lövedékért nyúlt, így elvesztette az egyensúlyát. Megbotlott és elesett, belegabalyodott a köténybe, s hogy mentse az irháját, nagy lendülettel a földre hemperedett, amitől a kötény azt a benyomást keltette, mintha valami varázslat folytán életre kelt volna. A diadalittas alkalmi munkás úgy fogta össze a kötényt, akár egy zsákot és jó generálisként még egy valódi zsákba is begyömöszölte. Ezzel mintegy hozzájárult azon hosszú győzelmek sorához, amelyet az emberiség eleddig a nyers állati erő felett aratott.

Most aztán mindenki megtette a maga ajánlatát. A szakácsnő vízbe fojtást javasolt. A mosogatólány kedvenc elképzelése az volt, hogy seprőnyéllel csapják agyon a foglyot. Wrench, aki helytelenítően összehúzott szemmel nézte a kötény rángatózását, megemlítette, hogy Mr. Pickering épp aznap reggel vásárolt egy pisztolyt.

– Dugják be a szenespincébe! – parancsolta Lady Wetherby.

Wrench jóval előrelátóbbnak bizonyult.

– Ha szabad felhívnom a figyelmét, m'lady, ne a szenespincébe. Tele van tojásbrikettel. Ez újabb kísérletező kedvet adhat az állatnak.

Ezt az alkalmi munkás is megerősítette.

– Akkor zárják be a garázsba – mondta türelmetlenül Lady Wetherby.

Az alkalmi munkás megindult, hóna alatt súlyos, rángatózó terhével. A szakácsnő és a szobalány vigasztalgatni kezdte egymást és mindketten azon fáradoztak, hogy lecsillapítsák a mosogatólányt. Wrench elvonult ezüstöt pucolni, Lady Wetherby pedig visszatért a leveleihez. Az egész gyülekezetben a macska higgadt le legutoljára. Még egy óra múltán is a kéményben kucorgott, fülig kormosan és hangos nyávogással elégtételt követelt.

Lady Wetherby befejezte a levélírást. Igen kurtára fogta, mert Eustace lázadása kibillentette az ihletből. Bement a nappaliba, ahol Roscoe Sheriff klimpírozott.

– Eustace pokoli felfordulást csapott – mesélte a lady.

A sajtóügynök reménykedve felpillantott.

– Mi történt? – kérdezte mohón.

– Tojásokat és tányérokat dobált szanaszét a konyhában.

Roscoe Sheriff szeméből kialudt az érdeklődés fénye.

– Ezzel legfeljebb fél flekket lehet megtölteni – jelentette ki megtörten. – Csalódtam egy kicsit ebben a majomban. Azt reméltem, hogy ennél jóval nagyobb galibát rendez. Nos, úgy hiszem, csak egy kis időt kell adni neki. Arra számítottam, hogy előbb-utóbb lángra lobbantja a házat. De azért nem kell elkedvetlenednie. Hiszen Valerie Devenish pumája négy teljes hónapon át az égvilágon semmit nem csinált. Emlékszem, Miss Devenish felhívott és kijelentette, hogy nem óhajtja a hátralévő életét egy olyan vadállat társaságában eltölteni, amelyik bátran kitömött múzeumi darabnak is beválna. Inkább fehér egereket fog tartani, mondta. Szerencsére lebeszéltem erről.

– Néhány hét múlva Miss Devenish könnyes szemmel eljött hozzám és megköszönte, amit érte tettem. A puma hirtelen a legjobb formáját mutatta. Leütötte a liftesfiút, megharapta a postást, mérföldeken át forgalmi akadályt képezett, végül egy rendőr agyonlőtte. Na de aztán az újságok napokon át egyébről sem írtak, csak Miss Devenishről és a pumájáról! Akkoriban Mexikóban, vagy valahol azon a tájon épp háború dúlt, de a puma históriája annyira felajzotta a kedélyeket, hogy a hadijelentéseknek csak a hátsó oldalon maradt hely. Így hát, drága Lady Wetherby, ne adja fel a reményt. Én mindig ellátom a lapokat az Eustace-ról szóló apró-cseprőkkel, tehát készen állnak, ha a nagy haddelhadd bekövetkezik – de ezen kívül semmit sem tehetünk, csak várhatjuk a jó szerencsét. Az is valami, hogy legalább már tojásokat hajigál. Ez arra mutat, hogy kezd feléledni.

Nyílt az ajtó és Lord Wetherby lépett be. Kimerültnek tűnt. Beleroskadt egy székbe és felsóhajtott.

– Nem bírom elkapni. Kisiklik a kezemből – motyogta, majd bús hallgatásba süppedt.

– Mit nem bírsz elkapni? – nézett rá gyanakodva Lady Wetherby.

– A kifejezést. Azt a kifejezést, amit annak a gyereknek a szemében szeretnék látni. A képen. Az „Ártatlanság”-on.

– De hiszen elkaptad!

Lord Wetherby szomorúan megcsóválta a fejét.

– Ej, már akkor is megvolt, amikor megnéztem a képet! – pattogott Lady Wetherby. – Az a gyerek, akit lefestettél, épp most csatlakozott a Fekete Kéz bandájához. A banda előrevette a várakozók listáján, mert az apja miatt protekciója volt. A srác persze ki akart tenni magáért, ha már egyszer megszavazták, mégpedig gyorsan akart kitenni. A képeden épp azt a pillanatot kaptad el, amikor meglátja, hogy egy elaggott úriember jön felé az utcán, a kölyök pedig észbe kap, hogy csak oda kell osonnia, elővenni a bicskáját, és...

– Drága Pollym, élek-halok a kritikáért, de ez már több a soknál!

– Semmi vész, Algie, csak vicceltem! Amikor megmutattad, tényleg úgy láttam, hogy szépen haladsz vele. De ha akarod, megyek és még egy pillantást vetek rá.

– Modellre lenne szükségem – nyűgösködött Lord Wetherby. – Egy festőművész modell nélkül nem adhat hű tükörképet a természetről. Szeretném, ha meghívnád ide azt a gyereket.

– Nézd, Algie, mindennek van határa! Nem óhajtok egy mérföldön belül együtt tartózkodni azzal a kölyökkel!

– Eustace-t bezzeg itt tartod!

– Te meg a nyakamra hoztad Wrenchet! Fele-fele! És szeretném, ha nem pikkelnél Eustace-ra. Egyáltalán nem veszélyes. Épp arról beszélgettünk Mr. Roscoe-val, mennyire jámbor és békés. Még egy légynek sem tudna...

Claire lépett a szobába.

– Polly! Te dugtad be a garázsba Eustace-t? – kérdezte. – Képzeld, megharapta Dudley lábát!

Lord Wetherby felugrott, és olyan fájdalmas kiáltást hallatott, mintha belé haraptak volna.

– Bementünk a garázsba – folytatta Claire –, mert Dudley meg akarta mutatni nekem az autó sebességváltóját vagy a szélvédőjét, vagy valamijét, és épp ráhajolt a kocsira, amikor Eustace, a jó ég tudja honnan, rávetette magát és belemart. Félek, hogy Dudley nagyon zokon vette a dolgot.

Roscoe Sheriff mérlegelte a lehetőséget.

– Vajon megér ez a hír egy flekket? Nem – rázta meg a fejét. – Azt hiszem, nem ér meg annyit. A közönség sajnos nem ismeri Pickeringet. Ha mondjuk Eustace másvalakit harapott volna meg, teszem azt, Charlie Chaplint vagy William J. Bryant, az már igen, az már valami! Az ember szinte maga előtt látja, amint William J. Bryan felüvölt és a lábát kapkodja. Az ilyesmi a szenzáció erejével hat. De Pickering! Ezért a pénzért Eustace az asztal lábát is megrágicsálhatta volna!

Lord Wetherby megpróbált higgadt maradni.

– Ha ez az állat fenyegetni fogja a környezetet...

– Ugyan már! – vágott közbe Lady Wetherby. – Nem olyan fajta. Ma egy kicsit rosszabb napja van...

– Úgy értsem, Pauline, hogy még ezek után sem vagy hajlandó kitenni a szűrét a házból?

– De nem ám! A szegény kis picinyem!

– Rendben van – közölte fegyelmezetten Lord Wetherby. – De figyelmeztetlek, amennyiben rám támad, én védekezni fogok!

Lord Wetherby maga elé révedt. Lady Wetherby odafordult Claire-hez. – És aztán mi történt? Becsuktátok a garázs ajtaját?

– Becsuktuk, de csak akkor, amikor Eustace már elslisszolt. Kisurrant egy résen és elszelelt. Már túl sötét volt ahhoz, hogy lássuk, merre ment.

Dudley Pickering sántikált be a szobába.

– Épp most meséltem el, Dudley, mi történt veled és Eustace-szel.

Mr. Pickering komoran bólintott. A történtek után egyáltalán nem talált szavakat.

– Az az érzésem, hogy Eustace megbolondult – vélte Claire.

– Ahogy mondja! – csapott le rá Roscoe Sheriff. – Tudtam én, tudtam, hogy előbb-utóbb akcióba lendül! Íme, az új pumaügy! Most már minden a legnagyobb rendben lesz. Megyek is, hogy megírjam a cikket. „Majom Tartja Rettegésben a Vidéket”. „Long Island Nyaralói Pánikban”. „Őrült Majom Megharapta a...”

Mr. Pickering pocakos tartószerkezete görcsösen összerándult.

– „Őrült Majom Rettegésben Tartja Long Islandet. Egy Halott” – mormolta Roscoe Sheriff bizakodva. – Nem érzi, Mr. Pickering, hogy a harapással valami méreg jutott a szervezetébe? Nem viszket a bőre? Lady Wetherby, azt hiszem, odatelefonálok néhány napilapnak. Nagy sztorit kanyarítunk belőle!

Roscoe Sheriff a telefonhoz rohant, de beletelt egy kis időbe, míg használhatta a készüléket. Dudley Pickering ugyanis hosszú és izgatott telefonbeszélgetést folytatott a helybeli orvossal.

14

Nutty Boyd vacsora után rendszerint azon nyomban visszavonult szobája magányába. Hogy ott aztán mit csinált, mit nem, arról Elizabeth-nek halvány fogalma sem volt. Elizabeth néha úgy képzelte el a bátyját, amint olvas, néha pedig úgy, amint gondolkodik. Egyik elképzelés sem fedte a valóságot. Nutty sohasem olvasott. Az újságok untatták, a könyvektől megfájdult a feje. Ami pedig a gondolkodást illeti, ahhoz nem volt meg a kellő fejformája. A legközelebb az állt a valósághoz, hogy ilyenkor valami transzhoz hasonlatos állapotba esett, afféle mély ájulatba, amelyben az agya oly renyhén sodródott ide-oda, akár a tuskó a hullámok hátán. Vonakodva ugyan, de ki kell mondanunk, hogy Nutty vacsora utáni elvonulásának célja nem volt egyéb, mint az a két-három irdatlan adag szódás whisky, amit ilyenkor rendszeresen benyakalt.

Nutty azt mondogatta magának, miszerint kizárólag azért bujdokolt, hogy Elizabeth-t megkímélje az aggodalomtól. A közelmúltban ugyanis egy tökkelütött orvos teljes és tökéletes szesztilalmat írt elő Nuttynak, amit Elizabeth nagyon jól tudott. Nutty viszont azt tudta, hogy a legenyhébb kortyolgatás kiderülése is hallatlan félelmet keltene Elizabeth-ben. Így azután Nutty a lehető legkörültekintőbb óvintézkedéseket tette, hogy húga előtt eltitkolja a szesztilalom megszegését, mi több, felettébb büszke volt magára, amiért ilyen ügyes.

A dolognak azonban kétségkívül sok hátránya volt. Nutty az egésztől félig vadászkutyának, félig betörőnek érezte magát. Aznap késő este is odaosont az almáriumhoz, amiben a frissítő nedűt őrizte. Otthagyta Elizabeth-t a tornác függőágyában, ahol húga egy időre lehorgonyzott. Lord Dawlish valahol a kertben kóricált, majd bejött és odaült Elizabeth mellé. A rajtakapás lehetősége úgyszólván az elhanyagolhatóságig csökkent.

Nutty összekeverte magának az italát és letelepedve keserűen merengett, mint oly gyakran máskor is, az orvos felett, aki ezt a katasztrofális diagnózist felállította. Az orvosok folyvást ilyen hülyeségeket mondogatnak, amit aztán idegesebb emberek betű szerint értelmeznek. Az igaz, hogy amikor az orvos előírta a tilalmat, Nutty valóban rendkívül rozoga állapotban leledzett. A dolog egybeesett broadwayi karrierje befellegzésével, és annyit még Nutty is készséggel elismert, hogy belső szerveire akkoriban valóban ráfért egy kis vakáció. Azóta viszont vidéken éldegélt, friss levegőt szívott, de semmit nem szívott mellre. A megváltozott körülmények között az egész dolog már annyira elévült, hogy képtelen gondolatnak tűnt, mit is árthatott volna Nuttynak egy-egy csepp belülről alkalmazott szeszes bedörzsölés...

Mert a dolognak az volt a lényege, hogy fikarcnyit sem ártott. Nutty felülvizsgálta az orvosi döntést és pontatlannak találta. Három hektikusnak nevezhető napot és éjt töltött el New Yorkban és – figyelemre méltó szünet után – ugyanúgy érezte magát, mint rendesen. Azóta is minden áldott este jól a pohár fenekére nézett és kutya baja sem lett tőle. Mindebből az következett, hogy a doki egy tökfejű ipse. Ennyi és nem egyéb.

Amikor Nutty erre a következtetésre jutott, még egy italt lötykölt össze magának. Odament a lépcsőhöz és hallgatózott. Semmi nesz. Visszaóvakodott a szobájába.

Épp a flaska után nyúlt, amikor valami megragadta a tekintetét. Barna majom üldögélt vele szemben a padlón kunkori, szürke farkán és rábámult.

Hosszú, szinte fájdalmasan hosszú szünet állt be. Nutty úgy meredt a majomra, ahogyan egy túlméretezett Macbeth vizsgálgatná Banquo szellemét. A majom egyre csak nézte, nézegette Nuttyt, aki ekkor behunyta a szemét, lassan tízig számolt, majd kinyitotta.

A majom még mindig ott üldögélt.

– Búúú! – szólt rá idegesen Nutty.

A majom csak nézett.

Nutty újfent behunyta a szemét. Ezúttal hatvanig akart elszámlálni. Csontos ujjain valami hideg félelem futkározott. Ez volt az, amit az orvos – már egyáltalán nem az a tökfejű ipse! – megjósolt!

Számolni kezdett. A bensejében súlyos gombócot érzett, a szája kiszáradt; egyébként teljesen jól érezte magát. Ez volt a legförtelmesebb a dologban – a gusztustalan jószág épp abban a pillanatban jelent meg előtte, amikor pedig megesküdött volna, hogy olyan egészséges, mint a makk. Ha ez akkoriban történik, amikor még a Nagy Fehér Úton kóborolt és reggeltől napestig úgy vedelt, mint egy kefekötő, a dolog érthető lett volna. De ez az izé az éj közepén lopakodott be hozzá, minden előzetes bejelentés nélkül, amikor úgyszólván már megreformálta az életét. Mi értelme van tehát annak, hogy az ember reforméletet éljen, ha mégis megtörténhetnek vele ilyesmik?

– Ötvenkilenc... hatvan.

Nutty kinyitotta a szemét. A majom pontosan ugyanabban a pózban üldögélt, mintha modellt ülne egy festményhez. Nuttyt elfogta a pánik. Teljesen elvesztette a fejét. Vadul felüvöltött és hozzávágta a palackot a jelenséghez.

Az élet aznap este nem bánt kegyesen Eustace-szel. Szemmel láthatóan a régi szép napokon tűnődött, amikor még minden olyan szép és jó volt. Ma azonban megkarmolta a macska, az alkalmi munkás becsomagolta a köténybe, most pedig ez az idegen, akit eleinte oly kellemesen mozdulatlannak talált, hozzávágta a flaskát. Eustace kicselezte a lövedéket és felugrott a szekrény tetejére. Mindig valamilyen magaslati pontra vonult vissza, valahányszor efféle méltánytalanság esett rajta.

Elizabeth a tornác függőágyában ringatózott, amikor bátyja csatakiáltása felriasztotta. Szép, nyugodt, holdas éj volt és Elizabeth épp ezen a békességen elmélkedett, amikor meghallotta az ordítást, ami egyből kivetette a függőágyból. Felrohant az emeletre és iszonyúan félt, bár nem tudta, mitől. Nuttyt az ágyán ülve találta. Bátyja most leginkább egy izgatott zsiráfra hasonlított.

– Mi az ég haragja...? – kezdte Elizabeth, ám rögtön elhallgatott. A szoba jelenlegi állapota ugyanis mindent elárult.

A palack ugyan nem trafálta el Eustace-t, ám a falhoz vágódva ezer darabra tört és romjai a padlón hevertek. A levegőben az alkohol súlyos bűze terjengett. A maradék lötty szinte pimasz hetykeséggel tárult a szeme elé. Elizabeth hirtelen éktelen haragra gerjedt. Mindig is bizonyos anyai érzelmeket táplált magában Nutty iránt és most a legszívesebben azzal gyakorolta volna anyai előjogait, hogy pofon vágja a bátyját.

– Nutty!

– Majmot láttam. – Nutty hangja tompán kongott. – Ott álltam és majmot láttam. Persze igazából nem volt ott. Hozzávágtam a palackot és akkor mintha felmászott volna a szekrény tetejére.

– Erre a szekrényre?

– Igen.

Elizabeth összeütötte a tenyerét, mire Eustace aggódó pofája félénken kikukucskált a szekrény peremén. – Most is látom – rebegte Nutty. Hirtelen valami halvány reménysugár villant fel benne. – Te is látod?

Elizabeth hallgatott. A helyzet merőben szokatlan volt és most azon töprengett, vajon hogyan kezelje. Nagyon sajnálta Nuttyt, de a Gondviselés ideküldte ezt az ízét és nagy szamárság lett volna, ha nem használja ki. Mit csinálna, ha orvos lenne? – tette fel magának a kérdést Elizabeth. Elizabeth nőies viszolygással viseltetett az előre megfontolt hazugság iránt. Kérdőn Nuttyra nézett.

– Most is látod?

– Miért, te nem látod azt a majmot ott a kaszni tetején?

– Valami kiálló fadarabfélét látok...

– Nem, az nem az – sóhajtott fel Nutty. – Szóval nem látod. Mindjárt gondoltam.

Annyira levert volt a hangja, hogy Elizabeth egy pillanatra elgyengült, de tényleg csak egy pillanatra.

– Mondj el mindent, Nutty.

Nutty már túl volt azon, hogy kerülgesse a forró kását. Már csak arra vágyott, hogy mindent elmondjon és ez be is következett.

– De Nutty, ugye tudod, hogy ez rettentő butaság volt?

– Tudom.

– Mindazok után, amiket az orvos mondott!

– Tudom.

– Emlékszel, azt mondta, hogy...

– Tudom. Soha többé!

– Ezt hogy érted?

– Abbahagyom. Soha többé egy kortyot sem iszom.

Elizabeth anyáskodó mozdulattal átölelte.

– Jó kisgyerek! Tényleg megígéred?

– Nem ígérgetek. De így lesz, az biztos.

Elizabeth úgy egyezett meg a saját lelkiismeretével, hogy nagyon gyengéden bánt Nuttyval.

– De tudod, Nutty drága, azért ez még nem komoly dolog. Már úgy értem, csak afféle figyelmeztetés volt.

– Ez a figyelmeztetés túl jól sikerült.

– Megint tökéletesen jól leszel, ha...

– Biztos, hogy most sem látsz semmit? – vágott közbe Nutty.

– Mit kellene látnom?

– Lehet, hogy ez is csak képzelgés, de mintha a majom most mászna le a szekrény tetejéről.

– Semmit sem látok lemászni a szekrény tetejéről – bizonykodott Elizabeth, miközben Eustace a padlón landolt.

– Most a padlón van. Most mászik át a szőnyegen.

– Hol?

– Ott. Most ment ki az ajtón.

– Ó!

– Mit gondolsz, Elizabeth, mit csináljak?

– Feküdj le szépen az ágyba, jól aludd ki magad, és mindjárt remekül leszel.

– Valahogy most nem akarózik lefeküdni. Tudod, az ilyesmi szörnyen kiborítja az embert.

– Szegény kis drágám!

– Jobb lenne, ha sétálnék egyet.

– Kitűnő ötlet.

– Azt hiszem, ezentúl nagy sétákat fogok tenni. Mondd, Chalmers nem hozott magával néhány golfütőt? Szívesen kölcsönkérnék tőle egyet. Ilyesminek mindig kéznél kellene lennie. Azon gondolkozom, vajon miféle speciális diétát tartsak. No, mindegy, most megyek és járok egy kicsit.

A lépcső alján Nutty megtorpant. Gyorsan a tornácra nézett, majd elkapta a pillantását.

– Mi baj van? – kérdezősködött Elizabeth.

– Egy perce mintha ott láttam volna a majmot, amint a függőágyban ül.

Nutty sebesen kitrappolt a házból és hosszú léptekkel máris eltűnt az út kanyarulatában.

Távozása után Elizabeth először is odament a jégszekrényhez és kivett belőle egy banánt. A majmok természetéről ugyan nem sokat tudott, de abban biztos volt, hogy élnek-halnak a banánért. Ez látszott tehát a legjobb módszernek Eustace kibékítésére.

Elizabeth pontosan tudta, mi szél fújhatta ide Eustace-t. Nuttyval ellentétben ő ugyanis újságolvasó lény volt, és az újságok állandóan tele voltak Lady Wetherbyvel és kis kedvencével. A fűszeresnél folytatott baráti csevegésekből pedig leszűrte, hogy Lady Wetherby az ő szomszédságukban bérelt nyaralót. Mindez tökéletesen igazolta Eustace jelenlétét.

Elizabeth még nem körvonalazta pontosan, mit is kezdjen Eustace-szel, de azt máris elhatározta, hogy néhány napra befogadja magához kosztra-kvártélyra. Igaz, hogy Nutty átesett a kellő megrázkódtatáson, de lehet, hogy az első ijedtség után újból visszaesik, mely esetben tanácsos Eustace-t a közelben tárolni. Elizabeth afféle kijózanító orvosságot látott Eustace-ben. Lehet, hogy második adagra már nem is lesz szükség, de azért jó, ha a gyógyszer kéznél van. Gyorsan elővett még egy banánt, hátha az első kevésnek bizonyul. Aztán visszament a tornácra.

Eustace mélakórosan ücsörgött a függőágyon. Az élet bonyolultsága teljes súlyával nehezedett rá. Addig észre sem vette Elizabeth-t, míg a lány előtte nem állt. Eustace már épp arra készült, hogy eliramodjon, amikor rádöbbent, hogy a lány gazdag ajándékot hozott neki.

Eustace mindig készen állt egy kis könnyű nassolásra. Tárgyilagosan elvette a banánt, olyan mozdulattal, mintha értésre adná, hogy ez jövőbeni magatartását csöppet sem befolyásolja. A banán jó volt, Eustace tehát kinyújtotta a mancsát a másik után. Elizabeth leült mellé, de meg se moccant. Most már biztosra vette, hogy jól számított. Így találta őket Lord Dawlish, aki most jött vissza kerti andalgásából.

– Hová igyekezett a bátyja? – kíváncsiskodott Lord Dawlish. – Óránként nyolc mérföldes sebességgel csörtetett el mellettem. Atyaúristen! Mi ez?

Ez egy majom. Ne ijessze meg! Nagyon ideges természetű.

Elizabeth megcsiklandozta Eustace-t a füle mögött. Kettejük kapcsolata immár teljesen baráti volt.

– Nutty elment sétálni, mert azt hiszi, hogy látta ezt a majmot.

– Hogyhogy azt hiszi?

– Azt hiszi, hogy látta – erősítette meg Elizabeth. – Arra kérem, Mr. Chalmers, hogy Nutty előtt ne tudjon a majom létezéséről.

– Nem értem!

Elizabeth megmagyarázta.

– Most már érti?

– Értem. De meddig akarja itt tartani ezt az állatot?

– Legfeljebb egy-két napig. Minden esetre.

– És hol akarja elraktározni?

– A kerti budiban. Nutty sohasem járkál arra, mert fél a méhektől.

– Ki lehet a gazdája? Nem tudja, ugye?

– De tudom. Lady Wetherby.

– Lady Wetherby!

– Az a hölgy, aki vendéglőkben táncol. A vasárnapi újságban olvastam a majmáról. Lady Wetherby épp a szomszéd házat bérelte ki nyárra. Kötve hiszem, hogy másé lehet. Long Islanden a majom elég ritka jószág.

Bill hallgatott. Hirtelen eszébe jutott valami, s a gondolat úgy szökkent szárba, miként a nyíló rózsa. A lord már napok óta azon járatta az esze kerekét, milyen ürüggyel hívhatná fel Lady Wetherbyt, amellyel megteremthetné egy Claire-rel való találkozás lehetőségét. Íme, itt az ürügy. Nem is kell kereszteznie Elizabeth terveit. Csak egy keveset kellene elárulnia a dologból. Mindössze annyit, hogy látta valahol a szökevényt, de azt már nem mondaná meg, hogy hol. Ezzel megteremtené a segítőkészség atmoszféráját. Később talán Elizabeth megengedné, hogy ő vigye vissza a majmot.

– Min gondolkodik? – kérdezte Elizabeth.

– Ó, semmi, semmi – felelte Bill.

– Jobb lenne, ha most eltennénk éjszakára a látogatónkat.

– Jó.

Elizabeth felállt.

– Szegény, drága Nutty minden pillanatban visszajöhet.

De jó két óra is beletelt, mire szegény, drága Nutty visszajött. Amikor megérkezett, fülig poros és halál fáradt volt, de roppant vidám.

– Ameddig sétáltam, egyszer sem láttam a bestiát! – újságolta derűsen. – Egyszer sem!

Elizabeth szeretettel megcsókolta a bátyját és azt ajánlotta, vegyen forró fürdőt, de Nutty kijelentette, hogy hideg vízben fog megferedőzni. Fogadkozott, hogy ezentúl kizárólag jeges vízben fog lubickolni. Ezzel azt a benyomást keltette, mintha egy töredelmes bűnöst összegyúrtak volna egy kőkemény norvéggel. Mielőtt lefeküdt, megkereste Billt a golfütők miatt.

– Kellő formába akarom hozni magam, öregem – magyarázta Nutty.

– Igazán?

– Bizony. Ma este majmot láttam és ki akarom szorítani az életemből.

– Tényleg?

– Úgy ám. Pont úgy láttam, mint most téged. – Nutty meglóbálta a golfütőt. – Mit kell csinálni ezzel a vacakkal? Csak meghimbálni, azzal kész? Akkor hát jó éjszakát.

Bill éjszakája azonban nem volt jó. Sokáig ébren hánykolódott és a másnapi tervén törte a fejét.

15

Lady Wetherby romokban hevert. Már azt sem tudta, fiú-e vagy lány. Nem tudta, mennyire vette komolyan Roscoe Sheriff a hírverés művészetét, sem azt, hogy a sajtóügynök milyen eredménnyel lógott fél órán keresztül a telefonon Eustace eltűnésének estéjén.

Roscoe Sheriff ékesszólása tűzbe hozta a szerkesztőket. Ezen a nyáron semmi érdekes sem történt. Senkit nem ütöttek le, senki nem lett gyilkosság áldozata, senkit nem erőszakoltak meg. A világegyetem eltunyult. Ilyen körülmények között Eustace szökése vált az egyetlen izgalomforrássá. Riporterek hadát küldték ki. Három újságíró most a Wetherby-ház lakója lett és Wrench helytelenítése óráról órára mélyült.

Lady Wetherbyt a riporterek kimerítő téblábolása teljesen kihozta a sodrából. A levegő megtelt feszültséggel és tönkresilányította Lady Wetherby vakációját. A lady azért jött el Long Islandre, hogy kellemesen tespedjen, és a körülötte dúló zűrzavartól ez a tespedés végleg meghiúsult.

Belépett Wrench.

– Egy úriember szeretne beszélni önnel, m'lady.

A régi szép napokban, amikor Lady Wetherbyt még egyszerűen csak annak a Polly Davisnek ismerték, aki a számtalan zenés vígjáték főszereplőjeként tündökölt, az efféle hívatlan látogatót igen kurtán elintézte volna. Jelenlegi pozíciójában azonban ezt sem tehette.

– Ez is valami nyavalyás újságtól jött? – kérdezte idegesen.

– Nem, m'lady. Nem hinném, hogy bármely újsághoz köze lenne.

Wrench magatartásában volt valami olyannyira emberi, amitől Lady Wetherby szinte zavarba jött; mintha Wrench egyszeriben életre kelt volna. Lady Wetherby nem sejtette az okát, aminek a magyarázata Bill személyében rejlett. Bill ugyanis mély benyomást gyakorolt Wrenchre. Bill Londonra emlékeztette a komornyikot, felidézte benne Waweney hercegnő, a főrendi özvegy házának méltóságát.

– Hol van?

– Bevezettem a nappaliba, m'lady.

Lady Wetherby lement és egy nyurga, izgatottnak tűnő fiatalembert talált a nappaliban.

Bill szörnyen ideges volt. Nevetségesnek tűnő missziót kellett teljesítenie azért, hogy valahogy idejöhessen. Az a baljós előérzete támadt, hogy teljesen hülyét csinál magából. Lady Wetherby felbukkanása azonban valahogy véget vetett az idegességének. Lady Wetherby nem volt a formaságok asszonya. Pillanatnyi kedvetlensége ellenére barátságosan fogadta a lordot.

– A majma miatt jöttem – tért a tárgyra Lord Dawlish minden előzetes huzavona nélkül.

Lady Wetherby felragyogott.

– Ó! Látta?

– Igen. Tegnap este akadt az utunkba.

– És hol?

– Itt lakom a közelben, egy Fészer nevű tanyán. A majom bemászott az egyik szobába.

– És?

– És aztán... izé... aztán megint kimászott.

Lady Wetherby csalódottan lehervadt.

– Akkor tehát most bárhol lehet?

Bill úgy gondolta, hogy jobb, ha ezt a kérdést megválaszolatlanul hagyja.

– Nos, igazán nagyon kedves, hogy emiatt idefáradt – hálálkodott Lady Wetherby. – Ez legalább némi nyomra vezet. Köszönöm. Most legalább annyit tudunk, merrefelé keressük.

Csend lett. Bill látta, hogy Lady Wetherby befejezettnek tekinti a beszélgetést és arra vár, hogy távozzon, ő viszont még mondani akart valamit. Csak azt nem tudta, hogyan kezdjen hozzá.

Azon töprengett, miképpen vezesse be Claire személyét a beszélgetésbe, anélkül, hogy lerohanásnak tűnjék.

– Izé – mondta velősen Lord Dawlish.

– Nos? – mondta abban a minutában Lady Wetherby.

– Elnézést.

– Magáé a pálya! – mondta Lady Wetherby. – Nyögje már ki!

Csak véletlenül csúszott ki a száján. Lady Wetherby hónapok óta próbálta regulázni magát, hogy ne mondjon ilyesmit, de időnként vissza-visszaesett. A minap is azt találta mondani Wrenchnek, hogy nézzen már utána valami házi problémának és ne nagyképűsködjön annyit, mire Wrench majdnem felmondott. De Lady Wetherby jelenleg akarva sem mondhatott volna jobbat, amivel Bill szívéről legördítette a súlyos követ.

– Nem lakik itt önnél egy bizonyos Miss Fenwick? – kérdezte Bill.

Lady Wetherby meghökkent.

– Maga ismeri Claire-t?

– Igen, ismerem.

– De hiszen ő a legjobb barátnőm! Egy társulatnál voltunk Londonban.

– Igen, elmesélte.

– A koszorúslányom volt, amikor férjhez mentem Lord Wetherbyhez!

– Tudom.

Lady Wetherby rettentően boldog volt. Amikor Lady Wetherby boldognak érezte magát, akkor mindig felettébb bőbeszédűvé vált. Azon embercsoporthoz tartozott, akik ötpercnyi ismeretség után már képtelenségnek tartják, hogy idegenként kezeljék az illetőt. Máris úgy nézett Billre, mint régi, meghitt barátjára.

– Azok voltak ám a szép idők! – kiáltotta vidáman. – Egyikünknek sem volt egy petákunk sem és Algie volt az egész brancsban a leginkább leégve. Az esküvőnk után elmentünk a Savoyba, és amikor már megvacsoráztunk és jött a pincér a számlával, Algie kijelentette, hogy nagyon sajnálja, de gyenge hete volt a lóversenyen és nem tud fizetni. A pincér megpróbált engem megvágni, de nekem sem volt egy vasam sem. Aztán a násznagyot kezdte kapacitálni, de a násznagynak a rajta lévő ruháján és az egyetlen keménygallérján kívül semmije sem volt. Claire-nél sem volt egy árva fitying sem. A végén aztán a násznagynak kellett kislisszolnia, hogy zaciba vágja a jegygyűrűmet.

A szoba csak úgy harsogott a lady kacagtató emlékeitől és Bill basszus hangon kontrázott. Bill el volt ragadtatva. Nem is merte remélni, hogy ilyen villámgyorsan összebarátkozhat Claire vendéglátójával. Ha ez így megy, csupán hasonló bizalmas mederben kell tartania a társalgást, és a lady készséggel átadja neki a ház vezetését.

– Miss Fenwick nincs most itt, ugyebár?

– Nem, Claire sétálni ment Dudley Pickeringgel. Ismeri Dudleyt?

– Nem.

– Claire és Dudley eljegyezték egymást.

A sors különös iróniájaként Lady Wetherby mélységesen hitt abban, hogy a lelombozó dolgokat nagyon óvatosan, kanalanként kell beadagolni az embereknek. Jószívű, lágy lelkű asszony lévén, még a gondolatát is utálta annak, hogy megbántson valakit. A saját maga által felállított szabály szerint a rossz híreket csak fokozatosan és erősen ködösítve mondta el aktuális áldozatának, így hát, mire mondókája végére ért, az illető gondolatban már a legválogatottabb rémségeket képzelte maga elé és kifejezetten megkönnyebbült, mire Lady Wetherby előállt a farbával. Ilyenkor a soros áldozat örömujjongásban tört ki, hogy nincs is semmi baj, mindössze elvesztette az összes pénzét. Most azonban, amikor teljes ártatlansággal úgy képzelte, csupán egy érdekes újságot továbbít, Billt úgy fejbe kólintotta, hogy fütykössel sem csaphatta volna jobban agyon.

– Halálra izgattam magam miattuk – mesélte tovább Lady Wetherby a maga ártatlanságában. – Tudja, én magam hoztam össze őket. Megírtam Claire-nek, hogy jöjjön át az Atlantic-kel, mert tudtam, Dudley ugyanazzal a hajóval utazik. Fejembe vettem, hogy ezek ketten majd szépen összejönnek. Dudley azon nyomban fülig beleesett, és nyilván Claire-nek is megtetszett, mert alig néhány hete voltak itt nálam, amikor azzal álltak elő, hogy eljegyezték egymást. Épp a múlt vasárnap történt.

– Múlt vasárnap!

Egy pillanattal ezelőtt Bill még abban a hiszemben volt, hogy soha többé nem tud már megszólalni, de ez a legutolsó közlés mégis megoldotta a nyelvét. Múlt vasárnap! Hisz Claire épp ezen a vasárnapon bontotta fel az eljegyzésüket!

– Múlt vasárnap történt, este kilenckor – folytatta Lady Wetherby. – Telehold volt és a háttérben halk zene szólt. Igazi harmadik felvonásbeli jelenet.

Bill majd leszédült a székről. Megpróbált visszaemlékezni a részletekre. Vacsora után sétálni ment. Nyolckor vacsoráztak. Egy darabig mászkált. Az istenért, hisz akkor ez az emberi civilizáció szerelmi krónikáinak leggyorsabban lebonyolított ügye lett! Az agyveleje már túlságosan elzsibbadt ahhoz, hogy tökéletesen maga előtt lássa az egészet, de úgy tűnt, hogy Claire ezzel a Pickering nevezetű egyénnel még az előtt jegyezte el magát, mielőtt ők ketten összetalálkoztak a kapunál.

– A drága, öreg Claire számára ez csodálatos partit jelent – forgatta Lady Wetherby mit sem sejtve a kést a nyílt sebben. – Dudley nemcsak rettentően rendes pasas, hanem harmincmillió dollárt rejteget a szalmazsákjában, a gyára meg ráadásul irdatlan méretű summát jövedelmez évente. Tudja, ő az a bizonyos Pickering, a Pickering autógyár tulajdonosa.

Bill felállt. Egy darabig görcsösen kapaszkodott a széke támlájába. Kicsit ahhoz hasonló érzés fogta el, mint akkoriban, amikor még bokszolt, és a rázúduló csapások alatt minden erejét össze kellett szednie, hogy meg ne tántorodjon.

– Ez... ez igazán nagyszerű – mondta. – Most... most azt hiszem, mennem kell.

– Épp most állt meg egy autó – ragyogott fel Lady Wetherby. –Valószínűleg Dudley és Claire jöttek vissza. Nem akarja megvárni, hogy találkozzon vele?

Bill megrázta a fejét.

– Nos, akkor hát a viszontlátásra. De okvetlenül jöjjön el máskor is! Claire barátait mindig szívesen látjuk... és különben is, rettentően rendes volt, hogy idejött Eustace miatt.

Bill már az ajtó mellett állt és épp a kilincsért nyúlt, amikor valaki odakintről lenyomta.

– Nini, ez Dudley! – kiáltott fel Lady Wetherby. – Dudley, ez itt Claire egyik régi barátja.

Dudley Pickering mindig roppant komolyan vette a bemutatás ceremóniáját. Ilyen esetekben rendszerint erősen megragadta a felé nyújtott kezet, melegen megszorongatta, mély áhítattal a bemutatkozó szemébe mélyedt és kurta, ám érzelemdús szónoklatot tartott. A ceremónia nyitányát most is előadta. Erőteljesen megragadta Bill kezét, derekasan megszorongatta és a szeme közé nézett. Ezek után minden eddigi gyakorlat megdőlt. Mr. Pickering meg se nyikkant. Elengedte Bill kezét és meglepődve rápillantott a lordra. Pillantásában még a meglepődésnél is több félelem látszott.

Bill sem szólt egy szót sem. A találkozás belőle sem csiholt ki társalkodó kedvet.

Bill és Mr. Pickering azonban szavak nélkül is sokat elmondtak egymásnak. Bill rámeresztette a szemét Mr. Pickeringre. Mr. Pickering tágra nyitott szemmel bámult Billre.

Bill magába szívta Mr. Pickering látványát. A következőket figyelte meg: Mr. Pickering köpcösségét – Mr. Pickering idősebb mivoltát – Mr. Pickering halálos unalmasságát. Minden megvilágosodott előtte.

Mr. Pickering magába szívta Bill látványát. A következőket figyelte meg: Bill magasságát és széles vállát – Bill éktelen zavarát – Bill nyilvánvaló gazságát – és egyik megnyilvánulás sem kerülte el a figyelmét. Minden megvilágosodott előtte.

Dudley Pickering találkozásuk első pillanatában rájött, hogy azzal az emberrel áll szemtől szembe, aki belopózott a kertbe és bekukucskált az ablakon, azzal az emberrel, akire Claire-rel való eljegyzése estéjén rákiáltott: „Hé!”

– Hol van Claire, Dudley? – kérdezte Lady Wetherby.

– Felment az emeletre – vonta el vonakodva pillantását Billről Mr. Pickering.

– Megyek és megmondom neki, hogy itt van, Mr... hogy is hívják? Még nem is tudom a nevét!

Bill szinte akrobatikus hirtelenséggel feleszmélt. Számos olyan dolog volt, amire ebben a pillanatban merőben képtelen lett volna, de a Claire-rel való találkozás az elsőnek számított mindezek közé.

– Nem, most már sietnem kell – hadarta. – Viszontlátásra.

A szobából való távozása inkább futólépéshez hasonlított. Lady Wetherby tágra nyílt szemmel bámult a dörrenve becsapódó ajtóra.

– A Hibbant Komédiás gyors kivonulása! – jegyezte meg a lady. – Mi üthetett ebbe az emberbe? Úgy száguldott, hogy majd' kiégette a szőnyeget!

Mr. Pickering minden ízében remegett.

– Tudod, ki ez? Az az ember!

– Miféle ember?

– Az, akit rajtacsíptem aznap este, amikor bekukkantott az ablakon!

– Képtelenség! Biztosan tévedsz. Azt mondta, hogy jól ismeri Claire-t.

– De amikor azt ajánlottad, hogy találkozzon Claire-rel, akkor elrohant.

A dolog ilyetén megvilágítása nem kerülte el Lady Wetherby figyelmét.

– Nahát! Szóval ő volt?

– Mit mesélt arról, honnan ismeri Claire-t?

– Hát, ha meggondolom, jóformán semmit sem mesélt. Inkább én beszéltem. Ő csak itt ült és hallgatta.

Mr. Pickering már nem csak félelmében remegett. Az izgalom és a felfedezés ténye is megreszkettette.

– Ez csak trükk volt! – kiáltotta. – Emlékszel, mit mondott Sheriff aznap este, amikor azzal jöttem be, hogy egy ember leskelődik az ablaknál? Azt mondta, hogy a pasas előzetes felmérést tartott a terepről. Ma idemasírozott és hamis ürüggyel bejutott a házba. Amikor idebent volt, magára hagytad?

– Igen. Wrench beengedte, aztán feljött hozzám és bejelentette.

– Néhány percre tehát egyedül maradt. Épp elég ideje volt arra, amit el akart követni.

– Csillapodj!

– Teljesen nyugodt vagyok. De...

– Túl sok rémfilmet láttál, Dudley. Egy ember nem okvetlenül tolvaj csak azért, mert tisztességes öltönyt visel.

– Akkor miért osont ide aznap este?

– Az is lehet, hogy csak képzelődsz és ez nem is ugyanaz az ember.

– Márpedig én teljesen biztos vagyok abban, hogy ez ugyanaz az ember!

– Nos, egy dolgot mindenesetre nyomban megtudhatunk róla. Itt jön Claire! Claire, öreglány, mondd, ismersz egy... a fenébe! Még mindig nem tudom a nevét!

Claire az ajtóban állt és egyikről a másikra nézett.

– Mi baj van, Dudley? – kérdezte.

– Dudley sok hűhót csap semmiért – magyarázta Lady Wetherby türelmesen. – Egy ismerősöd felhívott, hogy elmondja, látta Eustace-t...

– Tehát ezzel a kifogással hívott fel? – csapott le rá Dudley Pickering. – Megmondta, hol van Eustace?

– Nem. Csak azt mondta, hogy látta. Mást nem.

– Szemmel láthatóan afféle csalimese. Valahol meghallotta, hogy Eustace elszökött és rögtön tudta, hogy ezzel az útlevéllel beférkőzhet a házba.

Lady Wetherby odafordult Claire-hez.

– Még mindig nem mondtad meg, ki ez a férfi. Magas, széles vállú ürge. Nagyon angol.

– Csak megjátszotta, hogy angol! – lármázott Dudley Pickering. – Úgy angol, ahogy én!

– Légy türelmes hozzá, Claire! – javasolta Lady Wetherby. – Túl sokat jár moziba, és minden szűk nadrágot viselő férfiban gengsztert lát. Ez a férfi a legangolabb lény volt, akit valaha láttam – úgy is beszélt.

Lady Wetherby egész tűrhetően reprodukálta Bill beszédmódját. Claire meghökkent.

– Nem ismerem! – kiáltotta.

Claire gondolatai szélsebesen pörögtek. Miért jött ide Bill? Mit mondott? Vajon mondott valamit Dudleynak?

– Nem ismerem fel a leírás alapján – mondta gyorsan. – Semmit sem tudok róla.

– Na tessék! – diadalmaskodott Dudley Pickering.

– Ez fura – töprengett Lady Wetherby. – Biztos, hogy nem ismered, Claire?

– Teljesen biztos.

– Azt mondta, hogy a közelben lakik, egy Fészer nevű helyen.

– Ismerem azt a helyet – közölte Dudley Pickering. – Vészjósló, roskatag tanya. Épp olyan hely, ahol egy rakás rabló meghúzhatja magát.

– Én úgy tudom, valami méhésztanya – mondta Lady Wetherby. – Az egyik kereskedő beszélt róla. Valamelyik reggel láttam is egy csinos, fiatal lányt a falu felé biciklizni, akiről azt mondták, Boydnak hívják és méhészetet tart fenn a Fészerben.

– Szemfényvesztés! – szívóskodott Mr. Pickering. – A lány ennek a férfinek a cinkosa. Látnivaló, hogy ezek együtt ügyködnek. A lány idejön, letelepszik és gondja van rá, hogy mindenki megismerje. Ez elaltatja a gyanút. Aztán idejön a pasas, mintha meglátogatná, és szép sorjában kipucolja a környező házakat. Ti sem mehettek el szó nélkül amellett, hogy ezen a nyáron vagy fél tucat betörés történt a környéken és eddig még nem leplezték le a tettest.

Lady Wetherby elnézően szemlélte Dudley Pickering kirohanását.

– És most, hogy mindnyájunkat halálra rémítettél, mit akarsz csinálni?

– Megyek – mondta szilárdan Mr. Pickering – és megteszem a kellő lépéseket.

Mr. Pickering máris ment, hogy megtegye a kellő lépéseket. Fürgén, gyorsan indult, mint a tettek mezejének mindenre elszánt embere.

– A fenébe is! – mondta Lady Wetherby. – Nem is tudtam, hogy a te Dudleyd ekkora fantáziával rendelkezik. Kész nagyágyú.

Claire idegesen nevetett.

– Azért az mégiscsak furcsa – tette hozzá Lady Wetherby elmélázva –, hogy ez a pasas azt mondta, jól ismer téged, te pedig állítod, hogy nem ismered...

– Ide figyelj, Polly! – fordult hozzá hevesen Claire. – El kell mondanom valamit. De ígérd meg, hogy egy mukkot sem beszélsz róla Dudleynak. Az előbb nem mondtam igazat. Ismerem ezt az embert. A menyasszonya voltam.

– Micsoda!

– Az isten szerelméért, nehogy eláruld Dudleynek!

– De...

– Már vége, de mégis így volt. A menyasszonya voltam.

– Mikor lettél a menyasszonya? Még Angliában voltam?

– Nem, akkor jegyzett el, amikor már elmentél.

– Akkor hát ez a férfi nem is tudja, hogy te és Dudley jegyesek vagytok?

– N-nem. Már... már nagyon rég nem találkoztunk.

– Szegény ember! – mondta bűnbánóan Lady Wetherby. – Képzelem, mekkora nyavalyatörést hoztam rá! De mondd, Claire, miért nem meséltél nekem erről egy árva szót sem?

– Jaj, nem is tudom.

– Na, jó, nem akarlak faggatni. Végre is ez rád tartozik.

– Ugye, nem mondod el Dudleynak?

– Persze hogy nem. De miért akarod eltitkolni? Igazán nem kellene emiatt szégyenkezned.

– Nem, de...

– Ne félj, nem mondom el neki. De azért örülök, hogy nekem elmesélted. Dudley akkora hévvel szavalt a betörőkről, hogy már-már engem is meggyőzött. Kíváncsi vagyok, vajon hová rohant?

Dudley Pickering egyenesen a hálószobájába rohant, és tüzetesen megvizsgálta a pisztolyát. Gondosan, behatóan tanulmányozta. Dudley Pickering jelszava a készenlét volt. Most pont úgy nézett ki, mint egy mozidráma mindenre elszánt sheriffje.

16

India érdekes földjén, ahol a kígyók és a skorpiók csak úgy nyüzsögnek úton-útfélen, az a bennszülött, akit a fent említett jószágok közül valamelyik megharap, figyelemre méltó viselkedést tanúsít. Nem áll meg jajveszékelni, valamint arra sem szakít időt, hogy érzelmeit elemezze. Ehelyett elkezd vágtázni és csak rohan, rohan egyvégtében, és abba sem hagyja, míg a mérget a veszett rohanástól ki nem gyúrja a szervezetéből. Addig, míg ezt végre nem hajtja, kísérletet sem tesz holmi szemlélődésre.

Lord Dawlishnak ugyan esze ágában sem volt az indiai bennszülöttek magatartását utánozni, ám mégis szinte szóról szóra az ő példájukat követte. Igaz, nem kezdett rohanni, amikor Lady Wetherby házát odahagyta, de igen hosszú, sebes léptű sétába kezdett. Feszültség idején kevés jobb orvosság akad ennél az emberi elme számára. A hindu bennszülötthöz való hasonlóságot még az is növelte, hogy Bill is éppúgy érezte magát, mint akit megmérgeztek. Mintha valami fojtogatta volna, aminek ellenszere a friss levegő volt.

Bill egyszerű fiatalember lévén, egyszerű erkölcsi törvényeket tartott követendőnek. A barátság terén mindenekelőtt az egyenességet díjazta, csodálta és követelte. Legfőképpen megkövetelte. Barátai között egyetlen bűnöző sem akadt, de még egy bűnözővel is képes lett volna barátságot kötni, abban az esetben, amennyiben bűntette kellően nagyszabású és amennyiben nem alattomos módon követte el. Vegyük például Mr. Breitstein esetét, azét a Mr. Breitsteinét, akit Bill segítségével Claire mindenáron be akart juttatni a klubba. Mr. Breitstein ugyan nem követett el semmiféle bűntényt, nem lehetett rábizonyítani sem lopást, sem hűtlen kezelést, Billnek mégis erős fenntartásai voltak vele szemben. Bill legfőbb vádja az volt, hogy Mr. Breitstein nem volt becsületes, nem játszott nyílt kártyákkal.

Claire sem mutatkozott becsületesnek. Lord Dawlish számára elsősorban nem is annyira Lady Wetherby közlése, hanem ez okozta azt a megrázkódtatást, amely most öt mérföldes sebességgel végighajszolta az Egyesült Államok országútján, mialatt semmit sem látó szemmel maga elé meredt. A beszélgetés részleteire való visszaemlékezés pedig hirtelen Bill arcába kergette a vért és ha lehet, még fokozta léptei sebességét. A marcangoló gondolatoktól iszonyúan rosszul lett.

Érzelmei felvázolásához csak lassacskán jutott el. Már legalább egy mérföldet megtett a skorpió csípte bennszülött módján – vakon, vadul, agyában csakis azzal a vággyal, hogy rohanjon, egyre gyorsabban rohanjon, ahogyan ember még sohasem rohant. Azután lassacskán – habár igazán nem szeretnénk indokolatlanul realistának tűnni, ám a tény túlságosan fontos ahhoz, hogy félre lehessen hessegetni – izzadni kezdett. És ez a tény, habár faragatlanságnak tűnik, mégis csodákat művelt, mert egyszeriben lelki gyógyírként hatott. Bill eleinte csak homályosan, később azonban már egyre tisztábban tudott gondolkozni.

Egy Bill vérmérsékletével rendelkező ember sokféle módon sebesülhet meg a rámért csapások alatt, így cseppet sem meglepő, ha vizsgálódása kezdetén igen vegyes érzelmek kavarogtak benne. Most, ahogyan sorra vette az ütéseket, hol az egyiket, hol a másikat tartotta figyelemre érdemesnek. Azután az egyes csapások kezdtek egyetlen nagy sérelemmé összeállni. Bill lelkileg most annak az embernek a helyzetében találta magát, akit a legváltozatosabb helyeken trafáltak el kemény és fájdalmas ütések. Meditációjának korai szakaszában még alig tudta volna megmondani, hol fáj jobban: mintha egyszerre szúrtak volna a hátába, ugyanakkor a bokájába haraptak, a szemébe bokszoltak, gumibottal rásóztak és sípcsonton rúgták volna.

Sebes sétája közepette lassacskán vázlatos leltárt tudott készíteni. Felsorolta és katalogizálta minden búját-baját. Talán még az önbecsülése sérült a legkevésbé, hiszen Bill igen szerény ember volt. Pedig mélyen megalázták, ami nem lebecsülendő az efféle krízis közepette.

Bill azonban csakis Claire-re gondolt. Mindig nagyon egyenesnek tartotta. És mégis, mialatt azon az estén, az utolsó találkozásukkor beszélt vele, már eljegyezte magát egy másik férfivel, egy hájas, kopasz, vén trotlival, egy szenilis hülyével, akinek az egyetlen előnye, hogy majd belefullad a tenger sok pénzébe. Ez a leírás igazán nem fedi tökéletesen Mr. Pickeringet, de egy Bill helyzetében lévő ember esetében az efféle csekély túlzás megbocsátható.

Tovább rohant. Úgy érezte, hogy hátralévő életében már örökké rohanni fog. Autók vágtattak el mellette, vadul rátülköltek, de ő fütyült rájuk. Kutyák loholtak el mellette, de Bill rájuk sem hederített. A vérében fortyogó méreg további rohanásra ösztönözte.

Azután a láz hirtelen és váratlanul elmúlt. Szinte egyik pillanatról a másikra más ember lett, egészséges, kigyógyult ember, aki most másra sem vágyott, mint egy korty üdítő italra és arra, hogy leroskadhasson valahol, mielőtt nekivágna a rá váró tíz mérföldes, hazavezető betonúinak. Az egyik út menti kocsmában eltöltött félórácska tökéletesítette a kúrát. A leszálló szürkületben hazafelé vánszorgó Bill halálosan fáradtnak, de teljesen tiszta fejűnek mondhatta magát.

Azon kapta magát, hogy úgy gondol Claire-re, mint akit hajdanában ismert, ám aki sohasem jelentett neki semmit az életében. Most olyan távolinak tűnt, hogy Bill elcsodálkozott, ugyan mivel is okozott neki valaha fájdalmat vagy örömet. Mintha mély szakadékon át látta volna a lányt. Ez jelenti az igazi különbséget a szerelem és a belehabarodás között – a belehabarodást egyetlen csapással mindörökre ki lehet irtani. A tisztánlátás órájában, amely most jótékonyan Billre szállt, látta, hogy valójában soha nem is volt szerelmes Claire-be. Ami megfogta, az a szépsége volt, később pedig megszánta sanyarú körülményei miatt. De a gondolkodásuk soha nem rezdült azonos húron. Valamin mindig civakodtak, valamin mindig összekaptak. És Claire nem járt egyenes úton.

Bill szinte öntudatlanul elkezdte felépíteni maga elé az ideális lány képét, azt a lányt, amilyennek Claire-t szerette volna, aki megfelel mindannak az elvárásnak, amit Bill egy nőtől megkívánt. Legyen bátor. Bill csak most jött rá, hogy Claire állandó nyafogása bizony cseppet sem volt ínyére.

Bill sokat eltűrt Claire-től, de az ideális lánynak nincs szüksége arra, hogy próbára tegye a férfi tűrőképességét. Az eszményi lány merész, jókedvűen vitézkedő, harcos amazon. Az effajta lány semmiképpen sem hajlandó bevallani, ha a dolgok rosszul mennek.

Legyen becsületes. Ebben se legyen szüksége elnéző tűrésre. Semmiféle kísértés nem elég erős ahhoz, hogy hitvány gondolatai támadjanak, avagy hitványul cselekedjék, mert bátorsága erőt önt belé és ereje ellenállóvá teszi a kísértésekkel szemben. Legyen kedves. Kedves is és intelligens, és mivel különlegesen intelligens, nagyon jól tudja, hogy csak kedvességgel képes elviselni egy olyan nem túl intelligens embert, mint amilyen ő, azaz Bill. És mi is van még? Legyen pici és fürge és csinos és szőke – ja, és barna szemű! – és tartson méheket és legyen a neve Elizabeth Boyd...

Amikor Bill erre az enyhén meglepő végkövetkeztetésre jutott, éppoly meglepetéssel tapasztalta, hogy tíz mérföldet gyalogolt, anélkül, hogy észrevette volna és épp e pillanatban kanyarodott oda a tanya kapujához. Valaki szembejött vele az ösvényen, és Bill megállapította, hogy ez a valaki Elizabeth.

Elizabeth elébe sietett, alakja picinek és törékenynek tűnt a bizonytalan világításban. James, a macska reumatikus mozdulatokkal somfordált mellette. Elizabeth felnézett, és Bill látta, hogy a lány arca kimerült és aggódó. Bill azzal a különös érzéssel nézte, mintha már ősidők óta nem látta volna.

– Hol volt? – kérdezte Elizabeth remegő hangon. – El sem tudtam képzelni, mi történt magával.

– Sétálgattam.

– De már órák óta elment!

– Egy Morrisville nevű faluig mentem.

– Morrisville! – nyitotta tágra a szemét Elizabeth. – Ezek szerint húsz mérföldet gyalogolt?

– Hát... hát lehetséges.

Lord Dawlish most először jött rá, hány mérföldet távgyalogolt. Elizabeth megrökönyödve nézte. Lehetséges, hogy a váratlan gyalogtúrákat gondolatban összekapcsolta a bűnbánó Nutty újonnan született aktivitásával, és az efféle távgyalogló rekorderek mostanában nagy lelki felfordulást okoztak számára. Most eszébe jutott, hogy az utóbbi hetekben többször is felötlött benne, miszerint látogatójuk szénája nem áll a legjobban, és csakugyan, Bill most szörnyen lesújtottnak és kiborultnak látszott.

Elizabeth habozott.

– Valami baj van, Mr. Chalmers?

– Nincs – felelte Bill határozottan. A nap folyamán korábban bajosan tudott volna ilyen választ adni, de most minden merőben megváltozott. Nem számít, mi történt vele eddig. Jelenleg úgy érezte magát, hogy még soha nem volt ilyen boldog.

– Biztos?

– Egész biztos. Remekül érzem magam.

– Azt hittem... már néhány napja úgy gondoltam, hogy... hogy valami bajba kerülhetett.

Bill villámsebesen hozzátett még egyet azon jó tulajdonságok listájához, amelyeket a hazafelé vezető útja során összeszámlált. Ez a lány mindennek a tetejében még angyalian részvétteljes is.

– Ez rettentően kedves magától – mondta Bill. – De becsszóra, remekül érzem magam. Nagyon jól vagyok.

Elizabeth arcáról eltűnt a nyugtalanság. A szeme felragyogott.

– Tényleg jól érzi magát?

– Fenemód.

– Akkor hadd öntsem nyakon egy kis hideg vízzel. Rémes pácban vagyunk!

– Hogyan! Mi miatt?

– A majom miatt.

– Megszökött?

– Épp az a baj, hogy nem szökött meg.

– Ezt nem értem!

– Jöjjön, üljön le, mindent elmesélek. Borzasztó, hogy ekkora gyalogtúra után még mindig itt álldogál!

A tömör kőpad felé sétáltak. A kőpadot Mr. Fleck, a tanya tulajdonosa valami kiárusításon vette, és egy túláradó pillanatában ledöngölte a tanya udvarán.

– Ez a kőpad a legförtelmesebb vacak – vetette oda Elizabeth –, de arra jó, hogy most ráüljünk. Most pedig mondja el: miért ment el Lady Wetherbyhez ma délután?

Az egész most oly mérhetetlenül távolinak tűnt Billnek, olyan rettentő rég történt, hogy valami ürügyet keresett a Claire-rel való találkozásra, hogy most egészen belegabalyodott és zavarba jött, mit is mondjon. De mielőtt bármit kinyöghetett volna, Elizabeth megválaszolt helyette.

– Azt hiszem, merő szívjóságból ment oda, hogy megvigasztalja a szegény ladyt – mondta Elizabeth. – De ezzel nagy bajt hozott ránk. Rémes, mi minden vette kezdetét azóta!

– Egy szóval sem mondtam neki, hogy az állat itt van.

– Akkor hát mit mondott?

– Csak annyit, hogy láttam.

– Ez épp elég volt.

– Borzasztóan sajnálom.

– Jól van, nem érdekes, de okvetlenül cselekednünk kell. Mégpedig gyorsan és határozottan. Fel kell nyergelnünk harci ménjeinket – magyarázta Elizabeth Bill ámuló tekintete előtt.

– De hát mi történt?

– Nyomunkban van a sajtó! Egész délután újságírók interjúvoltak.

– Újságírók!

– Milliószámra. Az egész terepet elárasztották. Sürgő-forgó, markáns fiatalemberek, akik egytől egyig elszánták magukat, hogy lelepleznek valami titokzatos gyilkosságot, és még a rendőrség is bízik bennük.

– De az istenért, honnan...

– Hogy honnan kerültek ide? Gondolom, Lady Wetherby hívta ide őket.

– De minek?

– Mert szüksége van a hírverésre. Tudom, hogy egy elveszett majom nem túl nagy szenzáció, de ha egy híresség majma szökik meg, az egészen más. Képzelje csak el, ha György király majma szökött volna el, nem lennének tele ezzel a londoni újságok? Kivált, ha a majom először még tojásokat dobált volna az egyik udvarhölgyre és megharapta volna a norfolki herceg lábát... Mert a mi kis vendégünk ezt csinálta, mielőtt idejött. Tojásokat dobált Lady Wetherby mosogatólányára és megharapott egy milliomost. Ez gyakorlatilag ugyanaz, nem? A riporterek itt szimatolnak és ezt a tanyát szemelték ki műveleti központnak. A legnagyobb erőfeszítésembe került, míg meggyőztem őket, hogy menjenek már haza jól megérdemelt vacsorájukhoz. Itt akarták felverni a sátraikat. Lehet, hogy egyik-másik most is itt lapul valahol a fűben, kihegyezett notesszel és azt suttogja maga elé, hogy ő az, aki megoldja a titokzatos gyilkosság rejtélyét. Mit csináljunk?

Billnek semmi ötlete sem támadt.

– Tudja, milyen helyzetben vagyunk? Kész csoda, hogy még nem tartóztattak le majomrablásért! A majom sokkal emberibb, mint sok olyan milliomoscsemete, akit elraboltak. Szörnyű bonyodalom. Tud róla, hogy Lady Wetherby komoly pénzjutalmat ígért a majom kézre kerítőjének?

– Nem tudtam!

– Ötszáz dollárt!

– Még ilyet!

– Bizony. Az az érzésem, Lady Wetherbynek így is, úgy is meg kell fizetnie a publicitást és ha már így van, belement a játékba és ezt is beleszámítja a reklámköltségekbe.

– Erről egy árva szót sem szólt, amikor ott jártam.

– Nem, mert a jutalmat csak holnap vagy holnapután fogja felajánlani. Az egyik újságírótól tudom. Persze, az egész csak arra jó, hogy kellő izgalmat keltsenek vele. Egyre fokozódó izgalmat. Az elgondolás jó, de számomra roppant kínos. Nem szeretnék olyan helyzetbe kerülni, hogy a majom lakat alatt tartójaként lelepleznek, vagy rám fogják, hogy csak arra várok, amíg felverik a jutalom árát. Azt hiszem, ez csúnya foltot ejtene a Boydok szeplőtelen címerpajzsán. Igazán alávaló trükk lenne egy ilyen ősrégi családtól. Nem mintha szegény, drága Nutty nem folyamodna szívesen az efféle alávalósághoz – tette hozzá elgondolkodva.

Bill lenyűgözve hallgatta.

– Szörnyű kínos lenne, ugye?

– Több, mint kínos! Nézzük most a helyzet másik oldalát. Az elmúlt esték valamelyikén az én drágalátos Nuttym, mialatt romba döntötte gyenge szervezetét, azt hitte, majmot lát, ami a valóságban nem volt ott. Ettől azon nyomban rászánta magát a megújult életvitelre. Utál sétálni, de azóta mindennap öt mérföldet gyalogol. Gyűlöli a hideg fürdőt, de azóta csakis jéghideg vízben pancsikál. Nem ismerem a golfütők iránti érzelmeit, de mindeddig azt hittem, mély előítélettel viseltetett irántuk, most pedig a közelébe sem lehet menni anélkül, hogy az ember ki ne tegye magát a főbekólintás veszélyének. Félő, hogy mindez a jó dolog, ahogy kezdődött, olyan hirtelenül véget is érhet! Ahogy én Nuttyt ismerem, egy perc alatt sutba dobja a reforméletet, amint megneszeli, hogy amit látott, az valódi majom volt. És hogy akadályozzuk meg, hogy megtudja? Kész csoda, hogy épp sétálgatott, amikor az újságírók ma megszállták a házat. Milyen következtetést von le mindebből, Mr. Chalmers?

– Azt, hogy el kell tüntetnünk innen az állatot.

– Mégpedig ebben a minutában! De magának nem kell velem jönnie. Biztosan halálfáradt, maga szegény!

– Még soha nem éreztem magam kevésbé fáradtnak – jelentette ki mély meggyőződéssel Bill.

Elizabeth egy percig némán nézte.

– Tudja, Mr. Chalmers, maga tényleg rendkívül kedves. Nagyszerű társ lehet egy ilyen kalandban. Maga kedves és megbízható.

Az a bizonyos félreeső helyiség a méhkaptárak közelében állt. Rozoga faalkotmány volt, sűrű bokrokkal körülvéve. Elizabeth átnézett a vállán, miközben zsebéből kihúzta a kulcsot.

– El sem hinné, milyen szörnyű ideges voltam ma délután. Folyton azt hittem, hogy valamelyik újságíró mindjárt benéz ide. James! James! Nahát, azt hittem, Jamest hallottam a bokorból. Alig bírtam elhessegetni őket. – Elizabeth kinyitotta az ajtót. – Az egyik már alig egy yardnyira volt az ablaktól, amikor Istennek hála érte, megcsípte egy méh. Aztán – ó!

– Mi baj?

– Menjünk vissza és hozzunk magunkkal banánt.

Visszaindultak a házba. Elizabeth megtorpant.

– De hiszen maga még egy falatot sem evett!

– Nem érdekes – legyintett Bill. – Én még várhatok. Először ezzel a munkával végezzünk.

– Maga igazán sportszerű, Mr. Chalmers – mondta Elizabeth hálásan. – Meghalnék, ha még egy percig várnom kellene. Addig nincs nyugtom, míg ezt el nem intéztük. Megtenné, hogy itt marad és megvárja, míg felmegyek Nutty szobájába, hogy megnézzem, fent van-e?

Közben beléptek a házba. Elizabeth dermedten megállt. Az esti csendbe macskaszerű nyivákolás kurrogó hangja hasított, s nyomban utána éles csattanás hallatszott.

– Mi volt ez?

– Olyan volt, mint egy autó kipufogója.

– Nem, ez lövés volt. Gondolom, valamelyik szomszédtól jött. Ilyen estéken mérföldekre is elhallatszik. Lehet, hogy egy macska vadászott a csirkéire. Hála istennek, James nem kalóz természetű. Várjon, csak megnézem Nuttyt!

Elizabeth egy perc múlva visszajött.

– Minden rendben! Benéztem. Nutty épp mély légzési gyakorlatokat tart az ablakban. Jöjjön!

Amikor odaértek a budihoz, tárva-nyitva találták az ajtaját.

– Maga hagyta nyitva? – kérdezte Elizabeth.

– Nem.

– Nem emlékszem, hogy kinyitottam volna. Nos, legalább oda sem kell mennünk. A majom nyilván elszelelt.

– De azért inkább nézzünk körül, jó?

– Körülnézhetünk, de a majom már biztos nincs odabenn. Van gyufája?

Bill gyufát gyújtott és felemelte.

– Atyaúristen!

A gyufa kialudt.

– Mi az? Mi történt?

Bill másik gyufát gyújtott.

– Valami van a padlón. Olyan, mint egy... várjon csak egy percig! – Bill lehajolt és a gyufa remegő lángjánál megnézte azt a valamit, ami a padlón hevert. A gyufa végigégett és kialudt.

– Igaza volt – szólalt meg Bill a sötétségben. – Tényleg lövést hallottunk. A szegény kis majom itt hever a padlón és az oldalán akkora lyuk tátong, mint az öklöm.

17

A kisfiúkor, akár a kanyaró, egyike azon gyermekbetegségeknek, amelyeket egy férfiú, ha fiatalon megkap, könnyen túlesik rajta, ám előrehaladottabb életkorban már veszedelmessé válhat. Dudley Pickering akkoriban keveredett ki a kisfiúkorból, amikor kortársai még javában benne dagonyáztak. Igaz, néhány évvel bölcsője elhagyása után még bizonyos éretlenségről tett tanúságot, de a térdnadrággal együtt az éretlenséget is kinőtte. A tíz- és tizennégy éves életkor kaotikus periódusát is elkerülte. Tízévesen töprengő és megfontolt fiatalember volt, tizennégy éves korában pedig csaknem elaggott, maradi trottynak számított.

Most pedig – harmincvalahány évesen – újból rátört a kisfiúkor. Miközben a pisztolyát vizslatta a hálószobájában, vad és ismeretlen érzések kerítették hatalmukba. Dudley Pickeringnek ugyan sejtelme sem volt minderről, ám ezek az érzelmek mégis visszavitték harminc évvel ezelőttre, amikor még indiánokra vadászott a kertben. Pedig a képzelőereje méltán elsorvadhatott volna, hiszen a Pickering Óriás ellenőrzése közepette száz százalékig kihasználatlanul maradt.

Most szinte vallásos buzgósággal hitte, hogy Lord Wetherby nyaralójában óriási cselszövést fedezett fel, és hogy ez a cselszövés csalogatta a nyaralóba Lord Dawlisht. Valljuk be, a körülmények csakugyan hozzájárultak ahhoz, hogy megerősítsék ebbeli hitében.

Az utóbbi két hónapban nyári lakok tucatjait rabolták ki. Dudley Pickering nem ismerte a környéket és sejtelme sem volt arról, hogy Long Islanden minden évben olyan rendszerességgel fosztogatták a nyaralókat, amilyen rendszerességgel évente megérkeztek a szúnyogok és a medúzák. A nyári házak kirablása afféle helybeli iparnak számított. Az emberek nyugodt lélekkel hazamentek a nyaralás után, miközben tudták, hogy bárki vígan bemászhat a borospincéken át. Ez volt Long Island lakóinak egyszerű krédója.

Mindez megteremtette Mr. Pickering agyában a rablás démonát. Az ő agyveleje már eleve fogékony volt a tolvajok iránt, amelyet még külön kikristályosított benne annak a férfinek a sajátságos viselkedése, akit Dudley Pickering magában csak Az Embernek nevezett. Látta Az Embert, amint arrafelé ólálkodott és belesett az ablakon. Rákiáltott, hogy „Hé!” és Az Ember kereket oldott. Az Ember azzal az ürüggyel somfordált be a házba, hogy ismeri Claire-t. A gondolatra, hogy Az Ember netán találkozhatna Claire-rel, Mr. Pickering pánikba esett. Pedig Claire akkor is, később is tagadta, hogy ismeri Az Embert.

Ami pedig a nyilvánvalóan alibinek használt méhészetet illeti, azt igazán nevetségesen könnyű kiszámítani. Mr. Pickering hallotta vagy olvasta valahol, hogy egy intelligens rabló első számú ködösítései közé tartozik, ha valamiféle nyílt és ártatlan elfoglaltságot űz, amellyel teljesen eltereli a gyanút valódi foglalkozásáról. Mr. Pickering nem vallotta be magának, de még a gondolat is kéjesen hatott rá, mit érezne, ha elkapná Az Embert és társát a rablott holmikkal együtt.

Ha Mr. Pickering a maga idejében átélte volna kisfiúkorát és a maga idejében kinőtt volna a kamaszkorból, akkor bizonyára egészen másképp cselekszik. Értesítette volna a rendőrséget és valószínűleg mindent rájuk bízott volna, ő maga pedig szépen szobája mélyén lapít éjnek idején a pisztolyával együtt. De a kisfiúk már csak kisfiúk maradnak. Mr. Pickering számára a megfiatalodás ezen órájában az tűnt az egyedüli üdvözítő útnak, hogy ellátogat a méhtanyára, a bűnözés melegágyába és rajta tartja a szemét. Oda akart menni és ott akart portyázni a bűntanyán.

Látogatásának semmi előre meghatározott célja nem volt. De a maga kisfiús, elemi iskolás módján ott akart lenni, zsebében a revolverrel meg egy rakás tölténnyel és portyázni óhajtott.

Remek, portyázásra való este volt. A holdfény oly kevéssé világított, hogy alig lehetett látni fogyó karéját, s a szerény fényben mély árnyak keletkeztek, amelyben a portyamester megbújhatott, a pici fényben pedig kitűnően láthatta a bűnözőt, anélkül, hogy felfedezték volna. Mr. Pickering frissen végigcaplatott az úton, majd a tanya közelébe érkezve jóval kevésbé frissen kezdett lépkedni. A kaputól az útig húzódó, a háztól nem messze burjánzó sövény épp a megfelelő leshelyet kínálta. Mr. Pickering a sövényhez surrant, majd megpróbált átkecmeregni rajta.

Miként azok a tábornokok, írók, művészek és mások, akik nagyszabású dolgokat terveznek, a részletekhez érkezve Mr. Pickering is úgy találta, hogy itt kezdődnek a zűrök. Ezt a sövényen való átkecmergést eleddig roppant könnyedén vette. Azt gondolta, hogy csak úgy hipp és hopp, és máris lazán átkecmereg rajta. Nem számított azonban az ágakra-bogakra, a tüskékre, szederindákra, valamint az imitt-amott váratlanul felbukkanó gödrökre, így hát, amikor végre átjutott, verejtékben fürödve és szörnyen összeborzolódva, ott találta magát egy tisztáson, s nem messze onnan, ahol állt, meglátta a méhkaptárakat. Nem telt bele sok idő, mire rájött, mi az, amire jelenleg égető szüksége lenne. Már néhány perce azon elmélkedett, hogy a lelke üdvösségét is odaadná egy pohár hideg italért és langyos fürdőért. Aztán kissé magához tért és rájött, hogy ott ácsorog a nyílt téren, ahol bárki emberfia megláthatja a környéken, s ekkor visszahúzódott a sövényhez. A sövény nem tartozott ugyan a kedvencei közé, de arra remekül megfelelt, hogy alákucorodhasson. A bozót szinte elnyelte Mr. Pickeringet.

Ez volt kampányának utolsó aktív mozzanata. Ezek után ott maradt a bozótban, ahol volt és leste, hogy az ellenség csináljon már végre valamit. Hogy voltaképpen mit várt az ellenségtől, mit csináljon, azt Mr. Pickering maga sem tudta. Tudat alatt mindössze arra számított, hogy ezen az éjen előbb vagy utóbb, de valami történni fog. Épp ilyen lehetett az az éjszaka is, amely ismerősei közül harminc évvel ezelőtt annyi embert ösztökélt ehhez hasonló dologra. Ezek a férfiak ma bizonyára épp olyan idősek, közönyösek és cseppet sem kalandvágyók, mint Mr. Pickering volt akkoriban. Mr. Pickering ugyan a leghatározottabban elutasította volna még a feltételezést is, ám az igazság az, hogy Mr. Pickering, ha későn startolt is, de elkezdett indiánosdit játszani.

Hosszú ideig az égvilágon semmi nem történt – olyan hosszú ideig, hogy Mr. Pickering – a benne bugyborékoló élesztő ellenére – a végén már-már kezdte azt hinni, hogy nem is fog semmi történni. A hold kimondhatatlan nyugalommal fénylett. A tücskök és a levelibékák vég nélküli duettet zengtek, s nyilván sejtelmük sem volt arról, hogy ezt különböző hangnemben művelik, ami egy idő elteltével majdnem az őrületbe kergette Mr. Pickeringet. A szúnyogok is hozzáadták a maguk sipító tenorját a koncerthez. Az a gallyacska, amelyen Mr. Pickering álldogált, akkorákat reccsent, mint egy-egy pisztolylövés. A hold flegmán tovább sütött.

A távolban vonyítani kezdett egy méla eb. Az úton végiggördült egy autó. Mr. Pickering néhány pillanatig azzal szórakoztatta magát, vajon milyen márkájú kocsi lehetett. Aztán azon kapta magát, hogy valami mászkál a nyakán, épp ott, ahol még nagy nehezen elérte. Mr. Pickeringet kényelmetlen érzések kerítették hatalmukba. Vajon mi lehetett ez? Napközben Mr. Pickering többször is látta, amint hosszú szárnyú, fekete, kellemetlen pofázmányú teremtmények suhantak el a levegőben. Talán ez is egy ilyen volt? Vagy tán valami hernyó? Vagy – az az elkeserítő izé csak nem akart lemászni róla, de nem merte agyoncsapni, hátha a hang odavonz valakit.

No, de legalább nem csípte meg. Ez is valami.

Az első vonyító ebhez most egy második is csatlakozott. Aznap éjjel úgy látszik, az összes helybeli kutyán valami bánat hulláma sepert végig.

Mr. Pickering életkedve erősen megfogyatkozott. Hirtelen megöregedett és a képzelőereje hanyatlásnak indult. Amikor már épp azon volt, hogy feladja ezt az egész kalandot és búsan hazabandukol, hangok ütötték meg a fülét, amitől kisfiús lelkesedése egy pillanat alatt visszatért.

Még mélyebbre kucorodott a bozótban. Egy ember – Az Ember – közeledett felé és vele volt nőnemű cinkostársa is. Olyan közel mentek el a bozót mellett, hogy Mr. Pickering meg tudta volna érinteni őket.

A nőnemű cinkostárs beszélt, és első szavaira Mr. Pickering gyanúja diadalmi haditáncra penderült. A lány szinte már a nyitó szavaival kézre adta magát.

– El sem hinné, milyen ideges voltam ma délután – hallotta Mr. Pickering a halk hangot. Kellemes, lágy hang volt, de az ilyen kellemes, lágy hang nagyon alkalmas lehet bűnöző gondolatok továbbítására. – Folyton azt hittem, hogy valamelyik újságíró mindjárt benéz ide.

Hol lehet az az ide? Á, persze, a budi! Mr. Pickering már eddig is gyanakodva nézegette a budit. Pont úgy néz ki, mint ahol valamit erősen rejtegetnek.

– James! James! Azt hittem, Jamest hallottam a bokorban.

A lány egyenesen a Mr. Pickering által megszállva tartott stratégiai pont felé nézegetett. Szavai nyomán szörnyűséges ágrecsegés keletkezett, amitől Mr. Pickering ereiben meghűlt a vér. Megdermedt. Ám a veszély elvonult. A lány tovább beszélt. Mr. Pickering James kilétén töprengett. Ki lehet az a James? Természetesen egy újabb gengszter. Atyaúristen, hát hányan vannak ezek?

– Az egyik már alig egy yardnyira volt az ablaktól.

Mr. Pickering ujjongott. Tehát valóban rejtegetnek valamit a budiban! De mit? A szajrét?

– Istennek hála, megcsípte egy méh. Aztán... Ó!

A lány megállt és Az Ember megszólalt: – Mi baj?

Mr. Pickering érdekesnek tartotta, hogy Az Ember még akkor is megőrzi angol kiejtését, amikor magánbeszélgetést folytat a cinkostársával. No persze, gyakorlásként, semmi kétség.

– Menjünk vissza a házba és hozzunk magunkkal banánt – mondta a lány. Azzal visszaindultak a ház felé és magára hagyták a teljesen begőzölt Mr. Pickeringet. Banán? Miféle banán? Biztosan így nevezik tolvajnyelven maguk között a pisztolyt. Csak erről lehet szó!

De Mr. Pickeringnek nem volt ideje az elmélkedésre. Itt volt az alkalom, az egyetlen alkalom, hogy bekukkanthasson a budiba és megoldja a titokzatos rejtélyt. Látta, hogy a lány kinyitotta az ajtó zárát. Csak néhány lépés, és máris benn lehet. Nem is kell hozzá más, csak jó idegek. Mr. Pickering erősen összeszedte magát. Kicsörtetett a bozótból, lábujjhegyen odalopakodott a budi ajtajához és benézett. Ebben a pillanatban valami megérintette a lábát.

Kellő időben és kellő helyen egy férfiú olyan sztoikus önuralomra képes, amely bárkiben messzemenő csodálatot és elismerést kelthet. Mr. Pickering nem volt anyámasszony katonája. Egyszer árokba borult a kocsijával és törött karral húsz percet várt, amíg megérkezett a segítség, mialatt egyetlen jajszó sem hagyta el ajkát. De ez a mostani eset egészen más volt. Elméjét felkészületlenül érték az efféle meglepetések. Bizonyos időben nem illik megérinteni egy férfiú lábát. Ez a mostani eset is ilyen illetlen alkalomnak bizonyult. Hangtalanul felugrott a levegőbe, mintha egész lényét kettészakította volna a kataklizma.

Maga elé tartotta pisztolyát a névtelen rettenet elleni védekezésül, és ha már maga elé tartotta, akkor lőtt is. Aztán valami gépies ösztönzéstől hajtva visszainalt a bozótba, majd átvágta magát a kusza sövényen és addig rohant, míg kellő távolság nem fejlődött közte és a veszedelmes zóna között.

James, a macska ezalatt mélyen megbántva attól a viselkedéstől, amelyet barátságos törleszkedése váltott ki, felmenekült a budi tetejére. Panaszosan miákolt, hangjában a megfejthetetlen rejtély méltatlankodott. Mr. Pickering igazán teljesen érthetetlen magatartást tanúsított. Az egész dolog merő rejtélynek tűnt James számára.

18

Lord Dawlish a budi ajtajában álldogált és farkánál fogva lóbálta Eustace tetemét. A pillanat halálosan komoly volt. Semmi kétség, Lady Wetherby kis kedvencének befellegzett.

Dudley Pickering pisztolyának golyóbisa elvégezte a maga romboló munkáját. Eustace kalandos pályafutása véget ért.

Elizabeth ajka remegett, arca fehéren villant a hold fényében. Lágyszívű leányzó létére mélyen átélte a siralmas tragédiát. Ezenkívül pedig, noha igazán nem volt bátorság híján, mégis kiborította, hogy ismeretlen, fegyveres személyek kószálnak fel és alá a birtokán.

– Ó, Bill! – suttogta. – Szegény kis jószág! – tette hozzá. – Ki lehetett az? – kérdezte végül.

Lord Dawlish nem felelt. Pillanatnyilag minden figyelmét az kötötte le, hogy Elizabeth Billnek szólította. Aztán rájött, hogy a lány már harmadszor szólongatta és válaszra várt.

– Ki tehette ezt?

Bill mérlegelte a dolgot. A gondolkodás nála soha nem ment villámszerűén, és a kérdés készületlenül érte.

– Gondolom, valami fickó – vágta ki végül a ragyogó feleletet. – Valahogy bejött, ugyebár, aztán véletlenül elsütötte a revolverét.

– De mit akart itt a pisztollyal?

Bill kissé zavartan pislogott.

– Miért ne lehetett volna pisztolya? Azt hiszem, errefelé mindenkinek van.

Lord Dawlish, mint már említettük, igen csekély ismeretekkel rendelkezett Amerika felől. Jelenlegi rövid látogatásától eltekintve csupán annyi sejtelme volt az Egyesült Államokról, amit a Londonban látott amerikai filmekből merített, amelyekben a szereplök a nap minden órájában pisztollyal hadonászva rohangálnak. A filmek nyomán tehát úgy sejtette, hogy Amerikában a jól öltözött férfihez éppúgy hozzátartozik a pisztoly, mint a keménygallér.

– Azt hiszem, rabló lehetett – vélekedett Elizabeth. – Ezen a nyáron rengeteg rablás történt a környéken.

– De mit rabolna el egy rabló a budiból? Fura ötlet lenne, nem? Semmi értelme. Én inkább azt hiszem, valami csavargó lehetett. Úgy gondolom, hogy a csavargók mindenhová bekukkantanak és a leglehetetlenebb helyeken szimatolnak.

– Egészen közel lehetett hozzánk, mialatt beszélgettünk – borzongott össze Elizabeth.

Bill körülnézett. Mindenütt béke honolt. A békabrekegésbe semmiféle gyanús hang sem vegyült. Idegen alakok látványa sem szennyezte a tájat. Az egyetlen idegen alak, Mr. Pickering szabad szem számára láthatatlanul kushadt a bokrok közt.

– Már mindenképpen odébbállt – jelentette ki Bill. – És most mit csináljunk?

Elizabeth újból megborzongott és gyors pillantást vetett az elhunytra. Eustace a zűrzavaros élet láza múltán jól aludt ugyan, de külső megjelenésre nem a legjobb formáját mutatta.

– És... ez? – bökött Eustace felé Elizabeth.

– Nem hívnám „ez”-nek – tanácsolta Bill. – Olyan érdesen hangzik. Mondja inkább úgy, hogy „ő”. Egyébként gondolom, el kellene hantolnunk. Van itt valahol egy ásó?

– Nincs.

– Ásó nélkül hetekig is eltart, míg lyukat fúrunk – mondta elgondolkozva Bill. – Kis kölyök koromban volt egy barátom, akivel fogadtunk, hogy át tudom-e fúrni a földet egy zsebkéssel és eljutok-e így Kínába. Napokon át farigcsáltam, a bicska beletört, de sajnos nem jutottam közelebb Kínához. – Bill a földre fektette Eustace tetemét és töprengve nézte. – Ez az, amin a detektívregényekben a legtöbbet rágódnak – Mit Tegyünk a Holttesttel? A gyilkosság még egészen simán megy, aztán ott állnak, és nem tudják, mitévők legyenek a hullával.

– Szeretném, ha nem beszélne úgy rólunk, mintha gyilkosok lennénk.

– Pedig úgy érzem, hogy azok vagyunk. Maga nem?

– Pontosan úgy érzem.

– Olvastam egyszer egy históriát, amiben a pasas kinyiffantott valakit, aztán bedugta egy kénsavval teli kádba...

– Elég! Mindjárt rosszul leszek.

– Csak egy ötlet volt – mentegetőzött Bill.

– Akkor ötöljön ki valami jobbat.

– Mi lenne, ha odatennénk Lady Wetherby küszöbére? Akkor bevinnék neki a reggeli tejjel. Vagy ami még jobb, becsöngetnénk és elszelelnénk. Mi a véleménye erről?

– Úgy érzem, egyszerűen nem lenne idegem efféle kockázathoz.

– Ó, hiszen én megcsinálnám! Semmi szükség arra, hogy maga is odajöjjön.

– Álmaimban sem jutna eszembe, hogy egyedül hagyjam.

– Ez igazán rettentően kedves.

– Különben sem tudnék egyedül maradni ma este. Félek. Még a csontjaim is remegnek a rémülettől. És nem szeretnék odamenni Lady Wetherby küszöbére ezzel.

– Vele.

– Semmi értelme, hogy így gondoljak rá.

– Olvastam egyszer egy regényt – töprengett hangosan Bill –, amiben két pofa meg akart szabadulni a hullától. Bedugták egy harmadik pasas zongorájába.

– Látom, maga a legrémségesebb könyveket olvasgatta.

– Kedvelem, ha a regényekben csurran-cseppen egy kis vér –magyarázta Bill. – Mit szól a zongorás megoldáshoz?

– Akkor már inkább valami autóba kellene tenni.

– Olvastam egy könyvet...

– Próbálja már elfelejteni, amit olvasott. Találjon ki valami egyénit.

– És ha feldarabolnánk a kis fickót?

– Feldarabolni?

– Igen, aztán eltemetnénk a pincében. Ezt szokták csinálni az emberek a feleségükkel.

Elizabeth összerázkódott.

– Találjon ki valami mást.

– Nos, más nem jut eszembe, csak az, hogy vigyük ki az erdőbe és hagyjuk ott. Milyen kár, hogy nem mondhatjuk meg Lady Wetherbynek, hol van; pedig szörnyen odavan érte. De azt hiszem, a legfontosabb az, hogy megszabaduljunk tőle.

– Már tudom is, hogyan csináljuk. Az erdő jó ötlet. Egyik része Lady Wetherby birtoka. Tavasszal, amikor a Wetherby-ház még lakatlan, arrafelé szoktam sétálgatni. Az erdő közepén áll egy kunyhó. Nem hinném, hogy bárki odatévedne, egészen elhagyatottnak látszik. Odatehetnénk, aztán... nos, aztán írhatnánk pár sort Lady Wetherbynek. De ezen majd később is ráérünk gondolkozni.

– Akkor hát így lesz a legjobb. Tényleg velem akar jönni?

– Ha megpróbál faképnél hagyni, sikítani kezdek. Lássunk hozzá.

Bill a farkánál fogva felemelte Eustace-t.

– Olvastam egyszer egy könyvet, amiben egy pasas épp átvonszolt az erdőn keresztül egy hullát, amikor hirtelen...

– Elég! Abbahagyni! – szólt rá Elizabeth erélyesen.

Kettejük társalgása alatt a bokrok között lapító Dudley Pickering egy percig sem vette le a szemét róluk. Kémkedéshez ugyan nem tartózkodott a legeszményibb helyen, mert ahhoz túl messze volt tőlük, hogy hallja, amit mondanak, és a világítás is túl homályos volt, hogy kivegye, mit tart a kezében Bill. Mr. Pickering ebből a távolságból valami zsákféleségnek vélte. Kis idő múltán már meg volt győződve arról, hogy amit lát, az csakugyan zsák; jelenleg még üresen leffeg, később azonban degeszre akarják tömni a szajréval. Amikor a két, megfigyelés alatt tartott egyén berekesztette a társalgást, és elindult Lady Wetherby erdeje felé, Mr. Pickeringben szemernyi kétség sem maradt, hogy sejtése nem csalt, ezek itt csakugyan bűnözők. Az egész dolog logikusan működött.

Az Ember, aki a Lady Wetherbynél tett látogatásai alkalmával felmérte a terepet, most épp azon volt, hogy betörjön. Cinkostársa a zsák mellett ácsorgott. Mr. Pickering erősen dobogó szívvel megmarkolta pisztolyát, a jótékony árnyékban megkerülte a sövényt, és épp akkor ért a kapuhoz, amikor a bűnöző pár eltűnt az erdő fái között. Mr. Pickering a nyomukba eredt. Boldog volt, hogy újból mozoghat. Mialatt a bokorban dekkolt, töméntelen tüske szaggatta. Lábikráját a legundokabb éles vacakok bökdöstek és számos érzékeny helyen hólyagosra csípte a csalán. És mélyen meg volt győződve afelől, hogy Istennek egy újabb kellemetlen teremtménye mászott be hátul a nyakába.

Dudley Pickering olyan kígyószerűen siklott át az erdőn, ahogyan csak bírt. A természet ugyan jóval masszívabb külsővel ruházta fel, mint a kígyókat, de ő megtett minden tőle telhetőt. A vadászat felettébb felcsigázta és Dudley Pickering minden törekvése arra irányult, hogy úgy kússzon át az aljnövényzeten, miként ama intelligens indiánok, akikről évekkel ezelőtt oly sokat olvasgatott Mr. Fenimore Cooper könyveinek lapjain. Gyermekkora napjaiban Dudley Pickering nem sokra becsülte Fenimore Coopert, munkáit nem tartotta sem komolynak, sem tudományosan érdekesnek; most azonban úgy látta, hogy az íróban mégiscsak lehetett valami, úgyannyira, hogy el is határozta, előveszi a könyveit és újra átrágja magát rajtuk. Most bezzeg örült volna, ha annak idején nagyobb figyelmet fordít rájuk, hisz azokban kétségkívül sok olyan információ és utalás lehet, ami most nagyon is jól jött volna. Ezek közé tartozott például, hogy Mr. Pickering halványan ugyan, de még emlékezett olyan szereplőkre, akik úgy tudtak átlopakodni az erdőségen, hogy egyetlen ág sem reccsent meg a talpuk alatt. Talán az író elárulta, hogyan csinálták. Mr. Pickering, aki nem volt efelől kellőképp felvilágosítva, korántsem tudott ilyen hangtalanul lopakodni. Úgy tűnt, mintha az erdő egyetlen gallyszőnyegből állt volna. Ha csak egyet lépett is, máris rálépett valamelyik faágra, és amint rálépett, a faág nagyot reccsent a lába alatt. Voltak bizonyos pillanatok, amikor Mr. Pickering azon borongott, hogy ezért a pénzért gépfegyverrel is lődözhetne.

Ezalatt Bill, Elizabeth-szel szorosan a nyomában egyenesen előre mendegélt. Időről időre megfordult és néhány biztató megjegyzést tett, mert úgy gondolta, hogy a jelen helyzetben Elizabeth-nek nagy szüksége van biztató megjegyzésekre. Elizabeth most merőben új, más oldaláról mutatkozott meg. Az az Elizabeth, akit Bill ismert – a bátor, magabiztos Elizabeth – eltűnt és helyébe egy sokkal lágyabb, sokkal érdekesebb, sokkal izgalmasabb Elizabeth lépett. Billben ez a változás különös érzelmeket keltett, mialatt csak mentek, folyvást egyenesen előre.

Bill rájött, hogy voltaképpen másra sem vágyik, mint arra, hogy közelebb húzódjon Elizabeth-hez, elfogta a vágy, hogy megsimogassa, megnyugtassa és megvédelmezze. Olyan volt ez, mintha ezen az éjszakán felfedezte volna valami rejtély megfejtését, avagy valami vegyi elemzés elveszített kulcsát. Mint a legtöbb nagyra nőtt férfi, alapjában véve ő is szeretett védelmet nyújtani; a gyengeség kihozta belőle lénye legjobbját. És ma este történt először, hogy Elizabeth gyengének mutatkozott. Hosszú sétájuk alatt Bill egyre tisztábban látta, hogy számára egyetlen lány létezik csak a világon, és ez a lány Elizabeth.

Épp azon morfondírozott, hogy miféle módszert lenne tanácsos igénybe venni érzelmei kifejezésére, amikor Mr. Pickering, ez a modern Csingacsguk sikeresen ráhágott egy újabb ágacskára. Az ág élesen megreccsent. Elizabeth azonnal megtorpant és halkan felsikkantott.

– Mi volt ez? – kérdezte rémülten.

Bill is meghallotta a zajt. Képtelenség volt Mr. Pickeringgel több yardnyi körzetben tartózkodni anélkül, hogy valaki ne hallja meg a lármáját. Billben fel sem merült a gyanú, hogy bárki követhetné őket, mert inkább a józan ész embere volt, semmint a képzeleté, a józan ész pedig azt a kérdést szögezte neki, hogy vajh mi a fészkes fenének totyoghat utánuk bárki is az erdőben éjnek idején. De nyomban észrevette a pánikot Elizabeth hangjában és igyekezett megnyugtatni.

– Csak egy ág reccsent. Az erdőben mindenféle zűrös hangokat lehet hallani.

– Én pedig azt hiszem, hogy az a pisztolyos ember követ minket!

– Képtelenség! Ugyan miért követne? Ez csacsiság! – jelentette ki Bill csaknem szigorúan.

– Nézze! – kiáltotta Elizabeth.

– Mit?

– Láttam valamit ott, a fa mögé bújni.

– Ne képzelődjön. Szedje össze magát.

– Nem bírom összeszedni magam. Félek.

– Melyik fa mögé képzelte elbújni azt a valamit?

– Ott, a nagy fa mögé.

– Na, jó. Idefigyeljen, én most visszamegyek, és...

– Ha csak egy másodpercre itt hagy egyedül, meghalok a félelemtől – nyelt nagyokat Elizabeth. – Régebben nem tudtam, hogy ilyen gyáva vagyok. Mint egy kukac.

– Szamárság. Az ilyesmitől mindenki megijedne. Olvastam egyszer egy könyvet...

– Ne!

Bill hirtelenében azon kapta magát, hogy a szíve váratlan hevülettel kezd dobogni. Az a vágy, hogy megnyugtassa, lecsillapítsa és megvédelmezze Elizabeth-t, egyszeriben élete azonnali ambíciójává vált. Ott, ahol álltak, sűrű sötétség honolt. A holdfény ugyan aprócska fényeket szórt szanaszét, de azon a sűrűségen, ahová most hatoltak be, nem jutott át a holdsugár. Bill még Elizabeth-t is alig látta. Épp csak sejtette a jelenlétét. Hirtelen csodálatos ötlete támadt.

– Fogja meg a kezem – mondta.

Pontosan ezt mondta volna egy halálra rémült kisgyereknek is, és jelenleg széles e határban egyetlen halálra rémültebb kisgyerek sem volt Elizabeth-nél. Az Eustace-szel történt titokzatos borzalom annyira megrázta, amit azóta sem oszlatott el semmi, és Elizabeth teljesen elveszítette eddigi könnyedségét és önbizalmát, ami pedig mindezidáig olyan kiváló fegyver volt számára az élet legtöbb, hétköznapi eseményében.

Valami pici és puha csusszant Bill tenyerébe és egy darabig csend volt. Bill egy árva szót sem szólt. Elizabeth egy árva szót sem szólt. Mr. Pickering abbahagyta az ágrecsegtetést. A fák tetején picurka szellő lebegett. Bill szorosan fogta Elizabeth kezét.

– Most jobb?

– Sokkal.

A picurka szellő is elhalt. Levél sem rezdült. Az erdő nagyon csöndesen állt. Valahol egy madár felcsipogott álmában.

– Rendben van?

– Igen.

Azután valami történt – valami megrázó, mindent megbomlasztó. Mindössze egy fácán röppent fel, de úgy hangzott, mintha eljött volna a világ vége. A fácán a világegyetemet betöltő zajjal odapuffant a földre és egy pillanatra minden fekete zűrzavarrá változott. A pillanat elmúltával pedig Bill rádöbbent, hogy karjával szorosan átöleli Elizabeth-t, a lány szepegve hozzásimul és Bill hevesen megcsókolta. Valaki eközben nagyon halkan hadart valamit.

Bill rájött, hogy ő maga motyog.

– Elizabeth!

Bűvös varázslat, a szférák zenéje zengett ebben a névben. A dolog roppant különös volt, hiszen a név, mint név, távolról sem volt ritkának mondható. Eddig a pillanatig Bill inkább afféle gyerekes előítélettel viseltetett iránta. Ez a név ugyanis kibogozhatatlanul összevegyült Bill gondolataiban hajdani iskolája undorítóan zsúfolt tantermével és ottani folyamatos szerencsétlenségével; ugyanis akkoriban még bimbózó eszével képtelen volt megjegyezni, ki volt a spanyol armada idején Anglia királynője – s emiatt egyvégtében komoly súrlódásai voltak zordon lelkületű tanítónőjével. Most azonban olybá tűnt előtte, hogy az Elizabeth az egyedüli lehetséges név egy lánynak, az egyetlen olyan címke, amely megfelelően kifejezi azt a bájt, amire ebben a mellette álldogáló lányban rábukkant. Poézis zenélt minden egyes betűjéből. Mély akkordok csendültek fel belőle, melyektől különös, szépséges dolgok jutottak az ember eszébe. Bill nem is kívánt most egyebet, csupán annyit, hogy ott álljon és ezt a nevet hajtogassa.

– Elizabeth!

– Drága Bill!

Ez is jól hangzott. Még így egyszerűen kimondva is muzsikált ez a „Bill”. A világ összes többi Billjének az lehetett a benyomása, hogy igen prózai névvel bír, és csak egyetlen lány létezett ezen a földön, aki ilyen gyönyörűségesen tudta kiejteni ezt a nevet.

– Tényleg kedvelsz, Bill?

– Méghogy kedvellek!

– Olyan nagyszerű vagy! – sóhajtotta Elizabeth.

Bill e szavak hallatán megremegett. Soha nem képzelt túl sokat önmagáról. Inkább tökfejnek tartotta magát – jó, jó, talán tisztességesnek és jó szándékúnak, de emellett szörnyen ostobának. Szinte hihetetlennek tűnt, hogy bárki – és mindenekelőtt épp Elizabeth – valami nagyszerűséget lásson benne.

Maga a puszta kijelentés elég volt ahhoz, hogy Bill elfogadja ebbeli minősítését. A dolog meggyőzően hangzott. Nagyszerű! Tényleg az lenne? Teringettét, miért is ne lenne az? Furcsa ötlet, de az ilyesmi erősen hat az emberre. Bill újjászületett önbizalommal habozás nélkül tizenegyszer megcsókolta Elizabeth-t.

Fenemód jól érezte magát. A legszívesebben nekiiramodott volna egy-két mérföldnyi vad rohanásnak és átugrott volna néhány kaput. Milyen jó lett volna, ha szembejön vele öt-hat kiéhezett koldus, akiknek a legnagyobb örömmel odaszórt volna egy tekintélyes summát. Az éj e szakában persze bajosan számíthatott sanyarú sorsú koldushadak felbukkanására, de az is jól jött volna, ha elébe toppan Jess Willard, a nehézsúlyú bokszbajnok és beléköt. Bill most erősnek, hatalmasnak érezte magát, és tudta, hogy amúgy istenesen eldöngetné Jess Willardot.

– Nahát! – mondta elragadtatva. – Ez aztán igazán rendkívüli! – Az idő még mindig álldogálni látszott.

Billt most hirtelen olyan érzés fogta el, hogy valami nagyon ide nem illő, zavaró körülmény áll fenn. Mintha ennek a románcnak az arany serlegébe légy pottyant volna. Bill zavarba jött. Aztán ráeszmélt, hogy még mindig a farkánál fogva lóbálja Eustace-t.

Dudley Pickering az összes fejleményt éberen leste – már amennyire a töksötétség és a bozótban való tekergése ezt lehetővé tette – és egyre jobban bevadult. Ha Mr. Pickeringet e pillanatban ceruzavégre kapta volna valamely karikaturista, kétségkívül úgy ábrázolta volna, hogy a feje fölé hatalmas kérdőjelet kanyarít, amellyel a modern karikaturisták a nyomatékos döbbenetet ábrázolják. Ez a ménkű nagy kérdőjel pontosan kifejezte volna Mr. Pickering jelenlegi érzelmeit. A leghalványabb gőze sem volt arról, mi megy itt végbe. Mindössze annyit tudott, hogy vadászzsákmánya valamely megmagyarázhatatlan oknál fogva lecövekelt és szemmel láthatólag a végtelenségig egy helyben fog ácsorogni. A hangok is csupán kivehetetlen mormogássá váltak, amely erősen próbára tette egy lelkiismeretes nyomozó idegeit. Fenimore Cooper egyik indiánja – nevezetesen Csingacsguk, ha ugyan valóban így hívták a boldogtalant –, hangtalanul odakúszott volna és egyetlen szó sem kerülte volna el a figyelmét az elhangzottakból. A tapasztalat azonban megtanította Mr. Pickeringet, hogy hiába állt bizonyos dolgokban Csingacsguk és harcostársai felett, kúszóként mégsem sorolhatta magát velük azonos súlycsoportba. Először is jó harminc-negyven fonttal többet nyomott, mint egy első osztályú kúszó. Másodszor is a kúszás olyan, mint a golf. Az ember nem kezdheti el negyvenes évei táján és nem számíthat arra, hogy felveheti a versenyt azokkal, akik ezt már kora gyermekségük óta űzik.

Mr. Pickering immár belenyugodott abba, hogy egész éjen át tartó virrasztásra kell berendezkednie a bokor alján, amikor legnagyobb örömére felfedezte, hogy a mocorgás újból kezdetét vette. Az aljnövényzeten léptek sustorgása hallatszott, és Mr. Pickering két, alig kivehető alakot látott átsurranni a bokrok között. Ő is kibújt hát bázisából és óvatosan utánuk lopózott, miközben ujjongott, hogy legalább megmenekült a kúszás gyötrelmeitől. Előbbi hibájából okulva ezúttal jóval zajtalanabbul haladt, mint valaha. Eddigi elefántszerű csörtetése helyett most körültekintően csoszogott.

Mr. Pickering a lassú haladás miatt most kizárólag hallás után követte zsákmányát. Ez eleinte egész könnyen ment, mivel a bűnözők szemmel láthatólag csak rohantak, és nem törődtek azzal a zajjal, amit így csaptak. Azután a hangok váratlanul elhaltak.

Mr. Pickering megtorpant. A maga kisfiús eszével eleinte kelepcének vélte a csendet. Lelki szeme előtt megjelent a nagydarab ember, aki megsejtette az ő jelenlétét és most revolverrel a kezében a földön fekve vár rá. A gondolat nem nyugtatta meg Mr. Pickeringet. Természetesen, ha valaki pisztollyal tüzet nyit az emberre, tökmindegy, hogy az illető óriás-e, avagy pigmeus, de Mr. Pickering pillanatnyilag nem volt olyan helyzetben, hogy ezt mérlegelje. Bill fizikai megjelenésének gondolata arra bírta, hogy tétován álldogáljon.

Vajon Csingacsguk – tegyük fel, csak a vita kedvéért, hogy létezett olyan elmebeteg keresztapa, aki ilyen névvel sújtott volna egy ártatlan gyermeket – mit csinálna? Mr. Pickering némi megfontolás után arra a következtetésre jutott, hogy egy détour-t csinálna, és átkarolná az ellenséget. Ez a nehézségek kiváló megoldásának bizonyult. Mr. Pickering balra kanyarodott és körbe kezdett bóklászni, melynek eredményeképp, még mielőtt észbekapott volna, kijutott egy tisztásra és a hirtelen beálló csendből mindent megértett. Léptei semmiféle zajt nem ütöttek a mohlepte pályán.

Mr. Pickering rájött, hová került: a tisztás ismerősnek tűnt. Ez volt az a hely, ahol Lord Wetherby műterme állt. Íme, itt is volt előtte a rozoga bódé, ott feketéllett az orra előtt a hold fényében. És az a két sötét alak épp a műterem felé imbolygott.

Mr. Pickering gyorsan visszakushadt a bokrok alá és elmélázott ezen a dolgon. Olybá tűnt neki, mintha már évszázadok óta egyebet sem csinálna, csak bokrok tömege alatt kushadna a szent cél érdekében. Újból zavarba jött. Képtelen volt elképzelni bármely okot, ami a rablókat Lord Wetherby műteremlátogatására ösztökélné. Azt azonban remek dolognak érezte, hogy a tisztásig követhette őket; nyilván innen akarnak behatolni a házba, amely a műterem közelében állt és csupán keskeny fű- és faövezet választotta el tőle.

Ezek ketten bementek a műterembe. Mr. Pickering a saját szemével látta – először a férfi lépett be, majd utána a férfi kabátjába kapaszkodó lány. De miért?

Kússzon oda és lessé ki őket? Vajon Csingacsguk megreszkírozná ezt? Aligha, legfeljebb akkor, ha néhány kiváló vörösbőrű harcostársa is a közelében lenne. Akkor mit csináljon? Mr. Pickering még mindig határozatlankodott, amikor megújult érdeklődéssel kezdte figyelni zsákmányát. Közben egy picit jobban a bokor alá húzódott.

Ezek ketten ott ácsorogtak és hallgatóztak. A férfi kezében már nem volt ott a zsák. Ekkor néhány kivehetetlen szót váltottak. Azután átvágtak a tisztáson és Mr. Pickeringtől jobbra beléptek az erdőbe. Mr. Pickering még távolodó lépteik zaját is hallotta az úton.

Mr. Pickeringet olthatatlan kíváncsiság kezdte gyötörni. Még soha életében nem akart ennyire megtudni valamit, mint most azt, hogy ez a két sátáni fajzat mit művelhetett odabent. Hallgatózott. Már a lépteket sem lehetett hallani. Mr. Pickering átrohant a tisztáson és beesett a kunyhóba. Ekkor jött rá, hogy nincs nála gyufa.

E hiány kínja, amely ennek a kalandos éjszakának a legválságosabb pillanatában szakadt rá, iszonyúan dühítette Mr. Pickeringet. Halkan káromkodott. Körbetapogatta a falakat, hátha rábukkan valami villanykapcsolóra, de a kunyhóba nem vezették be a villanyvilágítást. Amikor fényre volt szükség, akkor petróleumlámpát gyújtottak. Miután Mr. Pickering háromszor is körbebotorkálta a helyiséget, eszébe jutott, hogy itt petróleumlámpát használnak és elkezdett gyufát keresgélni. Még mindig gyufa után kotorászott, amikor meghűlt ereiben a vér. Közvetlenül az ajtó előtt hangokat és lábdobogást hallott. Kihúzta zsebéből a pisztolyát, egészen a falig hátrált és ott állt, elszántan arra, hogy drágán adja az életét.

Az ajtó feltárult.

Gyakran olvashatunk arról, hogy bizonyos emberek iszonytató élményeik miatt hogyan öregedtek meg egyetlen éjszaka leforgása alatt. Jelenlegi kínos helyzete egyetlen perc leforgása alatt vénítette meg Mr. Pickeringet. Az ajtó nyílása és a belépők megszólalása között eltelt kurta percben legalább harminc évet öregedett. Kisfiús lelkesedése elhagyta, és megint az a Dudley Pickering lett belőle, akinek a világ ismerte, az ügyek higgadt és tiszteletre méltó, középkorú intézője, aki zokszó nélkül egymillió dollárt adott volna azért, hogy kimásszon ebből a siralmas csávából.

Azután a hangok életre keltek.

– Mindjárt meggyújtom a lámpát – mondta az egyik hang, amelyben Mr. Pickering kimondhatatlan megkönnyebbüléssel Lord Wetherby hangjára ismert. Egy pillanat múltán a jól öltözött alak sziluettje már teljesen láthatóvá vált a sápadt lámpafényben.

– Ehem, ehem – mondta Mr. Pickering.

E vartyogás leírhatatlan hatást gyakorolt Lord Wetherbyre. Ha az ember torokköszörülést hall egy olyan szobában, amelyben legjobb tudomása szerint senki sincs, aki a torkát köszörülné, akkor ez még a legegykedvűbb emberi lénynek is szörnyűséges riadalmat okoz. Lord Wetherby szuperérzékeny idegdúcában ez olyan romboló hatást keltett, mint egy közepes erejű földrengés. A lord tagolatlan kiáltást hallatott, majd kirohant a kunyhóból és becsapta az ajtaját.

– Valaki van odabenn! – hápogta.

– Lárifári – hallatszott Lady Wetherby nyugodt hangja. – Ki lenne odabenn?

– Pedig hidd el, hallottam! Rám morgott.

Mr. Pickering elérkezettnek látta az időt, hogy a maga személye felől megnyugtassa házigazdáját.

– Minden rendben! – ordított ki.

– Na tessék! – mondta Lord Wetherby.

– Ki az? – kérdezte Lady Wetherby az ajtón át.

– Minden rendben. Én vagyok az – Pickering!

Egy óvatos kéz résnyire nyitotta a kunyhó ajtaját.

– Maga az, Pickering?

– Igen. Minden rendben.

– Ne hajtogassa, hogy minden rendben – mondta ingerülten Lord Wetherby. – Semmi sincs rendben. Mit képzel maga, hogy csak úgy a sötétben bujkál, aztán rávakkant az emberre? Majdnem elharaptam a nyelvem. Életemben nem rémültem meg ennyire.

Mr. Pickering odahagyta búvóhelyét és a helyiség közepére lépett. Lord Wetherby sértődöttnek tűnt, Lady Wetherbyn pedig békés kíváncsiság látszott. Mr. Pickering csak most vette észre, hogy Claire is a jelenlévők között tartózkodik. Ott állt Lady Wetherby mögött, a feje felett valami fehéren repkedő izével, teljes szépségében.

– Jóságos Atyaúristen! – mondta Lady Wetherby.

Mr. Pickering észbe kapott, hogy még mindig a pisztolyt szorongatja.

– Ó, ah! – közölte, azzal zsebre vágta a mordályt.

– Így rá vakkantani az emberre! – mormogta dühösen az orra alatt Lord Wetherby.

– Mi a fityfenét művelsz itt, Dudley? – érdeklődött Claire.

Claire hangjában volt valami, ami egyként zavarba hozta és bántotta Mr. Pickeringet, valami olyan felhang, amiből Mr. Pickering úgy ítélte meg, hogy a lány csak hézagosan rokonszenvez vele. Claire arckifejezése még inkább elmélyítette ezt a benyomást. Hideg arckifejezés volt ez, barátságtalan, mintha Claire-nek egy cseppecske örömöt sem okozott volna, hogy látja; mintha Claire nem is az a lány lett volna, akit eljegyzett. Mr. Pickering már az este korábbi szakaszában is észrevette Claire hangjában és szemében ezt az ellenséges kifejezést. Akkor volt ez, amikor Mr. Pickering benyitott a szobába, amelyben Claire egyedül ült és egy levelet olvasott. A boríték bélyege elárulta, hogy a levél Angliából érkezett. Claire annyira kiborultnak látszott, hogy Mr. Pickering meg is kérdezte, rossz híreket kapott-e talán, mire Claire olyan elutasítóan válaszolt, hogy Mr. Pickeringnek elment a kedve a további kérdezősködéstől. Ám azért továbbra is úgy képzelte, hogy a lány nyilván rossz híreket kapott hazulról. Mr. Pickering még mindig szilárdan ragaszkodott korábbi elképzeléséhez, miszerint a kis Percy tüdővészben senyved, így azt gondolta, hogy a szegény gyermek állapota bizonyára válságosra fordult. Akkor is furcsa volt, ahogyan Claire válaszolt neki és ahogyan ránézett. Mr. Pickeringet akkor is elfogta valami halovány zavar, ahogyan most is elfogta. Úgy érezte, hogy valami nincs egészen rendjén.

– Igen – szólalt meg Lady Wetherby. – Mi a fityfenét művelsz itt, Dudley?

– Vakkantgat! – mordult fel Lord Wetherby.

– Idejöttünk, hogy megnézzük Algie festményét, aminek a szeme körül talán nem stimmel valami, és erre itt találunk téged, amint a sötétben bujkálsz egy ágyúval. Mi jutott eszedbe?

– Hosszú mese – válaszolta Mr. Pickering.

– Előttünk az egész éj – biztatta Lady Wetherby.

– Emlékeztek Az Emberre, azaz arra a fickóra, akit rajtacsíptem, hogy beleselkedett az ablakon? Arra Az Emberre, aki azt állította, hogy ismeri Claire-t?

– Az az ember csak a te agyadban létezik, Dudley. Most épp mit csinált?

– A nyomában voltam és egészen eddig követtem.

– Követted? Honnan?

– A méhfarmról, ahol lakik. Ő, meg az a lány, akit említettél, bementek az erdőbe. Azt hittem, hogy a házba szándékoznak menni, de idejöttek a kunyhóba.

– Aztán mit csináltak? – nógatta Lady Wetherby.

– Kijöttek.

– Minek?

– Erre próbáltam én is rájönni.

– Úristen! – kiáltott fel Lord Wetherby, hangjában némi nehezteléssel kevert kellemes meglepetéssel. – Lehet, hogy a festményemre utaznak! Mindjárt meggyújtom a lámpát. Szent egek, képtolvajok – az ellopott Gainsborough-k! – Lord Wetherby remegő kézzel meggyújtotta a lámpást. – Nem, még itt van – mondta megkönnyebbülten, de egy kis csalódottsággal.

A petróleumlámpa gyenge fénye bevilágította a műtermet.

– Nos, ez igazán vigasztaló – sétált be a kunyhóba Lady Wetherby. – Nem győznénk keresgélni, és... ó!

Lord Wetherby megpördült a tengelye körül, amint felesége sikolya újból tépázni kezdte már amúgy is ronggyá foszladozott idegrendszerét. Lady Wetherby a padlón térdepelt. Claire odaszaladt mellé.

– Mi van, Polly?

Lady Wetherby felállt és a padló felé bökött. Arca immár egyáltalán nem mutatott türelmes szórakozottságot. Kemény és összeszedett volt. Sötét pillantásokkal méregette Mr. Pickeringet.

– Nézd!

Claire követte a pillantásával barátnője mutatóujját.

– Szent ég! Hiszen ez Eustace!

– Lelőtték!

Claire hidegen végigmérte Mr. Pickeringet. – Nos, Dudley, mi volt ez?

Mr. Pickering egyszeriben azt tapasztalta, hogy mindenki rábámul. Lady Wetherby villogó szemmel, Claire jeges megvetéssel, Lord Wetherby pedig elborzadva, ami szemmel láthatóan nagy erőfeszítésébe került.

– Nos! – rivallt rá Claire.

– Mit mondasz erre, Dudley? – kérdezte Lady Wetherby.

– Mondhatom, Pickering – vélte Lord Wetherby – annak ellenére, hogy ki nem állhattam ezt az állatot, de ami sok, az sok!

Mr. Pickering a vádló pillantások kereszttüzében hátrahőkölt.

– Nagy ég! Csak nem képzelitek, hogy én lőttem le?

Kínos pillanatai kellős közepén egy emlékkép suhant át az agyán és egy mozifilm sebességével lepergett előtte bizonyos jelenet, majd sürgősen elhessegette magától.

Lady Wetherby jóindulatú ajka most a legkisebb jóindulatot sem mutatta, inkább gúnyos mosolyra görbült. Úgy nézett most Mr. Pickeringre, ami Claire számára ismerős volt a régi szép napokból, amikor még együtt rótták Anglia országútjait a színésztruppal. Claire számos alkalommal látta ezt a pillantást barátnője szemében, amikor a makacskodó háziasszonyokkal vitatkoztak. A háziasszonyok kivétel nélkül éppúgy lehervadtak e pillantás láttán, ahogyan most Mr. Pickering is hervadásnak indult.

– De... de... de... – mindössze ennyi ellenvetésre futotta.

– Hogy miért hisszük azt, hogy te lőtted le? – kérdezte Lady Wetherby keserűen. – Mert bedühödtél a szegény pára ellen, amiért beléd harapott. Itt találunk, amint egy pisztollyal bujkálsz és előállsz egy olyan mesével, amit egy csecsemő sem venne be. Kiagyaltad, hogy ha iderakod a szegény teremtés tetemét, akkor Algie majd el akarja tüntetni, és ha rajtacsípem, akkor majd azt hiszem, hogy ő gyilkolta meg.

Lord Wetherby rémülettől gúvadt tekintete ezúttal nem volt tettetett. A hála, amelyet eleddig Mr. Pickering iránt érzett, amiért eltávolította élete legfőbb megkeserítőjét, egyszeriben elillant.

– Szent Habakuk! – kiáltotta. – Tehát erre ment ki a játék? Mr. Pickering erőnek erejével beszélni próbált. Az egész olyan volt, mint egy lidércnyomás.

– De nem én voltam! Nem én! Nem én! Mondom, hogy a leghalványabb sejtelmem sem volt arról, hogy ez az állat ott volt!

– Ugyan, menjen már, Pickering! – intette le Lord Wetherby. – Menjen már, menjen már, menjen már.

Mr. Pickering látta, hogy vádlói megfogyatkoztak. Lady Wetherby eltávozott. Claire is eltávozott. Csak Lord Wetherby maradt a helyszínen, és úgy nézett rá, mint egy megbántott zsoké. Mr. Pickering kirohant és háziasszonya után vetette magát. Összefüggéstelenül hadart rablókról, budikról és félreértésekről. Még Csingacsgukról is említést tett. De Lady Wetherby rá se hederített. Senki sem hederített rá.

Mr. Pickering észrevette, hogy Lord Wetherby az oldalán baktat és szemmel láthatóan mélyebben készült a tárgyba merülni. Lord Wetherby most pont olyan volt, mint egy lovászinas, akit a kedvenc lova hasba rúgott.

– Ezt igazán nem hittem volna magáról, Pickering – mondta Lord Wetherby. Mr. Pickering nem talált szavakat. – Becsszóra, ezt nem hittem volna. Aljas trükk!

– De mondom, hogy...

– Undorítóan aljas trükk! – ismételte Lord Wetherby, a fejét csóválva. – A vendégszeretet törvénye... a mi kenyerünket és sónkat eszi... micsoda!... meg minden... megölni egy ilyen értékes majmot... ez nem való. Tudja, ez nem való. Aljas, nagyon aljas trükk.

Lord Wetherby a felesége után igyekezett, teljes takarodót fújt és járása kifejezte összes megvetését és iszonyodását.

– Mr. Pickering!

Claire kiáltott rá. Ott állt előtte és előrenyújtott kezében valamit tartott, ami megcsillant a holdfényben. A hangja kőkemény volt, arckifejezéséből pedig az a vélemény áradt, miszerint Mr. Pickering egészen rendkívül alacsonyrendű féreg, a férgek világának is egyik legmegvetendőbb nyűve.

– He? – nézett rá kábultan Mr. Pickering.

Ránézett arra a holmira, amit Claire a kezében tartott, de zűrzavaros agya számára a tárgy nem tűnt ismerősnek.

– Tegye el!

– He?

– Tessék! – dobbantott Claire.

Azzal odahajított egy aprócska, csillogó tárgyat Mr. Pickering orra elé, a földre. Mr. Pickering Claire elvonuló alakja után bámult, amint eltűnt a fák sötétjében, majd gépiesen lehajolt, hogy felemelje, amit Claire odadobott. Most már ráismert. Claire eljegyzési gyűrűje hevert a porban.

19

Bill a méhtanya kapujának dőlt és kellemes gondolatokba mélyedve merengett. Egyedül volt. Elizabeth bement a házba, hogy elújságolja a híreket Nuttynak. James macska, aki már odahagyta a budi tetején lévő hadiszállását, egy fatörzsön köszörülte a karmait. A legutóbbi órák hajmeresztő izgalmai után Billt megszállta a béke és a nyugalom. Egész mivoltával csendes boldogságban kérődzött.

Most, hogy minden ilyen szépen elintéződött, csakis ez a boldogság foglalkoztatta. A fehéren izzó érzelmek helyébe az elégedettség langyabb sugárzása lépett. Gyengéd gondolatai Elizabeth körül szálldostak. A lány megfordult és kedvesen odaintegetett felé, mielőtt bement a házba, amire Bill egy fakutya önelégült vigyorával válaszolt. Csodás leány! Hogy ő milyen szerencsés fickó! Milyen észbontóan fura, ahogy ők ketten összekerültek! A Sors keze rendezte így, nemde?

Bill lehajolt és megvakargatta Jamest. A cicus már kellőképpen kifente karmait és nagy élvezettel tűrte a simogatást. Bill a Sors kifürkészhetetlen útjain mélázott.

A Sors tényleg a legkülönösebb valami.

Mert tegyük fel, Bill még a közelébe sem megy Marvis Bay-nek. Marvis Bay-en kívül még több tucat egyéb helyre is mehetett volna. Tiszta véletlen, hogy épp Marvis Bay-ben kötött ki. Ha mégsem megy oda, akkor ebben a büdös életben soha nem akad össze az öreg Nutcombe-bal. Öreg Nutcombe kirándulhatott volna száz más helyre is. Micsoda véletlen, hogy mindketten épp Marvis Bay-ben vakációztak! És ha véletlenül nem ők ketten az egyedüli nyaralók Marvis Bay-ben, akkor valószínűleg soha nem álltak volna szóba egymással. És ha az öreg Nutcombe történetesen nem áll olyan rosszul a nyesett ütések terén, akkor Bill soha nem veszi a fáradságot, hogy kiokítsa. Fura öreg róka lehetett ez az öreg Nutcombe. Súlyos milliókat hagy rá egy vadidegen ipsére, csupán avégből, mert kikúrálta a rosszul alkalmazott nyesett ütésekből.

Bill épp itt tartott meditációja során, amikor hirtelen rájött, hogy még egyetlen gondolatot sem szentelt a legfontosabb ügy mérlegelésének, nevezetesen annak, hogy mit is csináljon ezzel a Lord Dawlish-üggyel.

A brookporti élet csendes vizeiben evezve oly magától értetődőnek tűnt jelenlegi egyszerű, Bill Chalmers-féle alakban való közszereplése, hogy tisztára kiment a fejéből, miszerint ő voltaképpen Lord Dawlish, a világ egyetlen olyan élőlénye, akire Elizabeth ellenséges érzülettel tekint. Most aztán mi a kórságot kezdjen ezzel? Mondja el Elizabeth-nek? De ha elmondja, akkor vajon Elizabeth nem fogja páros lábbal kirúgni?

Ez iszonyú. Az álom, miszerint ezen a világon minden szép és jó, egy pillanat alatt tovatűnt. Bill kihúzta magát, hogy a probléma szeme közé nézzen és hanyagolta Jamest, pedig a macska ott körözött a lábánál, további kéjes vakarászásokra várva. Nincs olyan férfiú, aki macskákat vakirgálna, mialatt figyelmét efféle dilemmákra összpontosítja.

Mi lenne, ha, tegyük fel, nem mondaná el Elizabeth-nek? Mi következne ebből? Vajon érvényes házasságot köthetne az a pasi, aki álnéven tengeti életét? Billnek eszébe jutott egy kisfiú korában látott melodráma, aminek a bonyodalma épp e téma körül csúcsosodott ki. Igen, már egészen jól látta maga előtt. Egy ocsmány, fekete bajuszos hajóskapitány ezt ordítozta: „Ez a nő nem a feleséged!”, amivel a szegény ördögnek számos kínos pillanatot szerzett; a darab többi része már kiesett a fejéből. Mi is volt a vége? Vajon a végén a szegény ördögnek lett igaza? Vagy mégsem? A kérdés eldöntéséhez ügyvédi közreműködés szükségeltetne. Jerry Nichols biztosan tudná. Nos, még bőven van rá idő, hogy az esküvő előtt sürgönyözzön Jerry Nicholsnak és felkérje, hogy mondja el az ügyről szakértő véleményét.

Ha azonban az álnév problémáját el is hessegette, menten ott volt a másik kérdés. Mi legyen a pénzzel? Bill már az első napon, amikor idejött, hülye bunkó módján kijelentette Elizabeth-nek, hogy egy vasa sincs azon kívül, amit a klubban a titkársággal keres. Most aztán nem húzhat elő csak úgy ukmukfukk a zsebéből ötmillió dollárt, és semmiképp sem állíthatja, hogy hoppá, erről az apróságról egészen megfeledkeztem!

Természetesen kitalálhatna egy képzelt nagybácsit, vagy más oldalági rokont; aztán a mézeshetek alatt eltehetné láb alól. Ez még valahogy tán menne is. Szinte maga előtt látta a jelenetet. Reggelinél: Elizabeth kitálalja a rántottát. „Mi baj van, Bill? Miért kiáltottál akkorát? Talán rossz hírt kaptál ebben a levélben?” „Ó, semmi, semmi; épp csak az történt, hogy John bácsikám elpatkolt, és rámhagyott ötmillió dollárt.”

Bill képzelete oly kiválóan működött, hogy kissé már ennél is tovább merészkedett. A fejlemények most már kanyargós szerpentinben kunkorodtak fantáziájában. Miért is ne szerezhetne Jerry Nicholstól holmi levelet, amelyben barátja megírja neki John bácsit és ötmillió dollárját? Jerry amúgy is kedveli az efféle huncutságokat. Miből állna neki összeütni egy ilyen levelet, ami teljesen törvényesen hangzik? Bill már tisztán látta, hogy bármit is csinál – kivéve a töredelmes gyónást, aminek a gondolatától még a hideg is kilelte –, mindenképpen szövetségest kell találnia Jerry személyében. E felfedezés teljesen megnyugtatta. Úgy érezte, mintha elhárította volna magáról a felelősséget. Semmit sem csinál addig, míg nem konzultál Jerryvel, addig viszont semmi ok aggodalomra. Mivel Bill egyike volt azon emberi lényeknek, akik rögvest félre tudják tenni összes szorongásukat, mihelyt úgy látják, hogy az merőben felesleges, hát félre is tette, és ehelyett inkább újból Elizabeth sokkal kellemesebb témáján kezdett merengeni.

Helyzetéből adódóan fura módon soha nem bírt úgy gondolni Elizabeth-re, hogy menten eszébe ne jutott volna Claire. Megpróbálta, de nem ment. Elizabeth minden erénye azon nyomban eszébe juttatta Claire-rel való ellentétét. Szinte matematikailag ki lehetett számítani a dolgot. Claire olyan csavarosan gondolkodott, mint egy női dugóhúzó. Elizabeth napsugaras és vidám. Claire legfőbb bűne az örökös veszekedés volt. Elizabeth olyan, mint egy jó pajtás. Claire soha nem volt jó pajtás. Claire mindig olyan hatást gyakorolt Billre, amitől tökéletesen hülyének érezte magát, és ettől az érzéstől soha nem bírt megszabadulni. Elizabeth, épp ellenkezőleg, azt az érzést keltette Billben, miszerint még igazán sokra viheti.

Mennyire különbözött egymástól a két lány! Már a hangjuk is – Elizabeth hangja simogatóan lágy és kellemes, olyan hang, amelyből árad, hogy szavak nélkül is igen sokra tartja az embert. Claire hangja viszont – és ezt Bill már a kezdet kezdetén észrevette –, Claire hangja viszont...

Mialatt Bill megpróbálta felidézni, mi mindent gondol Claire hangjáról, ami oly kevéssé nyerte meg tetszését, hogy most a legnagyobb erőfeszítéssel sem volt képes emlékeiből előcsalogatni, ez a hang egyszeriben felcsendült mögötte.

– Bill!

Claire ott állt az út közepén, fejét még mindig az a fehér, röpke, fátyolszerű kacat fedte, ami annyira szemet szúrt Mr. Pickeringnek. Meghökkentő szelídséggel, esdekelve nézett Billre, ami azt a benyomást keltette, mintha a tékozló lány hazatért volna a rég faképnél hagyott szülői házba.

– Úgy látszik, újabban mindig kapuk mellett találkozunk – mondta Claire halvány mosollyal.

Könyörgő, szánalmas mosoly volt ez.

– Bill! – ismételte Claire, majd elhallgatott. Bal kezét átnyújtotta a kapu felett. Billnek olybá tűnt, hogy ebben a mozdulatban volt valami jelentőség; amennyiben a Természet kevésbé alkotta volna tuskónak Billt, erre a mozdulatra meg kellett volna lepődnie. De mivel a Természet olyanná alkotta, amilyenre, Bill nem fogta fel a mozdulat jelentőségét.

Bill ugyanis olyan ember volt, akinek egy leányzó bal keze csak egy leányzó bal kezét jelentette, akár volt rajta karikagyűrű, akár nem.

A helyzet egy perc múltán Claire előtt is világossá vált. Ekkor némi csalódottsággal visszahúzta a kezét és másfelől próbálta lerohanni exvőlegényét.

– Bill, azért jöttem ide, mert mondani akarok valamit neked.

Bill kíváncsian Claire-re nézett. A történtek után, amikor már teljes lelki függetlenséget érzett, el sem tudta képzelni, mit akarhat mondani neki a lány. De bármit is akart mondani, az már fikarcnyit sem számított. Egyszerű dolog: Claire immár végképp kisétált az életéből.

– Bill, bolond voltam.

Bill nem válaszolt, mert úgy gondolta, hogy még a hallgatás a legudvariasabb, amit tehet. Ha ezt mondja: „Igen?” akkor ez úgy hangzott volna, mintha épp ezt várná. Ha azt mondja: „Tényleg?” abban van valami gúnyos felhang. így hát Bill csupán érdeklődő arcot vágott, amellyel jelezte, hogy a kijelentést érdekesnek találja és várja a további szöveget.

Claire most lesütött szemmel az út porát nézegette és lassan, halk hangon beszélni kezdett.

– Nagyon bolond voltam. És emiatt elvesztettelek téged. Mindig rád gondoltam, amióta megláttalak azzal a lánnyal a vendéglőben táncolni. Haragudtam rád. Féltékeny voltam. Bíznom kellett volna benned, és ehelyett... hát igen, bolond voltam.

– Drága gyermekem, tökéletesen igazad volt...

– Nem volt igazam. Tiszta hülye voltam. Azért jöttem ide, Bill, hogy megkérjelek, bocsáss meg nekem.

– Nem szeretem, hogy ezt mondod. Nincs semmi, amiért bocsánatot kell kérned.

Claire szendén és szelíden Billre pillantott, noha a legszívesebben többször egymás után a kapuhoz csapdosta volna Bill fejét. Volt vőlegénye lassú felfogása tébolyítóan idegesítette. Nem is olyan régen Bill még hanyatt-homlok odarohant volna hozzá és a karjába zárja. Claire nagy erőfeszítéssel visszafogta magát, nehogy odamondjon valami csípőset.

– Tehát már túl késő? Máris elfelejtettél? Ó, Bill – harapta el a szót Claire, nehogy hozzátegye, hogy „te hatökör” –, nem lehetnénk megint egymással úgy, mint azelőtt? Nem csinálhatnánk úgy, mintha mi sem történt volna?

Bill kétségbeejtő fapofával hallgatott. Pedig Claire e kudarc ellenére is számos rémség miatt kérhette volna a bocsánatát: Billre aznap este súlyos csapást mért, ami megrendítette a női nem iránti hitében. Húsz mérföldet gyalogolt igen sebes léptekkel. Lövést hallott, majd rábukkant egy hullára, melyet a későbbiekben a farkánál fogva végighurcolt a fél országon. Végezetül arra a meghökkentő felfedezésre jutott, hogy Elizabeth Boyd szerelmes belé. Bill nem volt már önmaga. Roppant nehezen bírt koncentrálni. Mindennek eredményeképpen most semmi mást nem tudott felelni annak a szépséges lánynak, akiről valaha azt hitte, szereti, mint a következőt: – Hogy érted ezt?

Claire, aki sohasem volt híres a türelméről, épp csak lenyelte azt a megjegyzést, ami már-már kicsúszott a száján. Elviselhetetlennek érezte, hogy egy férfinek ennyi képzelőtehetsége se legyen. Mondókája kezdetén a legvadabb álmában sem gondolta, hogy ennyi felesleges szót kell pazarolnia arra, hogy Billnél leessen a tantusz, de most szemmel láthatólag mégis mindent a szájába kellett rágni.

– Úgy értem, nem jegyezhetnénk el újra egymást?

Bill túlterhelt agyveleje először vészesen pörögni kezdett, aztán bágyadtan leállt. Ez már túl sok volt neki. Nincs olyan pasas a világon, aki egy ilyen emberpróbáló éj után ép ésszel felfog ilyesmit. Mi a frászkarikát képzel ez a lány, amikor ilyen kérdéseket szegez neki? Hogyan jegyezhetnék el egymást? Hiszen Claire másvalakihez megy feleségül és Bill is másvalakit óhajt nőül venni. Valami efféle kóvályoghatott ködösen benne, amikor megszólalt:

– De hiszen téged eljegyzett az a...

– Már felbontottam az eljegyzésemet Mr. Pickeringgel.

– Atyaúristen! Mikor?

– Ma, késő este. Rájöttem, milyen a valódi természete. Kegyetlen és hitszegő. Történt valami, ami számodra mit sem mond, de én legalább megismerhettem a valódi lényét. Polly Wetherbynek volt egy kis majma, és Mr. Pickering csupán azért, mert a majom megharapta, lelőtte.

– Pickering!

– Igen. Pedig igazán nem néztem ki belőle, hogy képes ilyesmire, ilyen szörnyű kegyetlenségre. Egészen belebetegedtem. Ott helyben visszaadtam neki a gyűrűmet. Ó, mekkora megkönnyebbülést jelentett! Milyen buta voltam, hogy egy ilyen ember menyasszonya lettem!

Bill már teljesen összezavarodott. Egyszerű ember volt, aki megbízott a cimboráiban, de ha ez a bizalom megrendült, akkor soha nem tudta visszaállítani. Mint a legtöbb egyszerű ember, szívósan ragaszkodott az eszméihez, és nem bírta kiverni a fejéből, hogy Claire most afféle add-vissza-a-babaruhát-játékot űz vele. Ezen az estén, amikor lelkiismeretvizsgálatot tartott, leszámolt Claire-rel és már nem tudott hinni neki. Az a halvány gyanú motoszkált benne, hogy Claire szavai mögött valami más is meglapul. Nem jött rá, hogy mi, de hogy rejtőzik mögötte valami, az biztos.

– Csak bosszúból lettem a menyasszonya. Mert annyira dühös voltam rád, és... nos, szóval így történt.

Bill még mindig egy szavát sem hitte el. Pedig ez elfogadhatónak tűnt. Lehet, hogy igaz. Billnek mégis azt súgta valami, hogy nem igaz. És mialatt végképp összegabalyodva, zavartan várt, Claire mondott valamit. És ez a valami igen rossz húzás volt.

– Milyen csodás dolog ez a história az öreg Nutcombe-bal, Bill!

Bill szívére mázsás súly hengeredett. Sejtette, eddig is sejtette, mégis beleremegett. De most már legalább mindent értett.

– Tehát megkaptad a levelemet?

– Igen. Utánam küldték a színházból. Épp ma este olvastam el. Claire észbekapott, mit is mondott, de már késő volt. Rájött, hogy egy intelligens embernél nyomban kigyulladna a lámpás. Aztán arra gondolt, hogy Bill nem sorolható az intelligens emberek közé. Gyorsan rápillantott. Bill még mindig nem szólt egy árva szót sem.

– A levél körbejárta a világot – hadarta Claire. – A portsmouthi színházból visszaküldték Londonba, onnan anyámhoz kézbesítették, aki végül idepostázta.

– Értem.

Csend volt. Claire egy lépéssel közelebb lépett.

– Bill! – mondta halkan.

Bill behunyta a szemét. Eljött az a pillanat, amitől rettegett. Nem csak attól a gondolattól, hogy Claire görbe úton jár, hogy csak játszik vele. De Claire nő volt, ő pedig férfi. Csak ez számított, és ezen semmi nem változtatott.

– Sajnálom – mondta Bill. – Ez lehetetlen.

Claire döbbenten rámeredt. Erre nem volt elkészülve. Bill ránézett, de testének minden porcikája ellenkezett.

– Bill!

– Sajnálom.

– De Bill!

Bill összeszorította a fogait. Az egész pont olyan pocsék volt, amilyennek képzelte.

– De Bill, megmagyarázom! Már mondtam, hogy...

– Tudom.

Claire szeme tágra nyílt.

– Azt hittem, szeretsz – jött közelebb. Megfogta Bill kabátujját. – Ne légy már olyan lehetetlen, Bill – mondta kissé kötekedő hangon. – Ne viselkedj úgy, mint valami makacs iskolásfiú! Ez igazán nem vall rád. Ugye, nem akarod, hogy ennél is jobban megalázzam magam? – kérdezte kis nevetéssel. – Nahát, Bill, én kérem meg a kezed! Tudom, hogy csúnyán bántam veled, de már megmagyaráztam, miért. És igazán beláthatnád, hogy nem csak az én hibám volt. Én is csak ember vagyok. És ha elkövettem valamit, akkor mindent megteszek, hogy rendbe hozzam. És...

– Idehallgass, Claire! Én vőlegény vagyok!

Claire hátrahőkölt. Most először érzett teljes vereséget. Sok mindenre számított. Mindenféle nehézségre. De erre nem. Valami hideg szél suhintotta meg, amikor arra gondolt, hogy a sors miféle trükköket agyal ki ellene. Vakmerően mindig a csáberejére számított és veszített.

Mr. Pickering, aki e pillanatban magányosan borongott Lady Wetherby dohányzójában, mély megkönnyebbülést érzett volna, ha valahogy megneszeli, milyen sóvárogva gondolt rá Claire.

– Eljegyezted magad?

– Igen.

– Nahát – csiholt ki magából kurta nevetést Claire –, ez ugyancsak villámgyorsan ment. És kivel?

– Elizabeth Boyddal.

– Félek, nagyon műveletlen vagyok, de ki az az Elizabeth Boyd? Az a felcicomázott hölgy, akivel a vendéglőben táncoltál?

– Nem!

– Akkor hát ki?

– Az öreg Nutcombe unokahúga. Azt a pénzt rá kellett volna hagynia. Azért jöttem át Amerikába, hogy megnézzem, tehetek-e valamit az érdekében.

– Most meg feleségül veszed? Milyen romantikus... és milyen kényelmes. Milyen ragyogó lehetőség a kisasszony számára. Vajon melyikőtök javasolta ezt a frigyet?

Bill mély lélegzetet vett. Mindez elkerülhetetlen, gondolta magában, de kellemesnek igazán nem mondható.

Claire-nek hirtelen elege lett abból, hogy a hűvösen csodálkozót adja. A benne fortyogó düh lávaszerűen kitört.

– Te hülye! – kiáltotta szenvedélyesen. – Hát vak vagy? Nem látod, hogy ez a lány csak a pénzedre utazik? Ezt még egy pólyás baba is észrevenné!

– Tévedsz – nézett rá szilárdan Bill. – Nem tudja, ki vagyok.

– Nem tudja, ki vagy? Hogy érted ezt? Hát csak tudja, hogy a nagybátyja rád hagyta a pénzét!

– Nem tudja, hogy én vagyok Lord Dawlish. Más néven jöttem Amerikába. Elizabeth Chalmersként ismer.

Claire egy pillanatra elhallgatott.

– És hogy ismerkedtél meg vele? – kérdezte jóval nyugodtabban.

– Véletlenül találkoztam a bátyjával New Yorkban.

– Véletlenül!

– Tényleg véletlenül. Egy barátom, akit Angliából ismerek, kölcsönadta a New York-i lakását. Ez a barátom véletlenül a Boyd-fiú barátja. Boyd feljött az egyik este a lakásba, és engem talált ott.

– Különös! Ez a londoni barátod mióta nincs New Yorkban?

– Néhány hónapja.

– Roppant különös! És Mr. Boyd hónapok óta nem jött rá, hogy a barátja elutazott. Mondhatom, szép kis barátság az ilyen. Aztán mi történt?

– Boyd meghívott ide.

– Pont ide?

– Ebben a házban laknak.

– Miss Boyd az a lány, aki méheket tart?

– Ő az.

Claire szeme hirtelen felvillant. Ezúttal jóval hangosabban beszélt.

– Bill, te infantilis vagy, tökéletesen infantilis! Hát persze, hogy a pénzedre utazik! Hogy képzelhetted csak egyetlen pillanatra is, hogy ez a te Elizabeth Boydod és a kedves bátyja nem tudják éppúgy, ahogy én tudom, hogy valójában te vagy Lord Dawlish? Mindig is tudtam, milyen szörnyű, hiszékeny alak vagy! Azt mondod, hogy a bátyja véletlenül találkozott veled? Véletlenül! Aztán meghívott ide. Hát persze hogy meghívott! A saját jól felfogott érdekében! Most meg feleségül veszed ezt a lányt, így végül mégiscsak megkaparintják az egész pénzt! Remek! Ó, Bill, hogy te milyen csodálatos, csodálatos teremtmény vagy! Az ártatlanságod igazán érintetlen!

Claire sarkon fordult.

– Jó éjszakát – szólt vissza a válla felett.

Claire hangos kacaja még akkor is Bill fülében csengett, amikor a lány már bekanyarodott az úton.

20

Dudley Pickering magányosan ücsörgött Lady Wetherby házának dohányzójában és szájában hajdan impozáns szivarjának kialudt csutkáját rágicsálta. Már jó félórája egyedül árválkodott. Lord Wetherby egy ízben benézett, majd hűvösen visszahúzódott, olyan arckifejezéssel, mint az a lovász, aki valami gusztustalan holmira bukkan a lószerszámos helyiségben. Roscoe Sheriff, ez a jóságos, fesztelen ember, aki még életében soha senkitől sem undorodott, bármit tett is, egy időre betoppant, hogy elszórakozzon vele; Mr. Pickering társasága azonban ezúttal valahogy nem bizonyult szórakoztatónak. Csupán kurta morgásokkal válaszolgatott a reklámügynök nyájas kérdéseire, mire az utóbbi visszavonult, hogy élénkebb hallgatóságot keressen. Így hát Mr. Pickering magára maradt és meghányta-vetette a dolgokat tudatalatti önmagával.

Nem állíthatjuk, hogy az ember tudatalattija ideális társaság. Életünk nagyobb részében a sötétben ólálkodik, még önmaga elől is elrejtőzik, és kizárólag a legpocsékabb órákban bukkan fel, akkor is csak azért, hogy gúnyosan röhögjön, amitől még gyalázatosabb lesz a hangulatunk. Mr. Pickering ritkaságszámba menő interjúja a tudatalattijával történetesen épp az éjszaka amúgy is kurtára sikeredett óráiban esett meg, amikor Mr. Pickering álmatlanul hánykolódott. Tudatalattija ekkor feléledt, és emlékeztette Mr. Pickeringet, miszerint minden porból lett és porrá lesz, és ő bizony nemigen lesz már fiatalabb.

Mr. Pickering Tudatalattiját leginkább egy fonnyatag, cinikus, gúnyos személyiséghez hasonlíthatnánk, amint most ott álldogál Mr. Pickering előtt és sátáni vigyorral nézegeti. Egy darabig csönd volt, majd Tudatalatti így folytatta megkezdett szónoklatát:

– Holnap el kell húznod innen a csíkot. A történtek után egy perccel sem maradhatsz tovább. Most legalább látod, mi minden származik abból, ha úgy viselkedsz, mint egy kisfiú.

Mr. Pickering megvonaglott.

– Szép kis hülyét csináltál magadból, mondhatom, azzal az ócska mordályoddal, meg ahogy ott kúsztál-másztál és nyomok után szimatoltál, mi? Az ilyesmihez már túl öreg vagy. Vénülsz, komám. Lehet, hogy holnapra lumbágó fog gyötörni. Legközelebb, mielőtt kedved szottyan a rekettyésben kucorogni, avagy holdfényben barangolni a mocsaras erdőkben, talán jobb lenne, ha megkérdeznél.

Mr. Pickering dacosan újra meggyújtotta szivarcsikkjét és egy darabig hosszú slukkokkal szívta. Igyekezett meggyőzni magát, hogy mindez korántsem igaz, de a dolog nem volt könnyű. A szivar kényelmetlenül az ujjára égett, így inkább elhajította. Belekotort a mellényzsebébe, elővett belőle egy briliánsgyűrűt, és tépelődve nézegette.

– Csinos holmi, ugye? – kérdezte Tudatalatti.

Mr. Pickering felsóhajtott. Az a pillanat, amikor Claire a lába elé hajította a gyűrűt, majd sértett királynőként kivonult az életéből, betetőzte az éjszaka csapásait, a kisebb-nagyobb sorozások után ez volt a végső knock-out. Tudatalatti ekkor újból támadásba lendült.

– A saját ostobaságod miatt vesztetted el Claire-t – közölte Tudatalatti. – Nem találok szavakat arra, hogy lehettél ilyen végtelenül bornírt. Körberohangászni egy stukkerrel, mint valami tizennégy éves siheder! Nos, a dolog megtörtént, ezt már nem lehet elgereblyézni. Most aztán visszavonhatod a tortarendelést, sürgönyözhetsz, hogy elmarad az esküvő, szétkergetheted a koszorús lányokat és megmondhatod az orgonistának, hogy ne törje magát a Nászinduló gyakorlásával. Számodra nem csengenek-bonganak esküvői harangok! Dudley Dilinós Pickering uraság családi tűzhelye mindörökre hideg marad! Méghogy pici lábak dobogása? A te életedben szóba sem jöhet! Gyermeki hangok, amelyek fél dollárt kuncsorognak prominclicukorra az öregüktől? Nem, uram! D. Tökkelütött Pickering úrnak, az amatőr sziú indiánnak soha ebben a büdös életben!

Tudatalatti ugyan felettébb nemkívánatos módon fejezte ki a mondandóját, de annak igaz mivoltához szemernyi kétség sem fért. Szavai meggyőzően hangzottak. Mr. Pickering visszadugta mellényzsebébe a gyűrűt, majd fejét kezébe hajtva keserűen nyögdécselt.

Elvesztette Claire-t. Ezzel a ténnyel szembe kellett néznie. Claire mindörökre kidobta. Claire soha nem fog mellette ülni az asztalnál, hogy Detroit társasági életének legfényesebb ékszereként ragyogjon. Pedig mekkora felfordulást jelentett volna Detroit számára... De a város soha nem fogja megismerni Claire-t. Nem mintha Mr. Pickering túlságosan nyugtalankodott volna Detroit miatt. Ő kizárólag önmaga miatt nyugtalankodott. Hogyan éljen immár Claire nélkül?

Ez a sötét kétségbeesés egy darabig eltartott, aztán Mr. Pickering hirtelen rájött, hogy Tudatalatti kajánul vigyorászik. – Szerencsés fickó vagy! – csúfolódott Tudatalatti.

– Hogy érted ezt?

– Miért, ha a szíved mélyére nézel, akkor valójában nem röhögöd halálra magad attól, ami történt? Nagyon is jól tudod, menynyire megkönnyebbültél, amiért mégsem kell feleségül venned ezt a lányt. Öregem, lehet, hogy mindenkit bolonddá tehetsz, de engem nem! Te elégedett vagy, ember, majd kiugrasz a bőrödből, olyan elégedett vagy!

Már a puszta feltevés is felháborította Mr. Pickeringet. Épp arra készült, hogy mérgesen megcáfolja, amikor felmerült benne a gyanú, hogy ez az állítás talán mégsem annyira abszurd. Igaz, képtelenségnek és tisztességtelennek tűnt, hogy mindez így lehet, ám tagadni mégsem bírta. Komor hangulatába egyszerre valami megkönnyebbülés-érzés vegyült. A dolog ugyan megrázóan hatott, de... de igen, Mr. Pickering most úgy érezte, mintha egérutat nyert volna valami elől, amitől rettegett. Félórával ezelőtt még csak nem is sejtette, hogy efféle érzelmek kerítik majd hatalmukba a sok-sok egyéb érzelem között, de most már tisztán látott. Félórával ezelőtt úgy érezte magát, mint Lucifer, akit épp most penderítettek ki a mennyországból. Még most sem értette igazán, hol is kezdődött el ez a vad gondolat, de abban már biztos volt, hogy jó irányba vezet. Tudatalatti pedig addig ütötte a vasat, amíg meleg.

– Légy őszinte önmagadhoz – noszogatta Tudatalatti. – Ez is ritkán esik meg veled. Más ember is így van ezzel. Próbáld tisztességesen megvizsgálni az ügyet. Nagyon jól tudod, hogy már a házasság puszta gondolatára is mindig rádjött a nyavalyatörés. Gyűlölöd, ha meg kell jelenned a nyilvánosság előtt. Gondold csak meg, milyen is lenne ott állni, szemközt a világgal és házasodni! Na és aztán még ami azután jön! Honnan a búbánatból szedted, hogy boldog leszel ezzel a lánnyal? Mit tudsz róla egyáltalán, azon kívül, hogy szép? Jó, jó, én is elismerem, hogy szép, de vajon tisztában vagy-e azzal, hogy a szépség mennyire hatodrangú kérdés egy házasságban? Édes öregem, én mondom, jobb, ha a férfi inkább egy rokonszenves Loch-Ness-i szörnyet vesz feleségül, mint egy olyan Vénuszt, aki könyörtelenségre hajlamos. Ha pedig becsületes vagy önmagadhoz, akkor valld be, hogy ez a lány kőkemény. Vérfagyasztóan acélos lelkülete van.

Ha pedig mégis házasodni akarsz – amire az égvilágon semmi okod sincs, hiszen a munkád teljesen betölti és boldoggá teszi az életedet –, akkor is ez a lány a legutolsó, akit el szabad venned. Te középkorú férfi vagy. Megállapodtál. Békésen sétálgatva szeretsz átbattyogni az élet útjain. Ez a lány foxtrottozni szeretne. Az évek során a megrögzött szokások egész sorát alakítottad ki magadban. Kérdem én, ez a lány tán olyan, aki a te megrögzött szokásaid elnéző mostohaanyja lesz? Persze, ha igazán szerelmes lennél belé, ha ő lenne az igazi párod, akkor örömmel tennél eleget a követeléseinek. De te nem vagy igazán szerelmes belé! Egyszerűen csak beleestél, mert olyan szép. Én mondom, életed legszerencsésebb pillanatának kell tekintened azt, amikor hozzád vágta a jegygyűrűdet. Minden évben meg kellene ünnepelned ezt a napot. Hálából kórházalapítványt tehetnél. Nem tudom, meddig élsz még – mármint felnőtt emberként, nem pedig úgy, mint egy elemista, de ígérd meg, hogy ezentúl távol tartod magad éjszakánként a bozótoktól és az erdőktől –, de állítom, hogy ennél nagyobb mázlid, mint ami ma éjjel ért, nem is lehetne!

Mr. Pickeringet mindez végleg meggyőzte. Lelke a magasban szárnyalt. Házasság! Mi a házasság? Rabszolgaság, amit egy férfi lelke nem viselhet el. Nézzünk csak körül, hány boldogtalan házasságot láthatunk szanaszét? Gyorsan felidézte magában az utóbbi évek olvasmányait és színdarabjait, amelyek egytől egyig zátonyra futott házasságokról regéltek. Ezek az agyafúrt írók és színdarabszerzők pedig ismerik a dörgést. Szerintük a dolog úgy áll, hogy amikor az ember az üzleti ügyeiről beszél a feleségének, az asszony azt állítja, hogy lelketlen vagy; ha nem teszel említést a gondjaidról, akkor a nej azzal vádol, hogy nem avatod be életed rejtelmeibe. Ha értékes ajándékokkal halmozod el és fizeted a méregdrága számláit, akkor feleséged őnagysága fűnek-fának panaszkodik, hogy csak afféle játék babának tekinted; ha nem, akkor azt zokogja, hogy zsugori vagy. Ez a házasság. Vagy balegyenest kapsz, vagy jobbhorgot. És ezek egyike sem felel meg Dudley Pickering ízlésének.

– Milyen igazad van – mondta lelkesen Mr. Pickering. – És milyen furcsa, hogy eddig egyszer sem gondoltam át az ügyet ilyen szempontból.

Valaki lenyomta a kilincset. Mr. Pickering erősen remélte, hogy Roscoe Sheriff akar bejönni. Az imént szörnyen undokul viselkedett Sheriffel. De ezúttal minden másképp lesz. Vidáman fog sziporkázni. Két mulatságos história is eszébe jutott, amit elmesélhet majd Sheriffnek.

Az ajtó kinyílt és Claire lépett a szobába. Csend volt. Claire a küszöbön állt és úgy nézett Mr. Pickeringre, amitől az teljesen paff lett. Ha Claire a legutolsó alkalommal nem úgy viselkedett volna, ahogyan viselkedett, Mr. Pickering esküdni mert volna, hogy meghökkentő szelídséggel, esdekléssel pillant rá. Mint amikor a tékozló leány hazatér a faképnél hagyott szülői házba.

– Dudley!

Claire halványan rámosolygott. Könyörgő, szánalmas mosollyal. Claire szebb volt, mint valaha. Arcszíne csodásan rózsállott, a szeme ragyogott. Mr. Pickering tekintete találkozott a lányéval, és furcsa gondolatok kezdtek motoszkálni az agyában, amiben pedig egy perccel ezelőtt még oly világosan körülhatárolt gondolatok kaptak helyet.

Istenkém, hogy egy férfi gerince milyen kocsonyás trutymóból van összegyúrva! Az a férfiú, aki egy perce még büszkén kristálytiszta és kemény határozatokat hozott, most egy ragyogó szempár hatására egyszeriben úgy összelottyadt, akár egy vizes itatóspapír! Mr. Pickering alig néhány másodperccel ezelőtt még ép ésszel és teljes öntudata birtokában átgondolta a házasság intézményét, és hálás köszönetet rebegett a Gondviselésnek, amiért nem tartozik azon férfiak közé, akik egy feleség igájába hajtják fejüket. Most bezzeg az értelem, mint olyan, szóhoz sem jutott. Mr. Pickering megingott.

– Dudley!

A beállt csendben Tudatalatti előretolakodott.

– Vigyázz, hé! Csak óvatosan!

Mr. Pickering rá se hederített. Elragadtatva, lenyűgözve bámult Claire kipirult arcába, ragyogó szemébe.

– Dudley, beszélni szeretnék veled.

– Mondd azt neki, hogy csak előzetes bejelentés után állsz szóba vele! Menekülj! Mentsd az irhádat!

Mr. Pickering nem mentette az irháját. Claire egyre közelebb lépegetett hozzá, arcán még mindig azzal a szánalmas mosollyal. Mr. Pickering százkilencvenhét fontos termetét végigborzongatta a mámoros öröm. Forró vízzel locsolgatta a hátgerincét és ez a forróság egészen a talpáig végigcsiklandozta. Máris elfelejtette, hogy az imént mennyire lefitymálta a házasságot. Most olybá tűnt, hogy egész életében kizárólag erre a boldogító állapotra várt, és hogy az agglegények egytől egyig kötözni való, sivatagi magányban tengődő bolondok.

Claire odament és leült Mr. Pickering székének karfájára. Mr. Pickering megrándult, de ott maradt, mintha lecövekelték volna.

– Hülye! – közölte vele Tudatalatti.

Claire megfogta Mr. Pickering kezét és megpaskolta. Mr. Pickering megremegett, de nem húzta el a kezét.

– Seggfej! – sziszegte Tudatalatti.

Claire abbahagyta a paskolgatást és cirógatni kezdte Mr. Pickering kezét. Mr. Pickering nehezen szedte a levegőt.

– Dudley, drága – kezdte halkan Claire a mondókáját. – Rettentően buta voltam és rémesen, rémesen sajnálom. Mondd, hogy megbocsátasz, és te leszel a földkerekség legrendesebb, legkedvesebb, legédesebb embere. Ugye megbocsátasz?

Mr. Pickering ajka némán mozdult. Claire csókot lehelt Mr. Pickering gyér hajú feje búbjára. Csend volt.

– Hol van? – kérdezte Claire.

– He? – hőkölt meg Mr. Pickering.

– Hol van? Hová tetted? A gyűrűt, butuska!

Mr. Pickering egyszerre ráeszmélt, hogy Tudatalatti a legkülönbözőbb jelzőkkel illeti. A helyzet pattanásig feszült és Tudatalatti nem válogatta meg a szavait.

– Te szerencsétlen, érzelgős, szentimentális, istenverte idióta! Hát tényleg nincs határa a hülyeségednek? Mindazok után, amiket az imént elmondtam, képes vagy megint belemenni a régi ökörségedbe?

– De olyan szép! – fogta könyörgőre Mr. Pickering. – Nézz csak rá!

– Seggfej! Nem emlékszel, mit fuvoláztam neked a szépségről?

– Igen, tudom, de...

– Ez a lány olyan kemény, mint az acél!

– Biztos vagyok benne, hogy tévedsz.

– Nem tévedek.

– De szeret engem!

– Szeret a fenét!

Claire megrázta Mr. Pickering vállát.

– Dudley drága, miért ülsz itt ilyen elrévedve? Hová tetted a gyűrűt?

Mr. Pickering belekotort a zsebébe, megtalálta a gyűrűt és elővette. Claire szerető pillantással nézegette.

– Hozzád vágtam és majdnem összetörtem vele a szívedet – mondta Claire.

– Illa berek, nádak, erek – szívóskodott Tudatalatti. – Ülj repülőre és Japánig meg se állj!

Mr. Pickering nem utazott el Japánba. Imádattal Claire-re düllesztette a szemét. Elbűvölve legeltette pillantását szemének szürke ragyogásán, arcának káprázatos ívén, nyaka kecses hajlatán. Nem volt ideje arra, hogy odafigyeljen Tudatalatti egyetlen borúsan pesszimista figyelmeztetésére sem. Inkább azon pironkodott, hogyan is volt képes egy pillanatra is meggyőzni magát afelől, miszerint Claire nem maga a tökély. Dudley Pickering számára immáron nem volt helye sem habozásnak, sem kétkedésnek. Teljesen Claire hatása alatt vergődött.

– Itt van, ni! – húzta fel Claire az ujjára a gyűrűt, azzal újabb csókocskát nyomott Mr. Pickering kopaszodó fejére.

21

Claire már jó néhány perce elvonult, amikor Bill még mindig földbe gyökerezett lábbal, moccanás nélkül állt. Fizikailag képtelen volt arra, hogy odébb vánszorogjon. Minden maradék erejét össze kellett szednie, hogy Claire szavainak ármányos mérgét valahogy kilúgozza magából.

A dolgok általános iróniája szerint az élet válságai közepette a férfiak legjobb tulajdonságai háttérbe szorulnak, sőt sokszor még arra is képesek, hogy galádul elárulják gazdáikat. Így történt Bill esetében is. A közvélemény szemében a szerénység igen jó tulajdonság. Porcukorral hinti be a lelket és megértővé teszi embertársai iránt. Bill azonban pillanatnyilag többre ment volna azzal, ha nem szerény, hanem inkább beképzelt fickó lett volna. Claire szavai, amelyeket most megpróbált elhessegetni magától, épp azért zavarták össze, mert a maga személyét amúgy is végtelenül csekélyre értékelte. Hiszen elvégre kicsoda-micsoda ő, hogy is merészelte abban a hitben ringatni magát, miszerint egy olyan lány meghódítása, mint Elizabeth Boyd, a személyes érdemeinek lenne köszönhető...

Bill ahhoz az igazán nem gyakori embertípushoz tartozott, aki hamarabb meglátja mások érdemeit, mint hibáit, önmagában pedig inkább a hibák tömkelegét fedezi fel, semmint az érdemeit.

Folyvást ebbe a gondolatba botlott, amikor afelől győzködte magát, hogy mindaz, amit Claire mondott, nevetséges, és pusztán egy nekidühödött nőszemély bosszúálló búcsúszavainak kell tekinteni. Bill mégis úgy képzelte, hogy Claire mondókájában akadt némi valószínűség. Valószínűség! Hisz az egészben épp ez volt az ördögi! Ha Bill nem vak, akkor napnál világosabban kellett ezt látnia. Ami eddig véletlen egybeesésnek tűnt, az most Claire gyanúsítgatásának fényében jóval baljóslatúbbnak látszott. Bill eddig csak furcsának és roppant szerencsésnek érezte, hogy Nutty Boyd aznap este épp odapottyant barátja lakásába, hogy társaságot keresgéljen. Csakugyan véletlen volt? Az is különösnek látszott, hogy Nutty egyetlen görbe este után nyomban meghívott egy vadidegent a házukba, hogy addig maradjon, amíg úri kedve tartja. Vajon a meghívást is előre kifőzte?

Bill lassú, roskatag léptekkel a ház felé vánszorgott. Fáradtnak és szerencsétlennek érezte magát. Elhatározta, hogy korán lefekszik és alszik egyet az összes felmerült kételyre és kérdésre. A másnap aztán majd csak hoz valami megkönnyebbülést.

Már a bejárati ajtó előtt csoszogott, amikor hangok ütötték meg a fülét. Bill szinte önkéntelenül megtorpant. A hangok az emeleti szobából szűrődtek ki. Nutty beszélt és Bill ha akarta, ha nem, minden szavát értette, mert Nutty most nem a szokásos, unott hangján nyafogott, hanem teljes gőzzel, izgatottan süvöltött.

– Hát persze, hogy gyűlölöd, meg minden – ordítozta Nutty. – De végül hozzájutsz ötmillió dollárhoz, ami amúgy is téged illet...

Bill mindössze ennyit hallott, mert ezek után átbotorkált a hallon és beszédelgett a saját szobájába. Ott leroskadt az ágyára és égő szemmel meredt a sötétségbe. Az ajtó döngve becsapódott mögötte.

Tehát igaz!

Az ajtón halkan kopogtattak. Aztán újból megkocogtatták. A kilincs megfordult.

– Te vagy az, Bill?

Elizabeth hangja szólt be. Bill épp csak hogy kivette a lány alakját az ajtó keretében.

– Bill!

Bill torka olyan száraz volt, mint a sivatag. Nagyokat nyelt, hogy meg bírjon szólalni.

– Tessék!

– Most jöttél be?

– Igen.

– Akkor hát... hallottad?

– Igen.

Hosszú csend következett. Azután az ajtó nesztelenül becsukódott és Bill hallotta, amint Elizabeth lement a lépcsőn.

22

Bill másnap reggel tíz óráig aludt. Amikor felébredt, rettentően szégyenkezett, hogy egy ilyen változatos és érzelemdús napon ennyi ideig hortyogott. Az embernek vele született tulajdonsága, hogy mindig megfelelően viselkedjék és Bill, miközben űzött vadként áthajszolta magát a reggeli toalettjén, azon morfondírozott, hogy csak egy sekélyes, kötélidegzetű, minden finom érzelmet nélkülöző pasas lehet képes arra, hogy ilyen esetben ne vergődjön álmatlanul egész éjszakán át. Visszataszítónak tűnt az a gondolat, hogy olyan körülmények között, amelyben a legtöbb férfiú átvirrasztotta volna az éjszakát, ő olyan mélységesen durmolt, akár egy oktalan eb. Az fel sem merült benne, hogy ritka strapás napja volt, és hogy a Természetnek már csak az a szokása, hogy ilyenkor nyugodt és cseppet sem romantikus módon mély álmot bocsát a megfáradt emberre, tekintet nélkül annak privát érzéseire, így hát Bill, miközben kilépett a szobájából, elégedetlenül irgett-morgott-füstölgött a saját sivár lelkülete miatt.

Az az általános benyomása támadt saját maga felől, hogy bagót sem érő ürge, aki ha elhalálozik – mely esemény remélhetőleg mihamarabb bekövetkezik –, azt a világ a legnagyobb megelégedéssel veszi tudomásul, talán még fel is sóhajt, hogy végre sikeresen megszabadult tőle. Nyomorúságosan megalázottnak, mélyen lesújtottnak és reménytelennek tartotta helyzetét.

Elizabeth a passzázsban botlott Billbe. Az a nő, aki már tizenegy éves kora óta férfi módra képes nehéz helyzetekben helytállni, a későbbiekben még inkább tud uralkodni magán. Ezért aztán némi sápadtságtól és a szeme alatti karikáktól eltekintve Elizabeth arcán az égvilágon semmi sem jelezte, hogy számára ez a világ pillanatnyilag nem a világok legjobbika. Ha nem is látszott fenemód vidámnak, de legalább összeszedett volt. Még egy mosolyra is futotta, amikor Billt üdvözölte.

– Nem keltettelek fel. Gondoltam, jobb, ha hagylak aludni.

Ez a néhány szó igen alkalmas volt arra, hogy kiegészítse Bill önmagáról, azaz a lelketlen szörnyről alkotott lesújtó véleményét, aki ilyen időkben önző mocsok módján hortyogva fetreng...

– Mi már megreggeliztünk. Nutty sétálni ment. Hát nem csodálatos mostanában ez a Nutty? A reggelidet melegen tartottam.

Bill tiltakozott. Elaludni ugyan elaludt, de azt már mégis túlzásnak érezte, hogy most mindennek a tetejében még telezabálja magát.

– Köszönöm, nem kérek enni – jelentette ki sötéten.

– Ugyan menj már!

– Becsszóra...

– Ugyan, menj már.

Bill alázatosan Elizabeth után kullogott. Hogy ezek a nők milyen zordonul gyakorlatiasak! Kézzel-lábbal kapálóznak az ellen, hogy bármi belepancsoljon a mindennapi élet menetébe. Pedig most aztán minden a lehető legpocsékabbul ment. Bill ennek ellenére kitűnően megreggelizett, mialatt Elizabeth csendben szemlélte őt az asztal túlsó feléről.

– Befejezted?

– Igen, köszönöm.

Elizabeth egy picit habozott.

– Nos, Bill, aludtam rá egyet. A dolgok egy kissé összegabalyodtak, ugye? Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha megmagyarázom, mi indította Nuttyt azokra a szavakra, amiket tegnap este meghallottál. Nem akarsz rágyújtani?

– Nem, köszönöm.

– Pedig attól jobban éreznéd magad.

– Nem hinném.

A nyitott ablakon át beröppent egy méhecske. Elizabeth a szeme pillantásával követte a röptét. A méh újból kiszállt a napfénybe. Elizabeth visszafordult Billhez.

– Amit Nutty mondott, holmi vigasztalásnak lehetett érteni.

Bill nem felelt.

– Tudod, Nutty a maga fura eszejárása szerint nézi a dolgokat, és fel sem tételezi, hogy azért ígértem meg, hogy feleségül megyek hozzád, mert szeretlek. Ő ezt áldozatnak fogja fel, amivel megmentem a Boyd-házat. Már az első perctől kezdve majd' megkergült amiatt, hogy menjek hozzád feleségül. Azt hiszem, ezért hívott meg hozzánk. Ugyanis már New Yorkban rájött, ki vagy voltaképpen. Valaki találkozott veled egyszer egy vacsorán és elmesélte Nuttynak. Ami a dolognak ezt a részét illeti, annak a lánynak, akivel az este a kapuban beszéltél, igaza volt.

– Hallottad, amit mondott? – hökkent meg Bill.

– Nem tehettem róla. Olyan hangosan beszélt, mintha direkt azt akarta volna, hogy meghalljam, amit mond. Nutty keresésére indultam, de mivel nem találtam, visszamentem érted. Ezért voltam épp ott. Te nem láthattál, mert háttal álltál nekem. Ő viszont látott.

– Meg sem kérdezed, ki volt ez a lány? – nézett Bill Elizabeth szeme közé.

– Nem számít, ki volt. Csak az számított, amit mondott. Azt mondta, hogy tudjuk, hogy te vagy Lord Dawlish.

– És tényleg tudtad?

– Nutty két-három nappal ezelőtt mondta meg nekem. – Elizabeth hangja elcsuklott és az arca elpirult. – Nyilván egy szavamat sem hiszed el, de nekem ez akkor már az égvilágon semmit sem számított. Lord Dawlisht mindig afféle önző kalandornak képzeltem, mert nem értettem, hogy amennyiben nem ilyen, akkor mivel vehette rá Ira bácsit, hogy rá hagyja a pénzét. De miután megismertelek, rájöttem, hogy épp az ellenkezője vagy mindennek, és az is eszembe jutott, hogy amint idejöttél, első dolgod volt felajánlani a pénz felét; ezért aztán, amikor megtudtam rólad, hogy te vagy az a Lord Dawlish, akit szívből gyűlöltem, a hír már egyáltalán nem hatott rám. És az sem érdekelt, hogy te gazdag vagy, én meg szegény. Szerettelek és más nem érdekelt. Ha mindez nem történik, akkor minden a legnagyobb rendben lett volna. De tudod, mivel abból, amit az a lány mondott neked, kilencven százalék igaz volt, akkor hát emberileg képtelenség, hogy a maradék tíz százalékát elhidd. Aztán, hogy az egész még inkább hihető legyen, meghallottad, amint Nutty vigasztalgat engem...

– Én...

– Hadd mondjak el valamit először Nuttyról. Azt már mondtam, mennyire törte magát amiatt, hogy menjek hozzád feleségül. Tegnap este óta pedig még inkább izgatni kezdte a dolog. Gyakran eltöprengtem, vajon honnan szerezhetett annyi pénzt, ami elég volt arra a bizonyos három New York-i napra. Tegnap este aztán ezt is bevallotta. Épp akkor érkezett haza, amikor én bejöttem és otthagytalak azzal a lánnyal. Nutty rettentő rémültnek látszott. Amikor a londoni ügyvéd levele megérkezett azzal, hogy száz dollárt örökölt, az az ötlete támadt, hogy megduplázza ezt az összeget. Kölcsönkért száz dollárt a patikustól, amire ez a levél volt a biztosíték, aztán, mivel a dolog úgy ment, mint a karikacsapás, még négy másik kereskedőt is megvágott. Nutty olyan fura bogár, hogy mindeddig azt sem tudtam, vajon csakugyan azt hitte-e, hogy vissza tudja majd adni a csalárd fondorlattal kölcsönzött pénzt. A szegény kereskedők azonban egy percig sem kételkedtek benne. Később aztán kicserélték a tapasztalataikat, és tegnap este, mialatt mi az erdőben kóboroltunk, az egyikük idejött, mindennek lehordta Nuttyt és börtönnel fenyegetőzött.

– Képzelheted Nutty elragadtatását, amikor visszajöttem és elmeséltem neki, hogy eljegyeztük egymást. A maga különös módján úgy képzelte, hogy megneszeltem pénzügyi manővereit és kizárólag az ő megmentése végett lettem a menyasszonyod. Miközben megpróbáltam tisztázni vele a dolgot, vigasztalgatni kezdett. Tudod, Nutty még mindig görbe szemmel néz rád, mint a család ádáz ellenségére, és fel sem bírja fogni, hogy én már nem annak tekintelek. így aztán egy darabig örvendezett, aztán nagyon aranyosan úgy gondolta, hogy engem is fel kell vidítania és némi vigaszt kell nyújtania, amiért áldozatkészen hozzád megyek feleségül. És – nos, ez volt az, amit meghallottál. Ha akarod hiszed, ha akarod, nem.

Elizabeth elhallgatott és ujjaival dobolni kezdett az asztalon. A tam-tam ritmusa közepette Bill hirtelen minden kételyétől és sötét gyötrelmétől megszabadult. Elizabeth őszinte volt. Bármit mond is a látszat, semmi sem szól amellett, hogy Elizabeth holmi piszkos játékot űzne vele. Mintha Bill egyszeriben valami sátáni kín karmaiból szabadult volna. Máris könnyebbnek, tisztábbnak érezte magát. Már lélegezni is tudott.

– Hiszek neked – jelentette ki Bill. – Minden szavadat elhiszem.

Elizabeth megcsóválta a fejét.

– Nem nézel szembe a tényekkel.

– Hiszek neked.

– Nem. Ez a pillanat talán meggyőz, de egy idő múlva majd eszedbe jut a bizonyíték. Képtelen leszel úrrá lenni rajta. Sejtelmed sincs, hogy a bizonyíték milyen szörnyen megsemmisítő erejű tud lenni. Hiába akarsz hadakozni ellene. A bizonyíték lesz az egyedüli irányítód. Most sem tudod, hogy igazat mondtam-e, csupán úgy érzed. A szívedre hallgatsz, nem az eszedre. De a végén a fejnek kell győzni. Egy darabig még hiszel majd nekem, de előbb vagy utóbb megint kételkedni kezdesz és akkor jönnek majd a gyanakvások és az önkínzás. Gondold csak meg, milyen lesz folyvást ez ellen harcolni. Gondold csak meg, hogy napról napra ezzel küszködsz majd, egészen az összeroppanásig. Gondolkozz! Vedd végig mindazt, amit pillanatnyilag tudsz! Nutty, tudván, hogy te vagy Lord Dawlish, meghív hozzánk. Lord Dawlish felőli véleményemről csak annyit tudsz, amit a megérkezésed utáni első reggel elmondtam neked. Azt állítottam, hogy gyűlölöm. És mégis, amikor megtudtam, hogy te vagy Lord Dawlish, a menyasszonyod lettem. Közvetlen ezután meghallod, amint Nutty úgy vigasztalgat, mintha akaratom ellenére mennék hozzád feleségül. Mondd, hát nem ez a legtökéletesebb summázata mindannak, ami történt? Hogyan tudsz ezek után egy percig is hinni nekem?

– Azért, mert tudom, milyen őszinte vagy. Nincsenek görbe útjaid.

– A bizonyíték szerint mégis csak vannak.

– Nem érdekel.

– Most még nem.

– Soha.

Elizabeth a fejét rázogatta.

– Ez nagyon drága tőled, Bill, de lehetetlenséget ígérsz. És mivel lehetetlen, és mivel túlságosan szeretlek ahhoz, hogy szembesüljek mindazzal, ami történhet, most elküldelek.

– Elküldesz!?

– Igen. Nagy fájdalommal. Nem is tudod, Bill, mennyire fáj. De ez az egyetlen, amit tehetek. Túlságosan szeretlek ahhoz, hogy egész hátralévő életemen át folyton azt lessem, vajon hiszel-e még nekem, avagy a bizonyíték súlya már apróra törte-zúzta mindazt, amiben most hiszel. Soha nem fogod megtudni, mi a tökéletes igazság, és ez a borzalmas benne; néha ráveszed magad, hogy elhidd, sokszor azonban, bárhogy akarod is, kételkedni fogsz. Ez pedig mindkettőnk életét megmérgezheti. Icipici dolgok történnek majd, önmagukban merőben jelentéktelen dolgok, amelyek mérhetetlenül fontossá válnak – mindössze azért, mert hozzá-hozzátesznek majd ahhoz a kételyhez, amit sohasem leszel képes elhessegetni.

– Ha majd veszekszünk – márpedig biztos, hogy fogunk veszekedni, hiszen emberek vagyunk –, sohasem tudunk egy óra alatt túlesni a perpatvarainkon. Minden egyes civakodásunk beléd rögzül majd és mázsás súllyal nyomja a szívedet, mert ezek mind azt bizonyítják, hogy nem szeretlek igazán. Amikor pedig azt látod, hogy boldog vagyok veled, azt fogod hinni, hogy csak színészkedek. Tudom, mindez rémesen túlzottnak hangzik, mégsem az. Mit értesz te belőlem, miközben figyelsz? Mit tudsz rólam valójában? Ha mindez akkor történik velünk, amikor már évek óta házasok vagyunk és csakugyan ismerjük egymást, csak jót nevetnénk az egészen. De idegenek vagyunk. Összekerültünk és egymásba szerettünk, mert mindkettőnkben van valami, ami a másikat vonzza. Ezt a kis csekélységet olyan alapnak vettük, amire építhetünk. De az, ami történt, megrendítette a mi szegényes kis alapunkat. Ez minden. Semmit sem tudunk egymásról teljes bizonyossággal. Minden csak sejtés.

Elizabeth elhallgatott és az órára nézett.

– Most becsomagolok, hogy elérd a vonatot.

– Szóval ki teszed a szűrömet! – nevetett fel keserűen Bill.

– Igen. Az akarom, hogy addig menj el, amíg elég erős vagyok ahhoz, hogy kibírjam.

– Ha tényleg így érzel, miért küldesz el?

– Honnan tudod, hogy tényleg így érzek? Honnan tudod, hogy nem játszom meg az érzéseimet egy jól felépített terv részeként?

Bill türelmetlen mozdulatot tett.

– Igen, tudom – mondta Elizabeth. – Most azt hiszed, hogy a magam módján ki akarok bújni a felesleges bonyodalmak alól. Nem így van. Egyszerűen csak előre tekintek. Ha csapdába próbálnálak ejteni a pénzed miatt, akkor vajon kijátszanék-e olyan erős lapot, mint azt, hogy feladlak? Ha most meghátrálnék, előbb vagy utóbb gyanakodni kezdenél. Ezt valahogy elhárítanád. Aztán még vagy százszor elhárítanád. De a gyanakvást nem lehet megölni. A végén az ölne meg téged.

– Nem tudok vitatkozni – vont vállat tehetetlenül Bill.

– Én sem. Csak leszögezek néhány rémes dolgot, amikről tudom, hogy igazak. Menjünk és csomagoljunk.

– Majd megcsinálom. Ne fáradj.

– Butaság! Egyetlen férfi sem tud rendesen csomagolni.

Bill bement a szobájába, előhúzta a kofferjét, minden dolgok végének bús szimbólumát, és nézte, amint Elizabeth a haján megcsillanó napfénnyel ide-oda hajlongott. Felemelte a holmikat, összehajtogatta és berakosgatta a bőröndbe. Bill egyre növekvő fájdalommal nézte. A látvány annyira barátságos, olyan intim volt, mintha Elizabeth már a felesége lett volna. Bill felesleges kegyetlenkedésnek érezte Elizabeth házias sürgés-forgását ebben a pillanatban, amikor a lány épp arra készült, hogy örökös falat emeljen közé és a boldogság közé. Bill tehetetlenül lázadozott Elizabeth elhatározása ellen. Jómaga még végig sem tudta gondolni, míg a lány máris cselekedett. És ostoba, őrült cselekedet volt egy aggály miatt mindkettejük életét lerombolni.

Bill ekkor újból összetalálkozott azzal a női gyakorlatiassággal, ami olyannyira megtépázza egy szenvedő férfi idegeit. Elizabeth aggodalmasan nézegetett arra a valamire, amit a kezében tartott.

– Miért nem szóltál? – kérdezte. – Milyen rémes állapotban vannak a zoknijaid, szegény fiú!

Bill úgy érezte magát, mintha hirtelenében orron verték volna. A férfiak nem rendelkeznek azzal a döbbenetes női tulajdonsággal, hogy gondolataik menetét csak úgy egyik pillanatról a másikra a mardosó szívfájdalomról a lyukas zoknik felé tereljék.

– Mint a szita! – sóhajtott Elizabeth, homlokán aggodalmas redővel. – Milyen gyámoltalanok is a férfiak! Jaj, istenem, biztosra veszem, hogy semmi fontosra nem ügyelsz. Kötve hiszem, törődtél-e valaha is azzal, hogy télen melegen öltözz és ne vizesedjen át a lábad. És most már én sem tudok vigyázni rád!

– Elizabeth! – mondta Bill megtört, remegő hangon.

Elizabeth a padlón térdepelt és a bőrönd fölé hajolt. Most felnézett, a szemük találkozott.

– Minden hiába, Bill drágám. Muszáj. Ez az egyedüli út.

A vég veszedelmes közeledte megtörte Bill eddigi némaságát.

– Elizabeth! Ez az egész tiszta képtelenség. Olyan... olyan, mintha mindent eldobnánk.

Elizabeth egy percig hallgatott.

– Bill, drágám, erről eddig egy szót sem szóltam, de nem gondolod, hogy figyelembe kellene venned azt is, ami rám vonatkozik? Csak rámutattam, sosem lehetsz biztos abban, hogy szeretlek téged. És én honnan tudhatnám, hogy te szeretsz-e?

Bill a lány felé lépett. Elizabeth hűvösen visszahúzódott.

– Csak annyit tehetek, hogy megmondom neked – közölte Bill.

– Csak ennyit tehetsz. És ezzel meg is mondtál mindent, amit már órák óta megpróbálok beléd sulykolni. Hát nem érted, milyen szörnyű, hogy az életben senki nem tehet többet annál, mint hogy beszél? Másból sem áll az élet, csak szavakból, szavakból, szavakból. Honnan tudhatnánk, melyek az igaz szavak? Honnan tudhatnám, vajon nem csak szánalomból és túlzott igazságérzetből akarsz-e feleségül venni?

– Ez igazán kész röhej – meredt rá Bill.

– Miért? Próbáld úgy nézni, ahogyan én nézném később, amikor már minden, ami most azt mondja belül, hogy kész röhej, elmúlt. Ebben a pillanatban, mialatt beszélünk, valami nagyon erősen azt súgja, hogy tényleg szeretsz. De nem bírod megérteni, hogy ez nem tarthat örökké? Ez pont olyan, mint egy sziklán álló, égő gyertya, amit körülvesz az árapály. Most még fényesen világít, és a fényénél láthatjuk az igazságot. De a növekvő ár kioltja, és nekünk semmink sem marad, hogy tisztán lássunk. Csak a gyanakvás és a kétely nagy, fekete tengere vesz majd körül, ami a bizalom kis szikráját is elnyeli.

– Elmondom, mi történne velem, ha most nem küldenélek el. Jusson eszedbe, hallottam, mit mondott az a lány tegnap este. Jusson eszedbe, annyira gyűlölted a gondolatát is annak, hogy megfosszál engem Ira bácsi pénzétől, hogy először megpróbáltad elfogadtatni velem a felét. Ez a fellegekben járó dolog jutott először eszedbe, mert ilyen vagy, mert te vagy a legegyenesebb, legbecsületesebb ember, akit valaha ismertem, vagy ismerni fogok. Akkor hát a későbbiekben nem gondolnék mindig arra, hogy számodra az tűnt a legkézenfekvőbbnek a csorba kiköszörülésére, ha feleségül veszel? Egész életemben beleőrülnék ebbe a lekötelezettségbe. Én ugyanis olyan ostobán büszke vagyok, hogy még a gondolatát is utálom, ha bárkinek bármivel tartozom, amit nem érdemeltem meg. Ha feleségül mennék hozzád, ez a kétség egyre inkább belém rágná magát. Ugyanez történne veled is, mert hatnánk egymásra. Folyvást egymást figyelnénk, vizsgáztatnánk, próbáknak tennénk ki a másikat. És ez rémes lenne, rémes!

Bill kinyitotta a száját, de a dolog reménytelenségétől inkább egy szót sem szólt és becsukta. Elizabeth felállt. Nem néztek egymásra. Bill átszíjazta a bőröndöt és felvette. A minden dolgok végét jelentő holmi a kezében pihent.

– Jobb rendesen befejezni, Bill – mondta halkan Elizabeth. – Így kevésbé fáj.

Bill nem felelt.

– Elkísérlek a kapuig.

Hallgatagon mentek végig a kerti úton. Bill valami dallamot dúdolt.

– Isten áldjon, Bill drágám.

– Ég veled – szorította meg a lány kezét lanyhán Bill.

Elizabeth a kapunál állt és Bill után nézett, aki hosszú léptekkel ment lefelé az úton. A kanyarulatnál megállt és hátrafordult, mint aki valami jelre vár. Aztán sebes léptekkel elporoszkált. Elizabeth ráhajolt a kapura. Sírásra fancsalodott arccal nézett Bill után és úgy markolta a kapu átmelegedett fáját, mintha erőt merítene belőle.

A kert szörnyűségesen üresen tátongott. A magány és az elhagyatottság szinte kézzel foghatóan áradt belőle. Elizabeth lassan a ház felé indult, amikor Nutty hórihorgas alakja felbukkant a gyümölcsös felől.

– Hellóó! – kurjantotta Nutty kedélyesen. Apró szeme elégedetten csillogott és valami dalocskát fütyörészett.

– Hol van Dawlish?

– Elment.

Nutty füttyös kedvének egyszeriben befellegzett. Volt valami a húga hangjában, ami erősen meghökkentette, és amitől az elégedettségét vészharangok kongása váltotta fel.

– Elment? Hogy érted azt, hogy elment? Úgy érted, elment?

– Úgy.

– Elment?

– Elment.

Nutty csak akkor bírt újból megszólalni, amikor már a ház ajtajánál álltak.

– De ugye nem úgy érted, hogy elment?

– De igen.

– Úgy érted, elment?

– Igen.

– Nem mégy hozzá feleségül?

– Nem.

A világ még mindig állt, mint a cövek. Nutty fülében disszonáns lármának tűnt a tücskök gondtalan cirpelése és a nyár apró zajai.

– Ó, a francba! – nyögte Nutty bágyadtan és miként egy ázatag medúza, félájultan a lépcsőre hanyatlott.

23

Nutty gyötrelmeinek látványa cseppet sem hatotta meg Elizabeth-t. Ez a máskor mindig oly jószívű leány most fikarcnyi szánalmat sem érzett bátyuskája iránt. Mi több, még némi keserű örömét is lelte Nutty vergődésében és egy pillanatra szinte megkönnyebbült a lépcsőre hanyatló, félig alélt Nutty szemlélésétől, így van ez, hiszen a szerencsétlenség kedveli, ha társakra talál. Elizabeth hidegen és közönyösen nézte, amint Nutty úgy tátogott, akár egy partra vetett ponty; amikor pedig látszott, hogy már újra meg bír szólalni, Elizabeth faképnél hagyta és újra nekivágott a kertnek. Az volt ugyanis az érzése, hogy Nutty megint rákezdené a kérdezősködést, elszajkózná vagy ezerszer, amitől Elizabeth mélyen letört volna. Magányra vágyott, így odahagyta a magába roskadva ücsörgő Nuttyt és a kapu felé ment. Arra gondolt, hogy egy darabig majd a méhek körül tesz-vesz, aztán ha ez sem segít, bemegy a házba, nekiesik a takarításnak és addig törölgeti a port, míg halálra fárad. Most az volt a fő, hogy valamivel elfoglalja magát.

Máris megszállta a megbánás. Tudta, hogy ez majd előbb-utóbb elkövetkezik és harcolni akart ellene, de rájött, hogy alábecsülte az ellenség erőit. Már ezekben az első percekben is úgy érezte, hogy rettentő nagy hülyeséget csinált. Összes érve túlzottnak és szánalmasan nevetségesnek tűnt. Merőben feleslegesen mondogatta magának, hogy mindent józanul átgondolt és csak azt tette, ami az egyedül lehetséges tennivaló volt. Amióta Bill eltávozott, elhagyta az az erő, aminek a segítségével az imént még olyan szépen szembenézett a helyzettel. Elizabeth már csak arra tudott gondolni, hogy szereti Billt és mégis kirúgta.

Miért hallgatott rá Bill? Miért nem ragadta karon és miért nem mondta neki, hogy ne legyen már olyan kis buta? Miért hallgatnak a férfiak mindig a nőkre? Ha csakugyan szereti, akkor elment volna? Elizabeth egy darabig ezzel a kérdéssel gyötörte magát. Még mindig ezen töprengett, amikor egy bánatosan brekegő hang véget vetett meditációjának.

– El sem hiszem! – brekegte Nutty. – Egyszerűen nem tudom elhinni!

Elizabeth összeszorította a fogait. Most valahogy nem volt kedve Nutty nyavalygásához.

– Majd fokozatosan hozzászoksz – mondta részvétlenül.

– Mondd, tényleg elküldted?

– Tényleg.

– De mi a kórságért?

– Mert ez volt az egyetlen, amit tehettem.

Nutty sötét éjszakájában felgyúlt egy piciny fénysugár.

– Ó! Biztosan meghallotta, amit tegnap mondtam, ugye?

– Úgy van. Meghallotta, amit tegnap mondtál.

– Ó! – nyílt ki lassan Nutty szája.

Elizabeth hallgatott.

– De hát ezt megmagyarázhattad volna!

– Hogyan?

– Mit tudom én. így vagy úgy. – Nuttyn látszott, hogy elgondolkodik. – De azt mondtad, te küldted el!

– Én küldtem el.

– Hát ez az, amitől végképp falra mászom!

Elizabeth megfeszített türelme a végső határához érkezett.

– Nutty! Légy szíves, hagyd abba. Az egésznek vége.

– Igen, de...

– Nutty! Elég. Nem bírom hallgatni. Nagyon fáj. Gyűlölöm magam. Kérlek, ne nehezítsd meg még jobban.

Nutty rápillantott a húgára, és úgy döntött, hogy nem nehezíti meg még jobban. Gyötrelmei azonban valamiféle szabad utat kerestek, amit egy monológban leltek fel.

– Szóval így lesz ez egész hátralévő életünkben! – motyogta maga elé, miközben fátyolos pillantását végighordozta a kerten. – Semmi más, csak a rohadt méhek, a padlósepregetés és a vízhordás. Amíg csak meg nem halunk. Hacsak azok a nyavalyások nem vágnak sittre, mert kiszedtem belőlük azt a kis pénzt. Honnan tudhattam volna, hogy ez csalárd pénzszerzésnek minősül? Egyszerűen azt hittem, milyen ügyesen begyűjtöttem néhány dollárt. Sejtelmem sincs, hogy tudnám valaha is visszafizetni, így hát annak rendje s módja szerint bebörtönöznek.

Elizabeth ugyan megpróbált nem odafigyelni Nutty sirámaira, de a dolog nem járt sikerrel.

– Majd elintézem, Nutty. Van egy kis spórolt pénzem, az talán elég lesz. Igaz, másra spórolgattam, de sebaj.

– Ez rettentően kedves tőled – mondta Nutty kissé csalódottan. E pillanatban minden vigaszt felettébb zokon vett. Sokkal szívesebben festette maga elé sötét jövőjét, amint ott borong rideg börtöncellája zord kietlenségében. Elvégre mi különbség van egy kifinomult ízlésű férfi szemszögéből nézvést aközött, hogy hátralévő életét a dutyiban, avagy egy méhtanyán tengeti? Akkor a börtön már jóval kecsegtetőbb. Ha az ember a kóterban ücsörög, akkor legalább tudja, hol van. Ott az emberre nem sóznak rá váratlanul mindenfélét. A tanyasi élet azonban a váratlan melók rásózásának egyetlen hosszú folyamatából áll. Most, hogy Lord Dawlish eltűnt a láthatárról, Nutty sejtette, hogy Elizabeth ezentúl megint befogja a méhkaptárak körüli sertepertélésre. E rémséges gondolatra hangosan felnyögött. Maga elé képzelte az életfogytiglan tartó fészerbeli tengődést, az életfogytiglani méhkicselezést, a szőnyegporolást és a vízcipelést. Mindezt néhány igazán ártatlan szónak köszönheti – a fenébe is, igazán ártatlan szavaknak, amelyeket tiszta szívvel, testvéri nyájassággal zengett el, hogy lelket öntsön a húgába! Ha nem jártatja a száját, akkor most olyan helyzetben lenne, hogy valahányszor kedve szottyan rá, megvághatna egy milliomos sógort. Nutty lelkét rozsdás vasként rágicsálta a gondolat. Rohadt, velejéig rohadt világ!

Nutty eszejárása azonban folyvást körbe-körbe rohangászott. Miután egy darabig elmélázott a világ végzetes rohadtságán, megint csak oda lyukadt ki, ahol elkezdte.

– Nem értem – jelentette ki. – Nem tudom elhinni.

Odébb rúgott egy kavicsot, ami épp alkalmatosan a lába előtt hevert.

– Azt mondod, te küldted el. Azt még megérteném, ha ő maga gyalogolt volna el azok után, amiket tőlem hallott. De mondd, miért küldted...

Elizabeth előtt megvilágosodott, hogy ameddig nem magyarázza meg némiképp érthetően, addig Nutty nem megy le a nyakáról, csak egyvégtében nyaggatja, nyögdécsel és siránkozik.

– Azért adtam ki az útját, mert szeretem. És mert a történtek után Bill soha nem lehet biztos afelől, csakugyan szeretem-e. Most már érted?

– Nem – válaszolta őszintén Nutty. – Törjön ki a rossz nyavalya, ha értem. Számomra ez az egész olyan félcédulásan hangzik.

– Hát nem érted, hogy nem lenne tisztességes, ha hozzámennék?

– Nem.

Az iménti kétely, amit Elizabeth megpróbált elhessegetni, fokozta támadását. Nem mintha Elizabeth tiszteletben tartotta volna Nutty véleményét. Inkább arról volt szó, hogy Nutty nézete kísértetiesen egybecsengett a sajátjával. Elizabeth arra vágyott, hogy valaki kijelentse neki, helyesen cselekedett: valakire, aki visszaadná azt a biztonságérzetet, amit a Billel való beszélgetése alatt érzett. Ilyen körülmények között Nutty viselkedése még több súlyt rakott rá, mint amennyit megérdemelt. Elizabeth sírni szeretett volna. Úgy képzelte, hogy ha jól kizokoghatná magát, akkor az iménti sziklaszilárdsága is visszatérne.

Nutty ezalatt újabb kavicsokat fedezett fel és komoran rugdosta őket. Már kezdte kapiskálni a női lélek komplikált és megfejthetetlen mélységeit. Eddig mindig úgy nézett Elizabeth-re, mint jó pajtásra, mint olyan lányra, akinek az esze többé-kevésbé érthető síkon mocorog. Nem tartozott azok közé a hisztérikus nőszemélyek közé, akikről az ember a regényekben olvas; olyan rendes, tisztességes leányzónak mutatkozott. És tessék, életének abban a pillanatában, amikor minden egyetlen értelmes cselekedettől függ, Elizabeth úgy viselkedett, amitől Nuttynak, ha erre gondolt, a csepp esze is megállt.

A csendes gyász e szomorú pillanatába autótülkölés hasított. A kocsi a kapunál fékezett és egy férfi kecmergett ki belőle.

24

A kocsiból ifjú, derűs férfi kászálódott ki. Világoskék flanelöltönyt viselt, színes szalagos szalmakalapot és egész magatartása azt sugallta, hogy a világot a maga egyszerű, rózsaszínű napszemüvegén keresztül szemléli. Amikor megszólalt, nyomban kiderült, hogy nemzetiségére nézvést angol.

Nutty egyre növekvő ellenségességgel szemlélte a fiatalembert. Az az illetlenség, hogy ilyen zivataros időkben bárki vidáman nézgelődhet, mélységes megütközést keltett benne. Nutty azt szerette volna, ha az emberiség elszontyolodva búsong. Végigmérte az ifjú embert.

A gondolataiba mélyedt Elizabeth csak akkor szerzett tudomást az idegen jelenlétéről, amikor az megszólalt.

– Bocsánat, ez itt a Fészer?

– Ez a Fészer – nézett fel Elizabeth a napszemüvegre.

– Köszönöm – felelte az ifjú.

A vele született hajlama miatt a fiatalember lélegzetelállító gyorsasággal kezdett hadarni. Átpillantott a kapun Elizabeth-re, mert a lánynak nem akarózott kaput nyitni, és villámsebességgel rákezdte a mondókáját.

– A nevem Nichols... J. Nichols. Gondolom, emlékszik rá, hogy egy-két héttel ezelőtt írtam maguknak, ugye?

A név valahogy ismerősen csengett Elizabeth-nek. De az ifjú további felvilágosításokkal szolgált a személyét illetően, még mielőtt Elizabeth-nek beugrott volna, honnan is kellene ismernie.

– Ügyvéd vagyok. Én írtam azt a levelet, amiben tudattam, hogy Ira bácsikájuk minden pénzét Lord Dawlishra hagyta.

– Ja, igen! – mondta Elizabeth és már épp be akarta hívni a pasast, amikor az tovább hadart.

– Tudja, szeretném megmagyarázni azt a levelet. Hirtelen ötletből írtam. Minél többet foglalkozom a törvénnyel, annál inkább az az érzésem támad, hogy egy ügyvédnek soha nem lehetnek hirtelen ötletei. Abban a pillanatban, tudja, valahogy úgy tűnt nekem, hogy rendes dolgot csinálok – mármint, hogy megadom maguknak a kegyelemdöfést satöbbi –, hogy leállítom a reményeiket, amik nem teljesülhetnek, ugyebár. Szóval tudja, az úgy volt, hogy Bill – mármint Lord Dawlish az én régi jó cimborám, drága öreg haverom. Bizonyára ismerik. Szóval, hogy értse, mivel a maguk nagybácsikája nálunk helyezte el a végrendeletét, elmeséltem Billnek, hogy hírét vettem Mr. Nutcombe halálának. Odatelefonáltam neki, jöjjön el az irodánkba és azt mondtam neki: „Bill, öregfiú, ez a vén csirkefogó” – azaz bocsánat, az agg úriember – „rád hagyta a pénzét.” Épp csak tudattam vele, tudja, aztán megírtam maguknak azt a levelet. – Az ifjú Nichols egy pillanatra gátat emelt a szóözön elé. – Jut eszembe, maga ugye Miss Elizabeth Boyd?

– Igen.

– Na, ennek igazán örülök – mondta a fiatalember megkönnyebbülten. – Fura lenne, ha nem az lenne. Csak nézne és csodálkozna, miket is hordok itt össze.

Annak ellenére, hogy Elizabeth valóban Elizabeth volt és nem más, leesett állal csodálkozott a hallottakon. Még mindig vastag felhőrétegben gomolygó agya képtelen volt felfogni Mr. Nichols mondókájának velejét. A külső megjelenése alapján egy bevadult slaughoz, avagy pillanatnyilag túlterhelt elméjű csörgőkígyóhoz hasonlatos Nutty ugyanilyen nehézségekkel küzdött. Odahagyta az eddig ide-oda rugdosott kavicsokat és ő is a kapu melletti társasághoz csődült. Áthajolt a kapu tartóoszlopán és afféle néma kérdőjellé válva figyelt.

– Tudja, a baj az – fűzte tovább a szót a fiatalember –, hogy az öregem, aki a cég feje, mindent a szokásoknak megfelelően intéz. Imádja a bürokráciát, télvíz idején flanel helyett aktákba bugyolálja magát. Minden ügyet a maga törvényes útján bonyolít, ami, esküszöm magának, sokszor hónapokig is eltart. Eközben aztán mindenki halálra izgulja magát, mi is történik, ki kapja a pénzt satöbbi, satöbbi. Eszembe jutott, mi lenne, ha szépen átszökdécselnék mindezen, tudatnám magukkal, hogy is állnak a dolgok, így aztán megírtam azt a levelet. Azt hiszem, hogy a temperamentumom nem felel meg teljes mértékben a törvényességnek, tudja, és ha az öregem valaha megtudná, milyen levelet írtam, akkor azt hiszem, neki is ez lenne a véleménye. Na, akkor aztán áteveztem ide magukhoz és gondoltam, ha nem veszik olybá, megkérem magukat, hogy ha beszélnek az öregemmel, akkor ne említsék neki ezt a levelet. Őszintén bevallom, hogy ez a legjobb szándékkal írott levél nagy ballépés volt.

A fiatalember e vallomása után hirtelen elnémult és hagyta, hogy szemüvegének villogó sugarai eljátszadozzanak Elizabeth arcán. Elizabeth megpróbálta az elhangzottak dirib-darabkáiból összerakosgatni az ifjú monológjának értelmét.

– Úgy érti, ne mondjam el az apjának, hogy levelet kaptunk magától?.

– Pontosan. És nagyon köszönöm, hogy nem mond semmiféle olyasmit, hogy „előítélet nélkül”, vagy efféléket. Mert az öregem bezzeg mondana.

– Nem értem! Miből gondolja, hogy bármikor bármit is említenék a maga apjának?

– Tudja, ha nem is készakarva, de esetleg kicsúszhat a száján.

– De hát mikor? Én sohasem fogok találkozni a maga apjával!

– Pedig az igencsak hamarosan megtörténhet. Találkozni akar magával a pénz miatt.

– A pénz miatt?

A szemöldök csodálkozva felemelkedett a szemüveg felett.

– Hát nem kapta meg az öregem levelét?

– Nem.

– Pedig halálbiztosra vettem – mondta a fiatalember kétségbeesett mozdulattal –, hogy ugyanazzal a hajóval érkezett, amivel én jöttem. Na tessék, most legalább láthatja, milyen módszerei vannak az öregemnek! Jobb példát nem is említhetnék. Gondolom, felmerülhetett valami törvényes formalitás, vagy efféle, amiben az öregem megfeneklett és most arra vár, hogy kigabalyodjon belőle. Tényleg úgy érti, hogy nem írt?

– De a fene vinné, várjunk csak! – élénkült fel a fiatalember, mint akinél hirtelen leesett a tantusz. – Hiszen akkor maga egy árva szót sem értett abból, amit eddig elmotyogtam!

Elizabeth most első ízben képes volt kicsikarni magából egy mosolyt. Tetszett neki ez a zűrzavaros fiatalember.

– Egy árva szót sem – szögezte le Elizabeth.

– Akkor hát a végrendeletről sem tud?

– Csak annyit, ami a maga leveléből kiderült.

– Nahát, akasszanak fel! Mondja – nekem ugyanis nem jutott az a szerencse osztályrészemül, hogy személyesen ismerhettem volna – a megboldogult Mr. Nutcombe egész életében olyan különös volt, ahogyan egyik végrendeletét a másik után gyártotta? Nekem ugyanis olybá tűnik, hogy...

Nutty közbeszólt.

– Ira bácsi második keresztneve Bloomingdale, azaz Virágzó Völgy volt. Ez – tette hozzá Nutty keserűen – a lehető legvérlázítóbb igazságtalanság mind közül. Szörnyűséges, hogy mit szenvedtem miatta és amikor végre elpatkolt, akkor mindössze ezt a nyomorúságos száz dollárt hagyta rám. Ira bácsi rávette papát és mamát, hogy kereszteljenek engem Nutcombe-ra; valahányszor megszállta valami újabb téboly, én ittam meg a levét. Emlékszel még arra, Elizabeth, amikor vegetáriánus lett? Brrr! – borzongott össze borúsan Nutty a múlt komor emlékei felett. – Hát arra emlékszel, amikor kiszámította, hogy egy februári napon, hajnali öt órakor jön el a világvége? Egész éjszakán át ébren kellett virrasztanom vele és Marcus Aureliusból tartott felolvasást! És a gőzfűtés fél egykor leállt! Még vagy tucatnyi ehhez hasonló rémséget tudnék róla mesélni. Mindig velem szúrt ki. És mindazok után, amiken keresztülmentem, száz dollárt hagyott rám!

Mr. Nichols részvéttel bólintott.

– El tudom képzelni, hogy milyen lehetett. Azt persze tudják, ugye, miért írta meg azt a végrendeletet, amiben mindenét Bill Dawlishra hagyta? Egyszerűen csak azért, mert amikor Bill a holtszezonban együtt nyaralt vele Cornwall valamelyik csücskében, golfozott vele és kikúrálta a nyesett ütéseiből. Szavamat adom rá, csak ez volt az oka, semmi más. Sajnálom az öreg Billt, a szegény ördögöt. Pedig milyen kitűnő fiú!

– Bill rendes fiú – mondta Nutty. – De mondja, csak nem amiatt sajnálja, amiért jól kibabrált velem? Egy fickó, aki megkaparint ötmillió dollárt...

– De nem kaparintja meg! Hát nem érti?

– Hogyhogy?

– Úgy, hogy a másik végrendelet kizárja a versenyből.

– Melyik másik végrendelet?

– Melyik? Hát az, amiről beszélek!

Mr. Nichols egyik Boyd testvérről a másikra nézett, s némiképp meglepte, milyen csigalassúságú a felfogásuk. Aztán valami eszébe jutott.

– Jé, tényleg, most jut eszembe, hogy ezt még nem is említettem! Igen, igen. A nagybácsikájuk az utolsó pillanatban még egy végrendeletet készített, amiben minden vagyonát Miss Boydra hagyta.

A szavai után beálló halotti csönd Mr. Nicholst további beszédre ösztönözte. Egy kicsit úgy érezte, hogy az első levele után ezek a népek talán gyanakvóbbak lettek, semmint hogy készpénznek vegyék mindazt, amit mond.

– Ez tökéletesen igaz. Ezúttal ez valódi, rendíthetetlen információ. Közvetlenül az öregemtől kaptam, aki jelen volt a legutolsó végakarat elkészítésénél. Mr. Nutcombe és az öregem hajba kaptak valamin, tudják, aztán az utolsó napokban kibékültek, és... Na, szóval a bácsikájuk nyilván úgy akarta megünnepelni a kibékülésüket, hogy újabb végrendeletet írt. Abból a kevésből, amit megtudtam róla, az az érzésem, hogy a legtöbb dolgot egy-egy újabb végrendelettel ünnepelte meg. Nagyon díjaztam, hogy az öregem ezúttal nyomban megírta maguknak. Arra számítottam, hogy a következő postával már meg is kapják. Most már értik, ugye, hogy mi hozott át engem Amerikába? Arra gondoltam, hogy maguk majd nem bírják kiverni a fejükből, hogy hallottak már rólam. így hát azt mondtam neki: „Papa, egy kicsit kimerültem. Túl sokat dolgoztam, vagy efféle. Kivennék egy hetet, ha nélkülözhetnél.” Az öregem nem bánta, így hát átcsónakáztam. Persze szörnyen sajnálom az öreg Billt, de önnek szívből gratulálok, Miss Boyd!

– Hány óra? – tudakolta Elizabeth.

Mr. Nicholst nagyon meghökkentette a kérdés. Képtelen volt valami kapcsolatot találni közte és az elhangzottak között.

– Öt perc múlva tizenegy – pillantott az órájára Mr. Nichols.

A következő pillanatban Mr. Nichols még jobban ledöbbent, mert Elizabeth egyszerűen átugrotta a kaput, szélsebesen elrohant mellette és bevetette magát a kint várakozó autóba.

– Vigyen azonnal az állomásra! – kiáltott rá a hájas, hallgatag sofőrre, akinek jól táplált testét ez a meglepő fordulat alapjaiban rázta meg.

A hájas pasas feladva hallgatagságát, vallatóra fogta.

– He?

– Az állomásra! Vigyen azonnal a vasúthoz. El kell érnem a tizenegy órás vonatot!

A gyors felfogás nem tartozott a hájas erényei közé. Neheztelő pillantást vetett Elizabeth-re. Elizabeth nyomban megértette, hogy a pasast olyan fából faragták, aki előbb lassú alapossággal szereti megemészteni az ötleteket, mielőtt még a következőt felfogja. Jerry Nichols azt mondta neki, hogy hajtson a Fészerbe. A pasas odahajtott a Fészerbe. Most itt volt a Fészerben. Aztán jön ez a nőszemély, aki rárivall, hogy hajtson az állomásra. Az ötlet merőben új volt, és a hájas inkább afelé hajlott, hogy ezen még egy kicsit elrágódik.

– Tíz dollárt adok magának, ha kivisz a tizenegyeshez! – kiáltott rá Elizabeth.

A kocsi olyan hirtelen nekilódult, mintha élőlény lett volna, amibe beleböktek valami hegyes dikicset. A hájassal csupán egyszer-kétszer fordult elő életében, hogy olyan ötlettel találkozott, amit egyetlen falatra le tudott nyelni. A fenti javaslat egyike volt ezeknek.

Mr. Nichols, miközben kerekre nyílt szemmel a kocsi után bámult, ráébredt, hogy Nutty szólongatja.

– Ez tényleg igaz? – kérdezte Nutty.

– Mint a Szentírás.

A nyári csendet vad ordítás, a tiszta öröm fülhasogató kitörése rázta fel.

– Jöjjön, igyunk rá egyet, öregem! – makogta Nutty. – Ezt meg kell ünnepelni! Jaj, elfelejtettem! – nyúlt meg az arca. – Megesküdtem.

– Megesküdött?

– Fogadalmat tettem, tudja. Hogy amíg csak élek, egy csepp szeszt sem iszom. Ha innék, rögtön kezdődne az egész elölről. Majmokat látnék.

– Volt egy haverom – mondta résztvevőn Mr. Nichols. – Az kengurukat szokott látni.

Nutty vendégszeretőn megragadta Mr. Nichols karját.

– Akkor harapjunk egy kis vajas kenyeret, vagy csipegessünk egy kis tortát és igyunk rá egy korty vizet. Még sok mindent akarok elmesélni Ira bácsiról és meg akarom hallgatni magát, hogy s mint is volt a végén. A kutyafáját, micsoda nap!

25

Bill a himbálózó vonatban előrecsörtetett és bevetette magát a félig üresen tátongó dohányzóba. Egyszeriben mindennél előbbre valónak érezte, hogy végre rágyújthasson. Jelenlegi hangulatában úgy képzelte, hogy vagy dohányzik, vagy teljesen feladja a Sors elleni összes küzdelmét. Tüzet csiholt a pipájában, aztán kibámult az ablakon, s az elrohanó Long Island-i tájat nézegette. A táj mindössze egyetlen elmosódott pacninak mutatkozott.

Jött a kalauz és a jegyeket kérte. Bill gépiesen felmutatta, mire a kalauz továbbment. Bill újból sötét gondolataiba mélyedt. Még nem bírt összefüggően gondolkozni. Az állomásig megtett út olyan volt, mintha álmában imbolygott volna. Csak annak volt tudatában, hogy valami mélységes, hatalmas fájdalom telepedett rá. A házak és a fák ugyanezzel a megfoghatatlanul zagyva elmosódottsággal suhantak el mellette.

Hirtelen ráébredt, hogy a kalauz mellette ácsorog és a jegyéről motyog valamit. Bill újból elővette a jegyét, de a kalauz ettől szemmel láthatóan nem lett elégedettebb. Hogy lerázza a kalauzt, aki már tényleg kezdett az idegeire mászni, Bill teljes figyelmével felé fordult, már amennyire e mostani kába állapota egyáltalán lehetővé tette, hogy bármi felé is teljes figyelmével forduljon, és úgy találta, hogy az ipse roppant különös dolgokat mondogat. Bill úgy képzelte, hogy bizonyára nem egészen értette a dolog lényegét.

– Mi?

– A hölgy ott hátul aszongya, kérjem el magától a jegye árát – ismételte a kalauz. – Aszongya, maga kifizeti.

Bill csak pislogott. Ez vagy valami tévedés lesz, vagy tényleg kezd meghibbanni. Szörnyű erőfeszítést tett, hogy felfogja a hallottakat.

– Egy hölgy azt mondta, hogy én fizessem az útját?

– Igen.

– De... de miért? – kérdezte Bill elhaló hangon.

A kalauz láthatólag vonakodott bővebb felvilágosítást adni.

– Aszonta! – ismételte nyakasan.

– Hogy fizessem a jegyét!

– Aszonta, kérjem el a dohányzóban ülő, szürke öltönyös úriembertől. Maga az egyetlen, aki itten szürke öltönyt visel.

– Itt valami tévedés van.

– Én nem tévedtem.

– Hogy néz ki az a hölgy?

A kalauz erősen kutakodott megfelelő melléknevek után.

– Pici – bökte ki. – Barna szemű – tette hozzá lassún. Felsorolásának e pontján a kalauz elállt a további katalogizálástól, mert Bill hangos csatakiáltással kirohant a fülkéből.

Két kocsival odébb bezuhant egy fülkébe és szótlanul, levegő után kapkodva megállt Elizabeth ülése mellett. Az a termetes asszonyság, aki három gyermekével, valamint kosárban kuksoló macskájával néhány megállóval előbb szállt fel a vonatra, cseppet sem titkolt kíváncsisággal méregette Billt. A mellette lévő ülésen két fiatal lány mohón előrehajolt, hogy egyetlen érdekes szót se mulasszanak el. Az egyik leányzó ugyanis mélyen meg volt győződve afelől, hogy Elizabeth nem más, mint Mary Pickford, a híres filmcsillag. A másik lány ugyan kételkedett ebben, ám az érdeklődése semmivel sem látszott csekélyebbnek.

– Istenem! – lihegte Bill.

A termetes asszonyság rárivallt gyermekeire, hogy nézegessék a képeskönyvüket.

– Nahát, akasszanak fel! – folytatta Bill.

A háromgyermekes anya közölte magzataival, hogy amennyiben nyomban nem mennek át a kocsi másik végébe és nem gyönyörködnek a szép fák látványában, lesz nekik nemulass.

– Elizabeth!

A név hallatán a két izgatott leányzó unott képpel hátradőlt az ülésen és többé egy szemernyi figyelmet sem fordított rájuk.

– Mit csinálsz te itt?

Elizabeth elmosolyodott. Erőtlen, reszketeg, de bátorító mosollyal.

– Utánad jöttem, Bill.

– Még kalapot sem tettél a fejedre!

– Annyira siettem, hogy nem értem rá felvenni. Az összes pénzemet odaadtam annak az embernek, aki az autót vezette. Látod, a végén már annyi büszkeség sem maradt bennem, hogy ne vegyem igénybe a pénzedet.

– De hát akkor...

– Tessék megváltani a jegyet!

A fáradhatatlan kalauz újból felbukkant. A vasúttársaság iránti hűséges kötelességét a legnagyobb odaadással végezte és elszánta magát, hogy ebbeli minőségében semmi sem állhatja útját. Bill átadott neki öt dollárt és azt mondta, hogy tartsa meg a visszajáró aprót. A kalauz nagy szemeket meresztett Billre.

– Bill! Ilyen sokat... – kezdte rá Elizabeth, aztán vállat vont. – Sebaj. Még szerencse, hogy gazdag lányt veszel feleségül.

Bill arcán a végső elszántság fellege suhant át.

– Nem tudom, miről beszélsz – mondta. – Téged veszlek feleségül. Most, hogy újra megtaláltalak, többé nem eresztelek el. Annyi érvet sorolhatsz fel, amennyit csak akarsz, semmit nem számít. Hülye voltam, hogy valaha is rád hallgattam. Ha most megpróbálsz újra előállni a régi nótával, egyszerűen felnyalábollak és elrabollak. Amióta eljöttem tőled, folyton ezen gondolkozom. És most már mindent tisztán látok. Mindent részletesen végigvettem. Egy árva szó sem igaz abból, amit mondtál. Tudjuk, hogy szeretjük egymást, és ezentúl nem vagyok hajlandó meghallgatni, ha azt mondod, hogy idővel majd kételkedünk ebben. Az idő csak azt fogja meghozni, hogy még jobban fogjuk szeretni egymást.

– Nahát, Bill, micsoda szónoki képességed van!

– Úgy bizony. Remek szónok vagyok.

A terebélyes hölgy abbahagyta a fülelést. Elizabeth és Bill annyira halkan pusmogott, hogy az asszonyság jóformán egy mukkot sem értett belőle. Azzal vigasztalta magát, hogy előkotort egy Rózsaszínű Regényt és beletemetkezett az ifjú milliomos és a koldusszegény gépírónő izgalmas kalandjaiba.

Elizabeth gyorsan megnézte a könyv borítólapját.

– Lefogadom – súgta Billnek –, hogy a regény egy Harold nevezetű pasasról szól, aki büszkeségből nem vette el a lányt, akit szeretett, mert a lány gazdag volt, Harold pedig szegény. Mondd, Bill, ugye te nem csinálnál ilyen butaságot?

– Velünk ez pont fordítva van.

– Nem, Bill, nincs fordítva. Ismersz egy Nichols nevű embert?

– Nichols?

– J. Nichols. Ő ismer téged. Azt állítja, hogy ő volt az, aki megmondta neked, hogy Ira bácsi rád hagyta a pénzét.

– Jerry Nichols! Hogy a fenébe! Ó, már emlékszem. Ő írt neked, ugye?

– Ő. És ma reggel, rögtön azután, hogy elmentél, felkeresett.

– Jerry Nichols felkeresett?

– Felkeresett, hogy elmondja, Ira bácsi közvetlenül a halála előtt újabb végrendeletet csinált, amiben minden pénzét rám hagyta.

Egymásra néztek.

– Így hát elloptam az autóját és még elcsíptem a vonatot – közölte nemes egyszerűséggel Elizabeth.

Bill végtelen lassúsággal kezdett felocsúdni.

– De... de ez teljesen más helyzetet teremt – nyögte ki.

– Milyen tekintetben?

– Úgy értem, ezek szerint most neked van ötmillió dollárod, nekem meg évi kétezer, így hát...

– Bill, látod, mi ez itt a kezemben?

– He? Mi?

– Gombostű. Ha nem hagyod abba most rögtön ezt a Harold-féle hülyeséget, addig bököm beléd ezt a gombostűt, amíg felordítasz. Majd én megmondom neked, mit kell csinálnod, így hát felesleges ezen törni a fejed. Amint New Yorkba érkezünk, kölcsönkérek tőled annyi pénzt, amiből vehetek egy kalapot, aztán odasétálunk a Városházára. Te szépen odaállsz ahhoz az ablakhoz, ami fölé ki van írva, hogy „Házassági Engedélyek” és veszel egyet. Ez pont egy dollárodba kerül majd. Aztán bediktálod a pontos nevedet és az életkorodat és én is megmondom az enyémet. Megrázólag fog hatni rád, amikor meghallod a második keresztnevemet, ami kész borzadály. Egész életemben gondosan titkoltam. Ezek után pedig elbaktatunk az egyetlen lehetséges templomba, amit házasodásra lehet használni. Ott áll a Huszonkilencedik utcában, épp az Ötödik Avenue sarkán. Előtte egy kis szökőkút csordogál, és még egy darabka szomorú eget is lehet látni New York kellős közepén. És utána – nos, aztán ideje lesz, ha utánanézünk annak a tanyának, amiről annyit beszéltünk. Ötmillió dollárból már egész tisztességes tanyát vehetünk, és még marad is valamicske, amit szép óvatosan kiadagolhatunk Nuttynak.

– És aztán nem lesz más dolgunk, csak az, hogy boldogan éljünk.

Bill kezébe odacsusszant valami pici puhaság, ugyanaz, amit hajdanában danában Lady Wetherby erdejében érzett. A mozdulat még egy utolsó tiltakozásra késztette Billt.

– De tudod, mégis...

– Mit mégis?

– Hát ez a pénzdolog, tudod. Szóval azt akarom mondani, hogy – Auuu!

Bill felugrott, amint az éles fájdalom a combjába hasított. Elizabeth rosszallón nézett rá, hegyes fegyvere készenlétben csillogott és a következő megtorlásra várt.

– Megmondtam!

– Jó, jó, többé egy mukkot sem szólok.

– Jól van, kisfiam. Bill, idehallgass! Bújj közelebb hozzám és mondjál rólam mindenféle szépet-jót, míg Jamaicába nem érünk. Aztán majd én mondom el, miket gondolok rólad...

JEGYZETEK

[i] Fordította: Szabó Lőrinc

TARTALOM

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

JEGYZETEK

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

JEGYZETEK