SEBŐK ÉVA

MIMÓZA

MESEREGÉNY

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ· BUDAPEST 1970

WÜRTZ ÁDÁM RAJZAIVAL ©

SEBÖK ÉVA, 1970

ELSŐ FEJEZET

MIMÓZA ÉS A VÁROS

- ... és most szíveskedjék a tükör elé fáradni ... Na, hogy tetszik? Csettintést hallani.)

- Őszinte legyek? (Ez mély, aggodalmasan dörmögő hang.)

- Csakis.

- Hát őszintén szólva... (Némi szuszogás t hallani.)

- Ugye, remek?

- Remeknek remek, csak kicsit ... szűk. Itt ni.

- Hisz ez a legújabb divat!

- De emitt meg bő. És az eleje ferde. És lötyög a háta. Itt meg ráncos, mint egy harmonika. És zakónál nem szeretem a buggyos ujjat.

- Megszokás kérdése az egész. Nézze csak meg magát uraságod jobban a tükörben - pereg a szó. - Hiszen úgy áll a termetén ez az öltöny, mintha ráöntötték volna. Milyen délceg, milyen csinos benne! Milyen nyalka legény! Milyen deli vitéz! Milyen hetyke levente!

- Hm ... hm ...

- Mert remekül illik ám az arcához ez a szín, pompásan választotta ki az anyagot, nagyszerű ízlése van uraságodnak, csalhatatlan ízlése, igazán művészi ízlés, még az én vevőkörömben is ritka!

- Hát nem mondom ... ami tény, az tény ... De azért itt mégis mintha ...

- Á dehogy, á dehogy, á dehogy! Szó se róla! Én csak tudom, elvégre én vagyok a város első szabója!

De hát kik beszélgetnek itt tulajdonképpen? És miféle városról van szó?

Azt már nyilván mindenki kitalálta, hogy egy szabó és vevője közt folyik a párbeszéd, és a szabó jól tud hízelegni, a vevő pedig nagyon hiú. Arra azonban senki sem jöhet rá: ki ez a szabó, és ki a vevője. Nem jöhet rá, mert a vevő, aki magának öltönyt csináltat - egy kövér medve, a szabó pedig .. , no de róla majd később.

Szóval medve. De nem közönséges medve ám, hanem játék mackó. Fehér, selymes, göndör szőrű, a két szeme pedig nagy, kerek és zöld. A neve se mindennapi, úgy hívják hogy: Mimóza. Mimóza Áron. S meg kell hagyni, nagyon illik rá, mivel ez a fehér, bumfordi mackó éppoly érzékeny természetű, mint a bolyhos mimózavirág.

Szóval Mimóza. S ha még mindehhez legalább valami jó, mackós foglalkozása lenne: mézkereskedő, időjós vagy valami ehhez hasonló! De nem - ez a kedves, kerek fülű Mimóza reggeltől estig rigmusokat, rímeket farag, ezzel keresi a mindennapi kenyerét, akarom mondani, buktáját. Amit más ember elmond öt szóban és egyetlen sorban, azt ő kinyújtja, mint a rétestésztát, aztán az elejét a végéhez ragasztja, a végét a közepéhez, közepét az elejéhez - addig-addig fúrja-faragja, míg végül lesz belőle negyven szó nyolc sorban - és kész.

Szívesen csinálja ezt, és jól érti is a mesterségét, noha nem a maga jószántából lett rímfaragó, hanem csak jobb híján. Az a „jobb” pedig a patikusság volt, afelé húzta mindig a szíve, a kicsi meg nagy, gömbölyű meg hosszúkás tégelyek, üvegcsék, fiolák, kenőcsök, porok, pasztillák és mentolos cukorkák felé - de hiába, ha nem ment a fejébe az a sok tudomány! Lett hát rímfaragó, s egész tisztességesen meg is él belőle, mert nincs olyan ünnepség szerte a városban, legyen az névnap, születésnap vagy keresztelő, amire ne ővele íratnák a köszöntőt.

A Zsák utcában, ahol lakik, három kertes kis ház áll egymás mellett.

Jobbról az van kiírva:

RECEFICE ABRAHÁM

KŐFARAGÓ MESTER

Balról:

KENCEFICE JÁKOB

FAFARAGÓMESTER

Középütt pedig ez áll a házra kiakasztott nagy, sárga cégtáblán:

MIMÓZA ÁRON

RÍMFARAGÓ MESTER

Recefice házából mindig csattogás hallatszik. Kencefice házából kopácsolás. Mimóza háza csendes. Igaz, mi is hallatszana ki onnan? A ceruzahegyezés zaja? ...

A vevő tehát, aki öltönyt csináltat: mackó, s a neve Mimóza.

És a szabó? Sejthetjük, hogy ő sem valami közönséges szabómester. Nem hát. Ez a szabó egy barna szőrű játék róka. A rossz nyelvek szerint ugyan ... malacnak is beillene, oly pufók az arca és gömbölyű a teste, de erre még csak célzást sem szabad tenni, mert megsértődik. Ráadásul a neve is kerek, mert csupa o betű. Úgy hívják, hogy: Ottokár Ottó, és való igaz, amivel az imént kérkedett: csakugyan ő a város első szabója.

De hát miféle város ez, és hol keressük?

Azt, hogy miféle, még csak el lehet mondani. A neve: Mo-za-ik. Lakosai: játékfigurák. Eleven játékfigurák. Messziről, madártávlatból nézve éppolyan város, mint az embervárosok. Közelről. .. nos, közelről persze más, az azonban tagadhatatlan, hogy némely dologban közelről is bámulatosan hasonlít az emberek városaihoz.

Azt tehát, hogy miféle, még csak valahogy el lehet mondani, de már azt, hogy hol van - teljességgel lehetetlen. Lehetetlen, mert ez a város csupáncsak fölvetődik egy pillanatra az ember szeme előtt - tótágast állva, mint délibáb a pusztán -, de mire jól megnézzük, már egyet rezzen, és volt-nincs, szertemosódik. szétfoszlik, semmivé enyészik a levegőben.

A fontos azonban nem ez. Nem ez, hanem az, amit minden pusztai vándor tud: hogy a délibáb nem álomkép, hanem egy valóban létező város felderengő ködképe. Ködképe egy városnak, mely valahol, valamerre - nem tudja, hol, s nem sejti, merre - valóban létezik, és valóság akkor is, ha nem jut el oda soha életében.

De térjünk vissza a beszélgetőkhöz, és figyeljük tovább, mi lesz a dolog vége.

Mimóza hümmögve forgolódik a tükör előtt - most már sokkal jobban tetszik neki az öltöny -, Ottokár szabó pedig igazgatja, gombostűzi, huzigálja, simogatja rajta, és közben csak úgy önti magából a szót, buzogtatja, csobogtatja, legyezi a másik hiúságát, és egy árva szóval sem árulja el, mennyire unja már az egészet.

- Széles váll, karcsú derék, szálfa termet, igazán boldog az a szabó, aki ilyen alakra dolgozhat! És a kék szín pompásan érvényesül a fehér alapon. Akarom mondani: alakon.

- Azért nem kell túlozni... - szabadkozik Mimóza szerényen és vonakodva, mert kissé még ő is megsokallja a hízelgést, ami nagy szó, ugyanis általában észre sem szokta venni.

Ottokár szabó lesegíti Mimózáról a zakót, melyből még itt-ott lógnak a fércek, rásegíti a régit, még be is gombolgatja, a virágvázából pedig kiemel egy épp kinyílt, kék arcú rózsát, ügyes mozdulattal vendége gomblyukába tűzi, és megjegyzi:

- Tessék, milyen remekül illik uraságod szőrszínéhez. Fehér és kék, mint a hó meg az ég, hát kell ennél szebb összhang?

- Hm ... fehér, kék, hó meg ég ... nem rossz! - dörmögi Mimóza elgondolkozva.

Ottokár szabó ajtót tár, Mimóza köszönés nélkül kiballag, de Ottokár szabó még most is kerepel:

- Két nap múlva szállítom, nagyon örültem, legyen máskor is szerencsém, mindig boldogan állok rendelkezésére, régi vevőnek árkedvezmény, angol szabás, francia sikk, tulu-lúú, tűlii-liiii ...

A hangok lassan elmosódnak Mimóza mögött, mint távoli tengermoraj, ő pedig baktat az utcán, és se lát, se hall nagy gondolkoztában. Azon töpreng, hogyan faraghatná bele a fehér havat és kék eget a rímes köszöntő be, amelyet Kleofás úr rendelt haszontalan Elemér fia tízedik születésnapjára.

MÁSODIK FEJEZET

KARAMBOL!

Labdabuszok ugrálnak az utcán. Fellendülnek, és átugranak egyik megállótól a másikhoz, mint a gumilabdák. Lehet, hogy csakugyan gumiból vannak, és azért tudnak ekkorákat ugrani, de biztosan van valami szerkezetük is, rugó, emeltyű meg miegymás, ami pontosan a megállóhoz irányítja őket.

A Kunigunda utca és a Piactér sarkán levő megállóba épp most pattan be egy labdabusz. Vezetője, Keljfel János (akit valamikor, pendelyes korában még Jancsinak becéztek) minden indulásnál úgy megrántja a fogantyút, hogy hanyatt vágódik. Még szerencse, hogy jó természete van: nem sokat törődik az egésszel - azon nyomban rugalmasan talpra áll. Különben is, megszokta már, munkájához tartozik, oda se neki.

De mi ez? Alig pattan be a tőle megszokott ügyességgel a megállóba - valami úgy nekikoppan-döccen-dörren-zörren a busz orrának, hogy Keljfel János terebélyes teste megpördül a saját tengelye körül, és feje körbekocódik a falon, olyan hangokat csalva ki belőle, mint a jégverés vagy dobpergés. Na de ez már mégiscsak sok! Az utasok egymás hegyén-hátán leugrálnak, a következő pillanatban - honnét, honnét nem - tömeg kavarodik a busz köré, hangzsivaj örvénye rezegteti a levegőt:

- Mi az, mi történt, mi baj, mi van?

- Üstökös! - kiabálja valaki hátulról.

- Dehogy! Egy eltévedt ágyúgolyó!

- Nyugalom, nyugalom, csak egy boroshordó volt - mondja tudálékosan Kleofás József, a frakkba öltözött faló. Frakkja hátán nagyon elegáns dísznyereg hímzés ezüstlik, egyébként Kleofás úr két lábon jár, mint a gulliveri lovak, és szemüveget hord. Mindenki ismeri, mert ő a városban az egyetlen könyvkötő. Róla faragták azt a híres szójátékot, hogy „ló-kötő”, csak vigyázni kell, hogy meg ne hallja. Mellesleg arról is híres, hogy nincs a városban az a gézengúz, aki rosszaságban felvehetné a versenyt az ő szeretett Elemér fiacskájával.

- Egy boroshordó gurult neki, egy boroshordó, épp itt álltam, és tisztán láttam, ahogy gurult - magyarázza.

Pár perc - s már ott terem egy fehér mentőautó (fehér, mert az orvosok köpenye mindig fehér, és a betegek mindig sápadtak), egy piros tűzoltóautó (mert a tűz piros) meg egy sötétkék rendőrautó (mert a sötétkék olyan szalutáló s szín, és az autógyárban amúgy is csak sötétkék festék volt raktáron). Mind a háromnak a tetején kis fülke van, abban egy fülesbagoly ül, és harsányan huhog, erre a hangra mindenki és minden kitér az útjukból.

Rohan a három orvos, hat tűzoltó és kilenc rendőr, sisakjukat orrukba húzva, csattogó trappban. Nagy csődület, a rendőrök közrefognak mindenkit, akit csak lehet.

Végre kiderül, hogy mi is történt tulajdonképpen. Egy bolyhos fehér mellényes, arany óraláncos plüssoroszlán úr autójával gondatlanul nekikanyarodott a labdabusznak. Más szóval: összeütközött vele.

- Ez az autó, kérem - ágál Keljfel János, aki közben szintén le-kászálódott a kocsiról-, ez egyszerűen nekem jött, kérem - kiáltozza rekedten -, pedig szabad volt az egész utca, egy lélek se hajtott erre, akár keringőzhetett volna, de nem - ő pont nekem jön! És én ezt hajtogatom, kérem, már egy órája, de senki se hallgat rám!

A fehér mellényes autótulajdonos érces hangon bemutatkozik a rendőröknek:

- Macska Mór ügyvéd - és meghajol. - Bocsánat, nagyon sietek. .. - s már szállna is vissza az autójába, de egy rendőr visszatartja:

- Hohó! Az autóvezetési engedélyt tessék leadni!

- Ki az, ki az, ki az? - kiáltoznak türelmetlenül a hátul állók, akik az egészből semmit sem látnak.

- Egy macska - von vállat Kleofásjózsef. - Csak egy macska az az egész. Minek emiatt ekkora felhajtást csinálni? Na, megyek. - De azért nem megy.

- Hol vannak a sebesültek? - tudakolóznak az orvosok, fülhallgatóikat lengetve.

Egy riporter (vagy más szóval újságíró) lázasan jegyzetel. Hatgyerekes búgócsiga az istenadta, és már előre örül a nagy riportnak, amit másnap betehet a Reggeli Tejeskávé című napilapba, melynek szerény munkatársa. Ez a búgócsiga, akit mellesleg Brúnónak hívnak, nagyon jólelkű riporter, csak kicsit alamuszi, ezért is nem vitte sokra. Egy riporternek ugyanis szemfülesnek kell lenni, ügyesen, fürgén, talpraesetten kiszaglászni - szimatolni minden eseményt, majdhogynem előbb, mintsem megtörténik. S aztán persze, ugyanolyan gyorsan meg is írni! Brúnó viszont csak akkor veszi észre, hogy történt valami, ha már mindenki tudja. De bezzeg most: itt van, valósággal ölébe pottyant a nagy esemény, szájába repült a sült galamb! Brúnó örömében búgva, pörögve, muzsikálva jegyzetel, és arra gondol, milyen jó lesz otthon eldicsekedni majd szemfülességével, s miképp fogja őt csodálni hat csemetéje meg még nála is gömbölydedebb hitvese, Brunhilda.

Ezenközben Mimóza jellegzetesen döccenő mackólépteivel lassan hazafelé tart Ottokár szabótól. Kényelmesen megy, mint ahogy az életben mindent, de mindent kényelmesen csinál, és főleg mindig mindent jól szemügyre vesz, ami szemügyre vehető. Talán mert kíváncsi? Lehet. A kíváncsiság nem éppen mindig rossz tulajdonság. Ha jó tulajdonságnak akarjuk feltüntetni: érdeklődésnek nevezzük.

Mimóza tehát érdeklődve nézeget ballagása közben. Az iskolánál megáll. A nyitott ablakon hangok szűrődnek ki.

- A-mi-ha-zánk-Mo-za-ik - skandálják a nebulók, aztán a tanár, Krix-krax tanár úr hangja hallatszik:

- Gyerekek, ki tudná megmondani, hol terül el a mi hazánk? Elemér!

- A mi hazánk. … (Végefoghatatlan szünet.)

- Nem tudod? Leülhetsz! Kázmér!?

- A mi hazánk egy szigeten terül el, amit azért nevezünk szigetnek, mert a tengerben van.

- És hogy hívják a tengert, amiben elterül? - csattan a tanár hangja. - Nos, hogy hívják a tengert? Csendet kérek! Már megint rakoncátlankodtok? !

- A tengert Habos-tengernek hívják.

- Nagyon jó, nagy-gyon jó. - Feláll ... - Balambér! Mi az, Bertuska, te miért jelentkezel?

- Tessék, kimehetsz. Nos, fiam, Balambér, sorold fel, melyek városunk főbb épületei.

- Városunk főbb épületei a városháza, az áruház, a rendőrkaszárnya, a cukrászda ...

- Az nem fontos épület! Ki segít neki? Tihamér? Halljam.

- A katonai laktanya ...

- És? És?!

- Én tudom! - sipít közbe egy hangocska. - Az iskola!

- Úgy van. Nagyon helyes, nagy-gyon helyes. Városunk egyik legfőbb épülete az iskola. S hát azt ki tudná megmondani, milyen halak, kérdem én: milyen halak élnek ezen a tájon a tengerben? ...

„Milyen halak, milyen halak... - töprenkedik Mimóza. - Csakugyan: milyen halak? Tanultuk annak idején, de már elfelejtettem.”

A választ nem várja ki, tovább ballag, mert a sarokház, a Dobozkedvelők Egyesületének székháza falán észreveszi a hirdetményt, melyet a Hajó legutóbbi itt járta alkalmával szerte a városban kiragasztottak, és újra el akarja olvasni, jóllehet annyiszor olvasta már, hogy fordítva is el tudná mondani kívülről.

A Hajó ugyanis, a város hajója, minden évszak első napjaiban befut a kikötőbe, ahová a Piactérről induló nagy Sugárút torkollik. A Kapitány ilyenkor meglátogatja a Polgármestert, és mindenféle izgalmas dolog történik. A Hajó érkezése N a g y N a p. Aztán egy-két nap múlva a tengerészek újra beszállnak, a Hajó felszedi a horgonyt, és megint elúszik a messzibe, ugyanoda, ahonnan jött, csak azt senki sem tudja pontosan, hogy hova.

A hirdetmény, melyet legutóbb a lakosok legnagyobb megrökönyödésére mindenfelé kiragasztottak, így hangzott:

MO-ZA-IK LAKOSAIHOZ!

FIGYELEM!

Mától kezdve a város határait elhagyni szigorúan tilos. Innen se vízben, se levegőben távozni nem lehet. Elvárom, hogy mindenki fegyelmezetten szót fogadjon. Aki pedig nem fogad szót, szigorúan megbüntettetik.

Őrizzük meg nyugalmunkat!

A Polgármester s. k.

Amitől Mimóza, valahányszor elolvasta, mindig nagyon nyugtalan lett. Most is. Legfőképpen azt nem értette, hogy a város lakóinak eddig még soha, mióta a világ világ, eszébe nem jutott hajóra ülni, nem építettek soha, semmiféle néven nevezendő vízi vagy légi alkalmatosságot, nincs is, aki repülni tudna, kivéve Sárkány doktort, de annak könnyű, azt a szél viszi - most jutott először eszükbe, hogy efféle lehetséges, és tessék, püff neki - már tilos is!

Mimóza hümmögve. fejcsóválva böngészi, silabizálja a szöveget, bár már igazán a könyökén jöhetne ki, hiszen oly rég lóg kinn, hogy egészen lekopott, sőt a Hajó már nemsokára újra várható - de még mindig nem érti, mit jelentsen ez, és mi van mögötte, mert annyi bizonyos, hogy nem a fal, hanem valami rejtett tartalom, de akárhogy is mereszti a szemét, nem lát mögé, csak aggódik hát, és gyanakszik valami rosszra, amiről képtelen megsejteni: mi lehet.

Elmerülve ballag tovább, és éppen akkor sétál bele a karambolos tömeg kellős közepébe, amikor Cinege főrendőr, akinek csak úgy csillognak-villognak egyenruháján az ezüstpitykék és érdemrendek, másnapra mindenkit, akit maga körül talál, beidéz a bírósági tárgyalásra tanúnak.

HARMADIK FEJEZET

MIMÓZA ÉS KISHATTYÚ KÜLÖNÖS MEGISMERKEDÉSE

Mire mindez lezajlik, már a sárga hold is kidugja fejét a felhők mögül, bealkonyodik, itt-ott felvillannak a lámpák fényei, messziről pedig felhangzik a lámpagyújtogatók éneke, ezek ugyanis csapatostul körbejárják esténként a várost, és mindenütt felkattintják a járdaszegélyek mentén felállított hatalmas zseblámpákat. Igaz, nem valami modern világítás ez, meg az elemeket is mindig cserélgetni kell, s ráadásul reggel ugyanilyen körmenettel sorjában mindet eloltogatni, de hát egy ilyen sajátos városkától az is szép, hogy egyáltalán ki van világítva.

Gyullad a lámpa,

lám, lám, lám,

lobog a lángja,

lám, lám, lám,

fénylik a,

fénylik a

körte,

ha magad vagy,

nézz a tü-

nézz a tükörbe

Jó estét!

dalolják a lámpagyújtogatók, s aki egyedül van ilyenkor, gyorsan a tükörbe pillant, hogy legyen kinek jó estét kívánnia.

A tömeg már szétszéledt, ki jobbra, ki balra, ki előre, ki hátra, az autók nagy pöfékeléssel elrobogtak, a labdabuszok beszökdécselnek a kocsiszínbe. Mo-za-ikban ugyanis, ha feltűnik a hold, mindenki hazamegy, elnéptelenednek az utcák, természetes hát, hogy Keljfel János is mihamarább pihenni viszi a járművét, betakargatja, jó éjszakát kíván neki, és a nagy izgalomtól fáradtan hazapörög vacsorázni.

Csak Mimóza áll még az utca közepén, s elmélázva nézi a holdat - ő az egyetlen a városban, aki néha holdfényben is kinn marad, és ilyenkor arra gondol, hogy: Mekkora csönd van ... Meg hogy: Jé, milyen egyedül vagyok most! Meg arra, hogy: Olyan a hold, mint egy nagy zsömle. Meg effélékre.

Most épp arra, hogy a csillagok talán kis, mézes sütemények egy nagy égi tálcán.

Ekkor csendül fülébe a lámpagyújtogatók éneke:

ha magad vagy,

nézz a tü-

nézz a tükörbe

- hát gépiesen előkapja zsebtükrét, hogy beleköszönjön - de egy szer csak mit lát: fehér alak hever a kövön! Ahol az imént a labdabusz állt.

„Szent Habakuk - gondolja Mimóza rémülten -, ezt elgázolta a busz!”

De - miután nincs többé egymagában - tükrét mindeneset zsebre vágja, a fehér alakhoz lép, és ráköszön:

- Jó estét!

A fehér alak azonban mozdulatlanul fekszik tovább. Selyemruhás bohóc. Csörgősipkája kicsit messzebbre gurult, karja, lába szétvetve, meg se moccan.

Mimóza lehajol hozzá:

- Izé ... haza kell menni, már a lámpagyújtogatók is leénekeltek. Keljen fel.

A bohóc azonban nem fogad szót, és tovább fekszik.

Mimóza kétségbeesetten töri a fejét.

„Hát kellett ez nekem? Hol vannak a mentők? A tűzoltók?

A rendőrök? Itt hagyták a sebesültet! Hát kellett ez nekem? Még csak ez hiányzott... Eh, megyek” - rándítja meg a vállát.

A biztonság kedvéért még odaköszön - Viszontlátásra! -, hátha mégis magához tér az illető, majd elballag a sarokig. De mintha valami húzná vissza! Folyton olyasmik járnak a fejében: „Meleg födőt a hasára. igen, az jót tesz, és kamillával öblögetni - ez az!”

Végül toppant egyet - a manóba is! -, és visszatrappol, zsebre gyűri a csörgősipkát, karjába kapja a fehér bohócot, végigcipeli a Kunigunda utcán, befordul a Zsák utcába, be a kertes házába, be a zsalugáteres szobába, világot gyújt, és a beteget a puha bársonypamlagra fekteti. Ott fekszik fehér ruhájában a piros bársonyon, most látszik, milyen fehér az arca is, milyen kedvesek a vonásai, és milyen puha, teaszínű a haja.

Mimózának valóban jó mackószíve van, dörmögve szalad födőt melegíteni, kamillát főzni ...

Az idegen meg csak fekszik fehéren, és nem moccan, akármit is csinál vele. Mi baja lehet? Talán széttört benne valami? ...

„Orvost kell hívni! Azonnal orvost kell hívni!” - ötlik Mimóza eszébe, és tüstént telefonál Sárkány doktornak, aki - papírsárkány lévén - a világ leggyorsabb orvosa: repülni szokott a betegeihez.

Most is, nem telik bele két perc, már kocog az ablakon.

- Mi baja a fiúnak? - érdeklődik komoran.

- Azt hiszem, elgázolta a labdabusz. Vagy valami ilyesmi.

- Hm, ilyesmi ...

Megvizsgálja a beteget. Megtapogatja a pulzusát, megméri a lázát, megnyomogatja a hasát, aztán kijelenti:

- Az egész attól van, hogy belevágta valamibe a fejét, és össze-rázódott az agya. Tessék, micsoda púp van itt, a haja alatt. Én most visszarázom - s néhányszor óvatosan, tudós kézzel megráncigálja a beteg fejét, mintha „használat előtt felrázandó” orvosságosüveget lötyögtetne -, így ni, rendben is vagyunk. Három nap pihenés, a púpra borogatás, gondos ápolás, jó koszt, kutya baja se lesz.

Három ezüst garast kér a fáradságáért (nappal csak kettőt szokott kérni). - Tartsa jó melegen! - figyelmezteti Mimózát, s elröpül.

- Tartsa jó melegen... - motyogja Mimóza, és két takarót rak a bohócra, aki máris mozgolódni kezd, majd felül és körülnéz.

- Jó estét! - köszön rá Mimóza. - És mi még? Jó meleg... ja persze: jó koszt! - És a konyhába indul.

- Jó estét! - köszön vissza még kicsit bágyadtan az idegen. - Hol vagyok?

Mikor már mindent tisztáztak, kiderül, hogy a bohóc a labdabusznál belesodródott a tömegbe, a nagy tülekedésben meglökték, beleverte a fejét valamibe, még hallotta, hogy Kleofás József azt mondja: egy boroshordó gurult, pedig nem boroshordó gurult, hanem ő, be a labdabusz alá - és kész, többre nem emlékszik. A nagy izgalomban senki se nézett a busz alá, csak az autó alá kukucskáltak, mert Macska Mórra volt dühös mindenki, és remélték, hogy elgázolt valakit, és akkor jól meg lehet büntetni aztán meg szétoszlott a tömeg, s amikor mindenki eltűnt - felpattant a busz, elszökdécselt, és ott hagyta maga mögött a buszmegállóban a kis fehér boroshordót. S így történt, hogy csakis Mimóza bukkant rá, aki a labdabusz távozása és a tömeg szétoszlása után is ott maradt bámészkodni.

- Még szerencse - mondja most fejcsóválva. - Tiszta szerencse, hogy az jutott eszembe, hogy ott maradok nézelődni, és nem az, hogy hazajövök lefeküdni. Mert ez is eszembe juthatott volna!

Gyorsan egy bögre forró tejet, meg három mézesbuktát rak a beteg elé, mindig van ugyanis nála otthon legalább három mézesbukta. A bohóc nem kéred magát, szépen kortyolgatni kezdi a tejet és harapdálni a buktát, szemlátomást egészen jól érzi itt magát, Mimóza pedig elégedetten nézi, és nagyon büszke magára.

- Ugye, finom? A Galiba-cukrászdából való, nem akárhonnan! Én mindig csak jó helyen vásárolok. Az öltönyömet is Ottokár szabó varrja. És egyáltalán. Különben Mimóza vagyok - mutatkozik be szerényen. - Mimóza Áron ...

- A híres rímfaragó mester? - néz rá a bohóc teli szájjal, és már nem is látszik olyan betegnek. Persze, evés közben senki sem látszik betegnek. - Nagyon finom ... Omlós!

- És nekem - hebegi Mimóza teljesen megfőzve - nekem kihez van szerencsém?

- Hát én... én őszintén szólva nem vagyok olyan híres. Mondhatnám, egyáltalán nem is vagyok híres. Mesterségem sincs... A gyöngyfűzdében szoktam segíteni Adelaida asszonynak összeszedni a szétszóródott gyöngyöket, abból élek. .. szóval ez a foglalkozásom, ha ugyan lehet ezt foglalkozásnak mondani. A nevem meg: Kishattyú.

S a későbbi két jó barát barátságosan kezet fog.

NEGYEDIK FEJEZET

KISHATTYÚ BÚCSÚZNI KEZD

Esik az eső. Dörög az ég. Nagyokat villámlik. Heves szél cibálja a bokrokat.

Az ablakon lassan csorog az eső, és mögötte minden olyan homályos, mint egy elromlott filmen.

Mimóza meleg papucsban, pokrócba bugyolálva, hintaszékében ringatódzik, és egy óriási mesekönyvet olvas.

Mikor már nagyon sokat, legalább három oldalt egyfolytában elolvasott, és az elvarázsolt fa képét is alaposan áttanulmányozta! az ablakra néz, és így hümmög:

- No, most már igazán elállhatna ez az eső. A dörgésről nem is szólva, mert azt meg egyenesen ki nem állhatom.

- Ha eláll az eső - mondja rá Kishattyú. aki meg egy bársony párnán ül, fejét a pamlagnak támasztva, és szintén az ablakra bámul - ha eláll az eső, megyek.

- Hova? - horkan fel Mimóza ijedten. - És főleg: minek?

Az eltelt néhány nap alatt ugyanis nagyon megszokta már Kishattyút, aki mindig szelíd volt és jókedvű. Össze is tegeződtek, és örök barátságot fogadtak egymásnak.

Mimóza világéletében egyedül volt, s amilyen zsörtölődő, kényes, nem is bírta volna ki senkivel. De Kishattyúval nagyon jól megfértek.

- Hát vissza, a kalyibámba.

- Micsodádba?

- A kulipintyómba. De mondhatom viskónak vagy kunyhóm is a házikómat, esetleg bódénak, mindegy. Fő, hogy az enyém.

- Szóval hazamégy - szögezi le Mimóza elszontyolodva, rakja az óriási mesekönyvet, kikászálódik a pokrócból, és az ablakhoz cammog. - Azt hiszem, még nagyon esik - motyogja az eget fürkészve.

De hiába erősítgeti. Már alig szemerkél.

- Igazán sajnálom, Mimóza - mentegetődzik Kishattyú, feláll, lever a selyembugyogójáról néhány láthatatlan porszemet - de haza kell mennem. Az ablakom épp a kikötőre nyílik - talán jártál már arra, az a homokos térség ott a Sugárúttól balra - és magad is tudod, hogy rövidesen befut a Hajó. Ott kell lennem. Várok valakit...

A Hajóról várni valakit - ez olyan hír, amitől Mimózának torkán akad a szó. Nem kérdez, nem firtat semmit, jóllehet majd kifúrja oldalát a kíváncsiság.

Az eső már egyáltalán nem esik, nem dörög, nem villámlik az ég, és nem fúj a szél. Mi több: kisüt a nap.

Hirtelen megszólal a kolomp. Kishattyú felkapja a fejét.

- Semmi, csak a kolomp - mondja Mimóza büszkén. - Saját találmányom. Egy spárgát meg kell húzni a kapunál, az itt hozzá van kötve a kolomphoz, és megrántja. Ebből rögtön tudom, hogy valaki be akar jönni hozzám.

És valóban - Ottokár szabó akar bejönni. Hozza az öltönyt.

- Alázatos tiszteletem - hajbókol, és gyors mozdulatokkal kezdi kihámozni a selyempapírból az öltönyt. - Hallották már a nagy újságot? Állítólag holnap befut a Hajó.

Kishattyú felugrik - jaj, ha ez csakugyan igaz! Csillogó szemmel kérdi:

- Kimondta?

- Maga a Polgármester úr méltóztatott mondani, velem varratta ugyanis az aranybrokát háziköntösét. Azt mondta, ha nem jön közbe semmi, tengeri vihar vagy egyéb akadály, márpedig miért jönne, ugyebár, akkor holnap déltájban befut a Hajó. Ő csak tudja! Nemde, uraim?

- Ha tudja, hát tudja - dörmögi Mimóza bosszúsan. - Rakja már le azt az öltönyt, és üljön le. Kaphat egy pohár mézes kamillateát, ha akar.

- Nem, nem, a világért sem, nem akarnék gondot okozni, nem akarom fárasztani...

- Nem fáraszt, mindig van nálam készen legalább egy köcsöggel.

Kitölti a teát, Ottokár szabó elegánsan, apró kortyokkal iszogatja, és úgy tesz, mintha rettentően ízlene.

- Hallották már, mi történt tegnap a labdabusszal? - társalog közben. - Elgázolta Macska doktort, az oroszlánt. Benn fekszik szegény a kórházban. Három bordája eltört. Nagyon rossz bőrben van.

- Én ott voltam - büszkélkedik Mimóza. - Szó, ami szó, csakugyan nagy kavarodás volt, bár nem egészen úgy történt a dolog, mint ahogy mondja, de mindegy. Hogy ízlik a tea?

- Pompás, pompás! Végtelenül sajnálom, hogy már mennem kell, de várnak a műhelyben. Viselje uraságod egészséggel az új öltönyt, legyen szerencsém máskor is, mindig boldogan állok rendelkezésére, angol szabás, francia sikk, ajánlom magamat, ajánlom magamat, alázatos szolgája… - s hajlongva kihátrál.

A frissen vasalt, új kék öltöny ott hever a piros pamlagon.

ÖTÖDIK FEJEZET

KISHATTYÚ MEGOSZTJA A TITKÁT MIMÓZÁVAL

Mimóza visszacammog a hintaszékéhez, és belezöttyen. Kishattyú látja, hogy barátja mogorva, kedvetlen, s azt is, hogy oldalát fúrja a kíváncsiság. Meg kell neki mondani ... - gondolja. Ha Mimóza durcás, az borzasztóan kellemetlen tud lenni.

- Tudod, Mimóza - kezdi -, én ... de ne szólj ám róla senkinek! én el akarok menni innen.

- Már mondtad. Haza akarsz menni.

Kishattyú karjával nagy kört kanyarít a levegőbe, befogja vele az egész szigetet.

- Nem érted? A városból akarok elmenni. Mimóza felpattan, mint akit darázs csípett fenéken. - A városból?

- Igen. Mi van ebben? Világot szeretnék látni.

- Itt nem látsz?

- Nem eleget. Szeretném, ha több minden történne körülöttem.

Mimóza visszaül. Töpreng.

- Nem érzed itt jól magad? Kishattyú csodálkozva rápillant:

- Dehogynem. Miért ne érezném jól magam? Csak éppen mást is szeretnék látni. Valamit, ami nem ez. Hát nem érted?

- Várj csak! - Mimóza újfent kikecmereg a hintaszékből, az éléskamrába cammog, kihoz egy tányér mazsolát, és szemelgetni kezdi. - Hol is hagytuk abba?

- Azt mondtam: Hát nem érted?

- Ja igen. Nem, nem értem.

- Pedig teljesen érthető. Jobban nem is tudom megmagyarázni.

- Nem baj. A fő, hogy te érted. Hosszú szünet.

- És hová mégy tulajdonképpen?

- Honnan tudnám? Ahová érek. Biztosan nagy a világ, és sok-sok látnivaló van benne.

- Rágicsálj te is - dünnyögi bánatosan Mimóza. Hát nem rémes, hogy végre talál magának egy barátot, és az rögtön el akar tűnni? - És mondd ... mikor jössz haza?

- Hát úgy ... valószínűleg egy idő múlva. Vagy talán még hamarabb. Mindenesetre valamikor, gondolom. Hát nem mindegy? Úgysincs semmi dolgom. Eddig még mindenhonnan kidobtak. Voltam már pékinas, liftesfiú, labdaszedő gyerek, csősz ... Hiába. A kenyereskosarat mindig kiborítottam, a liftet mindig más emeletre vittem, a labdával magam kezdtem játszani, a gyerekeket meg még én biztattam, hogy hempergőzzenek csak bele a friss fűbe ... Szóval úgyis mindegy. Mondd már! Legfeljebb más szedegeti fel majd a szétszóródott gyöngyöket Adelaida asszonynak.

- Nem akarnál bohóc lenni?

- Mimóza, te igazán semmit sem értesz! Én úgy vagyok bohóc, ahogyan te mackó. Hát neked az a foglalkozásod, hogy mackó vagy?

- Nem.

- Na látod. A foglalkozásod az, hogy rímfaragó vagy, és ennek semmi köze ahhoz, hogy mellesleg fehér medve is vagy. De rímfaragónak lenni komoly dolog. Én is valami komolyat, nagyon komolyat szeretnék csinálni.

- Ezen ne múljon - próbálkozik Mimóza. - Hallom, a Hivatalban épp keresnek egy pecsétőrt. Kényelmes dolog és nagyon komoly. Egyenruhát is adnak hozzá. Te őriznéd a város pecsétjét, és ha a Polgármester pecsételni akar, elvinnéd hozzá.

- Nem értesz meg - sóhajtja Kishattyú őszinte csodálkozással. - Én nem lehetek pecsétőr.

- Miért? Gondolod, hogy onnan is kidobnának?

- Sajnos … attól tartok. Alighanem mindenkinek odaadnám a pecsétet, aki kéri. De nem ez a lényeg, hanem az, hogy látni szeretnék, sok mindent, új dolgokat, egy pecsétőr pedig nem lát semmit.

- Menj levélhordónak! Az mindenfelé megfordul.

- Nem értesz ... - csóválja a fejét Kishattyú, és hangjából hallatszik, hogy a további magyarázgatást teljesen feleslegesnek érzi.

- Szóval elmégy - dünnyögi Mimóza morcosan. - De, ha szabad érdeklődnöm: hogyan? Miképp, mivel? Ez itt a kérdés. Hiszen a közmondás is azt tartja: az ember nem mehet tova, ha nincs lova és nincs hova - ereszkedik vissza a hintaszékbe.

- Hóbort Róbert, a matróz megígérte, hogy csinál nekem ... - Kishattyú lehalkítja a hangját, barátja bolyhos füléhez hajol, és titokzatosan belesúgja: - ... egy csónakot. Őt várom a Hajóval

- Micsodát?! - horkan fel Mimóza, és elkapja a fülét. Hiszen a mo-za-iki lakosok közül eddig nemhogy csónakra, de még tutajra vagy mosóteknőre se merészkedett eddig soha senki!

- Csónakot - mondja Kishattyú, mintha mi sem lenne természetesebb. - Csónakkal fogok nekivágni a kék tengernek. Ringani fogok a hullámokon. Fúj majd körülöttem a szél, és csobognak a habok, sirályok röp ...

- Pszt! - inti le Mimóza dühösen, mert csak most villan eszébe a döntő érv: - Nem a mesében élünk. Hát nem olvastad a hirdetményt? Szökevény akarsz lenni? Nem tudod, hogy TILOS túlmenni a város határán?!

- Csónakkal vágok neki - mosolyog Kishattyú, és látszik, hogy a „tilos” szó úgy elúszik a füle mellett, mint valami felhő. - És mit szól mindehhez a Kapitány?

- Nem tudja. Hóbort Róbert, a matróz titokban faragja a csónakomat.

- Nem tetszik nekem ez a dolog - hümmögi Mimóza -, sehogyan sem tetszik. Csak baj lehet belőle. És különben is ... kár, hogy elmégy. Eddig mindig egyedül voltam egy kicsit, akárki is volt itt. Veled nem. És nem mindegy, hogy kivel nincs egyedül az ember.

- Én is nagyon jól éreztem itt magam, igazi barát vagy, Mimóza, de ... el kell mennem. Nem tehetek róla. Kell ...

- Hát csak menj - mormolja Mimóza duzzogva, és bánatában teletömi a száját mazsolával. S hátat fordít. Magának sem akarja bevallani, hogy tulajdonképpen milyen szívesen menne ő is csónakázni, ha nem félne, hogy súlya alatt elmerül a csónak ...

Kishattyú pedig megy, vissza a kulipintyójába, várni a Hajót.

HATODIK FEJEZET

BEFUT A HAJÓ

Gyönyörű, napos délelőtt.

„Pompás sétaidő” - gondolja Mimóza elégedetten, ahogy félrehúzza az ablak előtt a függönyt. Ekkor kelt fel ugyanis. Fényes délelőtt. Borzasztóan szeret szunyókálni, éjjel is, nappal is, egyáltalán, amikor csak lehetett, de a legeslegjobban reggel, az ébredező város halk morajában, a lesötétített szoba derengő félhomályában, puha, rózsás pehelydunyhája alatt.

„Micsoda szép nap! - csettint a nyelvével vidáman. - Ilyen napon igazán nem illik dolgozni. Brrr! - még a gondolattól is borzadva rázkódik össze. - A legjobb lesz, ha meglátogatom Kishattyút.”

Gyorsan bekap reggelire két buktát, lehörpöl egy nagy köcsög forró, mézes tejet, elropogtat két tábla mogyorós csokoládét és mellé héjastul-csumástul háromnegyed kiló piros almát, s máris öltözködni kezd. Bebújik a szép új öltönybe, elegáns másnit köt a nyakába, virágot tűz a gomblyukába, sétapálcáját a kezébe kapja, majd aranyciráda-keretes tükrébe pillant, s mintha ezt olvasná ki a tükör nyalkán kikent-kifent lapjából :

Ha süt a nap színesen,

akkor sétálok szívesen!

- Hja - mondja magamagának büszkén -, hja ... - s nem is mond többet, de ebben igen sok minden benne van.

Ezek után, ha lehet, egy fokkal még derűsebben, kilép az utcára, és sétálni kezd. A Zsák utcából kiér a Kunigunda utcába, aztán kifordul a sarkon, átvág a Piactéren, és megindul a Sugárúton, mely a kikötő felé vezet.

Nézi a rolleren száguldozó pékinasokat, görkorcsolyázó pos-tásokat, ugrándozó labdabuszokat, az egyik sarkon szünet nélkül forgó körhintát, s épp egy kalaposnál bámészkodik, ahol cilindertől és micisapkától kezdve tollas vadászkalapig mindenfélefajta fejfödő megtalálható, mikor nagy lárma kavarodik körülötte.

Mimóza tétován körülpillant. Ejnye, micsoda illetlen lárma! Kik merik felzavarni a szép napos, sétás délelőtt finom, sűrű, illatos akácmézhez hasonlóan csordogáló csendjét?

Tömeg rohan. Elöl Ottokár szabó lohol, nehézkesen fújtatva, piros zsebkendőjét lobogtatva, mint valami diadalmi zászlót. Nyomában Kleofás József trappol izgatottan. Keljfel János kiugrott a labdabuszból, és csapot-papot feledve pörög előre a tömeggel. Az utasok is kitódulnak, és ki mélyen, ki magasan, ki dörmögve, ki sipítva, kórusban harsogják:

- Itt a Hajó, befutott a Hajó!

- A Hajó!!

- A Hajó!

Mimóza nem képes szemben úszni az árral, őt is magukkal sodorják, de egyre hátrább kerül, lökdösik, taszigálják, Ottokár szabó diadalmi zsebkendője már valahol egészen messze piroslik, s végül olyan távolságba kerül, ahol a lakosok már csak suttogva találgatják, rebesgetik egymás közt:

- Az a kerek fehér ott, az a Hajó? - S kiderül, hogy csak egy nagy, fehér szalmakalap.

Végül a tömeg hulláma partra veti Mimózát. Áll, mint egy hajótörött, és nézi a messze lengedező kendőket, s hallgatja az elnéptelenedett Sugárút csendjébe visszacsapódó. egyre halkuló zsivajt. Előhalássza óriási, virágmintás zsebkendőjét, megtöröl geti a homlokát, ekkor látja, hogy gomblyukából a nagy kavaro-dásban valahol kihullott a szép nagy, eleven virág.

„Kíváncsi vagyok - gondolja -, megkapja-e a csónakját.” Persze, Kishattyú jár az eszében.

„Ki kell várnom, míg visszatér a tömeg a kikötőből, addig nem mehetek.” S vár ...

Unalmában a kirakathoz fordul, és figyelmesen végigtanulmányozza a papírtálcák csipkéi közt az összes kerek, szögletes, csillag alakú, krémes, habos, glazúros, csokoládés, lekváros és marcipános süteményt, tortát és pitét. Szájában lassan, de biztosan összefut a nyál.

- Jöjjön be, Mimóza uram, megkínálom habos fánkkal - hall hirtelen maga mellett egy hangot. Galiba úr, a cukrászmester hívogatja, nyájas mosollyal. Galiba úr, a celluloid gólya.

- Köszönöm, köszönöm - szabódik Mimóza jólnevelten, de azért rögtön belép a cukrászdába, letelepszik egy asztalhoz, és várja az ígért csemegét. Galiba mester szavatartó: már egyensúlyozza is felé egy tálcán az óriási fánkot, középen a nagy puffancs tejszínhabbal, s mellette a szépen habzó szederszörppel.

- Ó, ó - vonakodik illemtudó n Mimóza -, és mindez csak úgy, ingyen? Igazán nagyon kedves! - s már tömi is magába.

Galiba odaül mellé, és jóindulatúan figyeli a fánk fogyatkozását.

- Nem egészen ingyen van - mondja, szaporán pislogva.

Mimózának torkán akad a falat. Szerencsére az utolsó.

- Hát? - kérdezi rémülten, s a megrekedt falatot gyorsan leöblíti a fele szederszörppel. - Hát? ...

- Valamit kérek cserébe. Nem nagy dolog az egész. Szinte semmiség. Magának, Mimóza uram, igazán gyerekjáték - nyugtatja Galiba. - Csak egy verset kellene faragni érte. Egy reklámverset.

- Miről? - kérdi Mimóza, némileg lehűlve a riadalomból, s egy fokkal gőgösebben.

- A süteményeimről. Ennyi az egész.

- Hm, hm ... - dörmögi Mimóza, most már teljesen visszanyerve lelki egyensúlyát. - Nem könnyű dolog. A süteményekről ... Valami másról, nem mondom. Mondjuk, a szép ruháról: ruha ... puha… De a süteményekről… - mormolja tűnődve. - Nehéz rá rímet találni. Sütemény ... kemény ...

- Jaj nem, nem - most a rémüldözésben Galiba mesteren a sor -, dehogyis kemény, kérem szépen, az én süteményem. Éppenséggel dicsérni kell! Hogy ilyen finom, olyan finom, milyen , omlós, milyen édes, meg ilyesmi. Azért reklám. Ért engem, ugye? Ha a járókelők elolvasnak egy ilyen verset a süteményekről, mindjárt bejönnek megkóstolni.

- Süteményekről- mondja elmélázva Mimóza, és erősen megnyomja a többes számot. Most már ő van fölényben. - Én csak egyetlen süteményről tudok ilyen verset faragni. Erről - mutat az üres tányérra.

Galiba mester fanyarul mosolyog. Érti a finom célzást, és - mi egyebet tehetne - jó képet vág a dologhoz.

- Ha csak ez a baj! ... - szívélyeskedik, a pulthoz siet, leemel ezüstlapátkájával a tálról még három különféle süteményt meg egy buktát, és Mimóza elé tálalja olyan arccal, akárha a fogát húznák.

Mimóza komótosan eltünteti, bekebelezi az egész halmot.

- Így már egészen más! - jelenti ki kegyesen, öblös zsebéből papírt és plajbászt kotor elő, és munkához lát. Hosszas farigcsálás után végre elkészül a mű, és Mimóza hangosan felolvassa:

Legjobb a Galiba-sütemény,

Mely mindig puha és sose kemény.

És nincs jobb se éjjel, se nappal,

Mint a Galiba-torta habbal.

És pufókon mosolyog ránk

A finom Galiba-fánk.

És ami igazán páratlan kincs,

A Galiba-buktának párja nincs!

A cukrász elragadtatásában akkora csomag buktát csomagol össze Mimózának, hogy csak győzze majd hazacipelni.

- Csodálatos! - lelkendezik. - Csodálatos! Hiába, hiába, rögtön kitetszik a jó mester keze. Óriási táblára fogom másoltatni, és kiállítom a boltajtó elé.

- Csak ne felejtse el - fűzi hozzá méltóságosan Mimóza -, ne felejtse el, Galiba mester, alápingáltatni a nevemet. - Biccent, a hálás cukrász az ajtóig kiséri, Mimóza kilép a nagy csomaggal, megcsapja az üde, napos levegő - közben délután lett.

Hirtelen eszébe jut minden: a Hajó, Kishattyú, a csónak ...

No lám, a nagy munkában fel se tűnt, hogy a város újból visszatért a rendes kerékvágásba, csak a Városháza előtt van nagy csoportosulás, felvonták a lobogót is, melyen egy különleges mozaikmintás díszlik - nyilván ott van már a Kapitány. Igen ám, de ha a Kapitány ott van a Polgármesternél, akkor Róbert matróz közben ki tudta csempészni a csónakot Kishattyúnak. Te jó ég, tán csak nem kelt máris útra az a kelekótya? Jaj, csak még itt találja! Ez a nagy csomag épp jó lesz neki útravalónak. Nem, Mimóza nem sajnálja odaadni. Mimóza tud nagylelkű is lenni, ha valakit kedvel.

Trappolva lohol a kikötő felé.

Hol az a kulipintyó? Már messziről látja a vízen ringó Hajót, és őt is, mint minden mo-za-iki lakost, megborzongatja láttára a messzeség. Rengeteg vitorlája van a Hajónak, és inog az ember talpa alatt, ezt tudják, de még soha senki nem mert a fedélzetére lépni, csak nézték mindig, amint himbálódzik a hullámokon, a matrózok pedig lejöttek közibük, és csodálatos dolgokat meséltek: elmondták, hogyan dobálja néha a tenger a hajót, milyen halakat láttak, és milyen csillagokat, milyen napnyugtákat és napkeltéket - csak arról nem beszéltek soha, hogy honnan jöttek, hová mennek.

De hol az a kulipintyó?

Igen, igen, ott van balra, de még mielőtt odaérne, egy part menti szikla mögött megpillantja Kishattyút, boldogan kuporog csónakja mellett. Meg se lepődik Mimóza megjelenésén, annyira el van telve a csónakjával, és rajongva rögtön magyarázni kezdi:

- Nézd, evezője is van és vitorlája! Ez meg a pad. Lehet rajta ülni, ha az ember éppen nem akar állni. És ide van festve a neve, Farkincának hívják, én neveztem el; de jó név, találó, nem? Hogy fog ez száguldani, képzeld! - Kishattyú felnéz: - Te, Mimóza, nem akarnál velem jönni?

- Ugyan, ugyan, ugyan, még mit nem! - tiltakozik Mimóza riadtan, és olyan mozdulatot tesz, mintha legyeket hessegetne az orra elől. - Szó sem lehet róla. De hoztam neked egy óriási csomag finom útravalót.

- Köszönöm - Kishattyú átveszi a csomagot. - Csakugyan óriási. Sőt, egy kicsit túl nagy is. Mi van benne?

- Bukta - szerénykedik Mimóza. - Csak bukta, semmi más. De ha sokallod, a felét visszavihetem. - De nem haragszol?

- Sőt ... Ebben teljesen biztos lehetsz.

Kishattyú ágakkal és füvekkel letakargatja a csónakot, hogy véletlenül rá ne bukkanjon valaki.

- Gyere, Mimóza, kísérj el a kulipintyómba.

- Sajnos nem kísérhetlek, nem érek rá. Az ott a kulipintyód? - mutat Mimóza a valószínűtlenül apró, csupa faragás, bíbor-zöld-narancs-lila-sáfrányszínű házikóra, melyet idejövet látott.

- Igen, az az otthonom - dülleszti ki büszkén a mellét Kishattyú. - Hát jössz?

- Nem, nem, majd máskor. Vagyis ... - Eszébe jut, hogy erre egyhamar nemigen lesz újra alkalom, ha egyszer Kishattyú elutazik, de hiába, jegye volt a Paprikajancsi-színházba, és nem akart elkésni az előadásról. - Mikor indulsz?

- Holnap. Holnap este kelek útra. Róbert, a matróz azt mondta, várjak holnapig, holnap jó szél lesz. Tudod, a jó szél dagasztja a vitorlákat. Ha akarod, eljöhetsz megnézni, hogyan szállok vízre.

- Jól van, eljövök. Holnap este, Kishattyú?

- Igen, holnap este, mikor a tengerbe bukik a nap, Mimóza.

HETEDIK FEJEZET

KISHATTYÚ TENGERRE SZÁLL

Mimóza másnap - mint minden hétfőn, szerdán és pénteken délután háromtól ötig - kiült a Páfrányparkba. Szeretett itt üldögélni a citromsárgára festett padon, melybe valaki viccesen azt véste be, persze bicskával, hogy „a padon rep-ülni tilos!”

Ül, ül a citromsárga padon, nézi a narancs-, datolya- és tarnariszkuszfákat, a pálmákon ugrándozó mókusokat és majmokat, az orchideavirágok csodálatosan pompázó kelyhét, és teli tüdővel szívja az üde levegőt, mikor a fasor végén felbukkan egy fehér főkötős dajka, hosszú, sötét ruhában és csipkés szélű, fehér, fodros kötényben, gyerekkocsit tolva. Mikor odaér, Mimóza le¬kapja a szalmakalapját, és ráköszön:

- Jó napot, Emiliácska! Szép napunk van ma, a hattyúk is kinn vannak. Hogy van a kis Dudu? Látom, alszik. Ez a legjobb. Egészséges bébi sokat alszik. Alszik és eszik, ez az igazság. Hm ... Szép napunk van ma, nemde?

- Jó napot, Mimóza úr! Igen - mondja a dajka, megáll, a babára mosolyog, és megigazítja rajta a hímzett takarót. - Szépen süt a nap, és Duduka jól alszik. Nem kíván egy kis fügés perecet? Épp van nálam. Duduka kedvence.

Mimóza udvariasan kiemel a zacskóból egy pici fügés perecet, bekapja - nagyon jóízű, igazán. - Szép napunk van - kezdi megint a beszélgetést, de hiába. Emiliácska menthetetlenül elbúcsúzik, és megy tovább, a Dudukás kocsit tolva maga előtt. Mimóza pedig ismét egyedül marad, szájában a fügés perec nyomaival.

Hát egyszerre azt hallja, hogy trapp, trapp. Aztán dobpergés görög a fülébe, majd felhangzik érces hangon a nóta:

Kackiásan lépegess,

bum, bum,

hátra sose nézegess,

bum, bum,

csákó, csizma, sarkantyú,

félre bánat, félre bú,

bum, bum!

Trapp, trapp, hallatszik egyre közelebbről a menetelés.

Hányd a cigánykereket,

bum, bum,

ha hideg van, ha meleg,

bum, bum,

kard, karabély, paszomány,

gyere velünk, kis komám,

bum, bum!

„Hiszen ez az Ólomkatona Gárda” - húzza száját széles mosolyra Mimóza, és fel is áll helyéből. Nagyon szereti nézni a katonákat. Önkéntelenül megráncigálja kabátját feszülő pocakján. délcegen kihúzza magát, épp csak hogy nem szalutál.

Szép rendben vonulnak a katonák. De mi ez? Nem a gyakorlótér felé … Ejnye, ejnye … Ez még sohasem fordult elő. A katonák feladata, hogy kimasírozzanak a piros tetejű kaszárnyából a gyakorlótérre, és ott gyakorlatozzanak, tanulják a jobbra-átot meg balra-átot, sütögessék a puskáikat, elvégre azért katonák, vagy mi a szösz, aztán meg szépen visszavonuljanak a kaszárnyába, becsukódjék mögöttük a kapu, és a következő kivonulásig más se hallatsszék, csak a kürtjel tutulása napjában isten tudja, hányszor - ahányszor közösen mozdul egyet a hadsereg. De most határozottan nem a gyakorlótér felé mennek, mi több, egész határozottan a. . . tengerpart felé tartanak. Hm ...

A másik oldalról pedig … no-no, ennek már igazán a fele sem tréfa - a rendőrcsapat vonul … ugyancsak a kikötő felé. Éneküktől Mimózát még a hideg is kileli, olyan vészjóslónak hallja:

Egyes, kettes,

hol van a tettes?

Hol van a tettes,

egyes, kettes

Kettes, hármas,

dutyiba zárnak,

dutyiba zárnak,

kettes, hármas!

Hármas, négyes,

hű-ha, de rémes,

hű-ha, de rémes,

hármas, négyes!

Mimózának hangyák kezdenek futkosni a hátán és kövér verejtékcseppek gyöngyözni a homlokán, mert szörnyű gyanú villan agyába - „Szent Habakuk, hátha ez az egész rendőrség-katonaság-mindenség a szökni készülő Kishattyút keresi?! Igen, igen, semmi kétség, pont a kulipintyója felé tartanak! Mi lesz most? Mit tegyek?” -

S néhány tétova lépést tesz előre.

„Fügés perec! - gondolja Mimóza megvetően, és összerázkódik. - Én itt Duduka kedvenc csemegéjét majszolom jóízűen, miközben a rendőrség és katonaság teljes parádéval kivonul elfogni egyetlen barátomat! Nem, ezt nem tűrhetem tétlenül! Talán épp csomagol az a szerencsétlen flótás? Hiszen a nap még kerek és piros, esze ágában sincs neki a tengerbe bújni, még messze van az este. Figyelmeztetnem kell, hogy siessen, meneküljön!” - És Mimóza, a hűséges cimbora, hősies elszántsággal, rázkódva, zötyögve, lötyögve, lihegve, fújtatva és szuszogva rohanni kezd a tenger felé, hogy megelőzze a peckesen menetelő egyenruhásokat.

„De honnan tudhatták meg vajon? - töpreng loholás közben. - Hiszen csak ketten tudtunk a dologról: én meg Róbert, a matróz. Én nem szóltam egy szót se, senkinek, ebben teljesen biztos vagyok. De az a Hóbort Róbert ... Nem, nem tenném érte tűzbe a kezemet. Te meg beugrottál neki, szegény pajtikám!

Nehézkesen döcög, és teljesen kifulladva ér a kulipintyóhoz.

Egyes, kettes,

hol van a tettes?

- hallja a háta mögül egyik oldalról -

Kackiásan lépegess,

bum, bum-

- csendül a másik oldal felől, egyre hangosabban. És trapp, trapp, a menetelés zaja már egészen közelről.

Mimóza lenyomja a kilincset, csilingelve nyílik az ajtó, nyitva van ... Megáll a küszöbön, és bekukkant a szobába. Az ablakok csukott zsalugáterein át beszűrődik a frissen sült kalács színében pirosló alkonyi napfény. Csinos szobácska: csipkés függönyök, porcelán bögrécskék a tarka kavicsokkal kirakott asztalkán, a sarokban meg egy polc és rajta mindenféle hajós képek, tengeri tájak, ki tudja, honnan gyűjtött össze ennyit? Egész boltra való!

Ám a szoba lakója nincs sehol. Mimóza topog a küszöbön, és elmerülten vizsgálgatja, tanulmányozza a szobát, olyannyira elmerülten, hogy egyszer csak azt veszi észre - egy kéz nehezedik a vállára, és egy szigorú hang azt kérdezi:

- Maga az?!

Mimóza riadtan hátrafordul. Ott áll mögötte felsorakozva, teljes díszben az egész Ólomkatona Gárda meg a rendőrség. A vállára nehezedő kéz pedig Cinege főrendőré - aki civilben bizonyára csak egy közönséges, fából faragott, szürke egér lenne, az ezüstpitykés, ezüstsisakos uniformisban azonban kétségtelenül rendőr, mi több: hatalom. Ott áll továbbá mögötte az Ólomkatona Gárda generálisa, Xilofon tábornok is, dolmányban, csákóban, aranybojtos karddal és annyi kitüntetéssel, hogy a nadrágjára is jut belőle.

Mimóza nem gyáva, nem, nem, és háromszor is nem, de erre a látványra mégis olvadozó vajjá válik alatta a lába, és érzi, hogy rögtön le kell ülnie, különben baj lesz. Lerogy a legközelebbi finom, apró székre, az nyomban darabokra törik a súlya alatt, Mimóza pedig, mint egy zsák, a földre huppan.

- Öööööö - mondja zavartan - én vagyok. Olyan kedvesnek láttam kívülről ezt a házikó t, hogy meg akartam nézni belülről is. Egyébként Mimóza Áron rímfaragó mesterhez van szerencséjük.

- Nagyon örvendek - szalutál le a szék romjai közt üldögélő Mimózához Cinege főrendőr. - Mi azt a kótyonfitty Kishattyú nevű egyént keressük ...

- ... egyént keressük - visszhangozza mögötte Xilofon tábornok

- ... aki a Hivatal adatai szerint itt lakik, s mint megtudtuk, a hirdetménnyel szembeszegülve csónakon akarja titokzatos célokból és okokból elhagyni a birodalom területét.

- ... birodalom területét - ismétli hetykén a tábornok, és nagyon okos képet vágva megpödri a bajszát.

- De úgy látom, az illető nem tartózkodik itthon - szögezi le Cinege főrendőr, miután körülfürkész a szobában. - Ezer bocsánat ... - és nyögve-erőlködve felsegíti a földről Mimózát.

- Hogy mik vannak! - csücsöríti a száját képmutató álmélkodásra Mimóza, és szintén körülnéz. - Nem, én is úgy látom, hogy nem tartózkodik - állapítja meg kicsit megkönnyebbülten. - És izé ... ha szabad érdeklődnöm, honnét tudták meg, hogy az a ... hogy is híják ...

- Kishattyú - segít közbe előzékenyen Cinege főrendőr.

- Persze, persze, szóval hogy a Hat Kis Tyúk szökni készül? Mert ha jól értettem, erről van szó.

- Jól méltóztatott érteni, pontosan erről. Nagyon egyszerűen. A Hajó Pingpong Pongrác nevezetű matróza észrevette, amint Hóbort Róbert nevezetű matróztársa kicsempész egy csónakot a partra. Addig faggatta, mígnem kiszedte belőle a titkot, továbbadta a Kapitánynak, az meg a Polgármester úrnak - itt Cinege főrendőr és Xilofon tábornok haptákba vágja magát, és szalutál-, aki azon nyomban mozgósított bennünket. Ennyi az egész.

- Pontosan elég. De csak kerüljön a kezem közé az a gézengúz Pingpong! Pozdorjává töröm a csontját az árulkodásért - dünnyögi Mimóza az orra alatt.

- Mi-mi-micsoda?!

- Ó, semmi, semmi. Csak azt mondtam, milyen bosszantó, hogy nem sikerült elfogni.

- Nem-e?! No, az még elválik! - jegyzi meg fenyegetően Cinege főrendőr, sarkon fordul, és egyenest a szikla felé tart, mely mögé Kishattyú tegnap a csónakot rejtette. Mimózában meghűl a vér. Hátha ott guggol barátja a szikla mögött? .. Cinege főrendőr kisvártatva visszatér, és közli, hogy holmi gallyakon és száraz lombokon kívül egyebet nem talált.

A tábornok ekkor a tenger felé fordul, és recsegő hangon felkiált:

- Nézzék csak, ott, ott!

És látják mind, hogy a kék tengeren kis fehér vitorla lebeg, mint egy galambszárny. Kishattyú már útra kelt ...

NYOLCADIK FEJEZET

SZEGÉNY BRÚNÓ!

Másnap a Reggeli Tejeskávé című újságban szenzációs cikk jelent meg.

„Ó, tenger, tenger, tenger! Lehet kárhoztatni, amit Kishattyú (mo-za-íki lakos) tett, lehet csodálkozni rajta, de bátorsága, merészsége, úgy is mondhatnók, vakmerősége elvitathatatlan és tagadhatatlan. Nagy Hazánkfia, köszöntünk a távol hullámain! Vajha visszatérsz-e? ...”

A cikket Brúnó, a búgócsiga Írta, akarom mondani búgta (vagy még inkább: brúgta), és kellőképpen büszke is volt rá.

Mimóza, amikor elolvasta, majdnem elpityeredett meghatottságában.

- Vajha - motyogta eltűnődve. Aztán azt gondolta: „Ezt igazán érdemes volt elolvasni. És nem is volt olyan túl hosszú ...”

A cikk megjelenésének reggelén Brúnó élvezettel heverész ágyában, és sütteti hasát a nappal. Felesége, Brunhilda a konyhában datálja a reggeli kávét, az asztalon ott illatozik már a sárga mazsolás kuglóf, és minden olyan gyönyörű - ó, a szerkesztő tegnap vállon veregette, és azt mondta - ez már derék, Brúnó fiam, végre egy kis költői hang - és egy garas helyett két garast fizetett a cikkért. Emiatt van ma kifli helyett kuglóf a reggelihez.

A gyerekek - Bímbi, Bumbi, Bambi, Berta, Burkus és Balambér - az udvaron játszanak, csupa békesség az élet - kankalinos réten ... - gyújt rá kedvenc nótájára:

Kankalinos réten,

Egy pitypang tövében,

Hol a csermely zúg,

Búgócsiga búg,

Búgócsiga búg

Kankalinos réten,

Hol a csermely zúg,

Egy pitypang tövében,

Huss-huss, hess-hess,

Egy pitypang tövében ...

Csupa békesség az élet! Nyugalom, béke, derű - de hol az a kávé ilyen sokáig?

Ám még mielőtt beperdülne terebélyes Brunhildája a párolgó, finom itallal, s még mielőtt megkóstolhatná Brúnó a sárga mazsolás kuglófot - csengetnek! Ki az ördög rángatja úgy azt a csengőt?

- Megyek, megyek, megyek! - sikkantja Brunhilda magas hangon, és rohan ajtót nyitni.

De ki áll az ajtóban? A szerkesztő ... Vagyis: a Szerkesztő!

Más szóval: Brúnó főnöke.

Brúnó kigördül az ágyból, tátott szájjal a belépőre mered - ilyen még nem fordult elő! Hogy őhozzá elméltóztasson fáradni a saját főnöke - Szent Bonifác, micsoda megtiszteltetés! - Brunhilda! - kiáltja büszkeségtől elvastagodott hangon, s közben megigazítja nyakkendője helyén csupasz ádámcsutkáját, bokáig érő vászon hálóinge fölött. - Brunhilda, kávét a Szerkesztő úrnak!

A Szerkesztő úr arca azonban fagyos. Meglepően fagyos. Sőt, Jeges.

- Nnnemmm kelll kávé! Leheli merev arccal. - Sőttt, kuglófff ssse! - vet egy vészjósló pillantást az asztalra. - Vegye tudomásul, kérem, hogy ma nálam járt Cinege főrendőr a maga „költeménye” miatt! ... - sziszegi gúnyosan.

Surranjunk ki lábujjhegyen a szobából. Így kívánja a tapintat.

Ne hallgassuk végig a fejmosást, ne nézzük végig szegény jó Brúnó verejtékezését és büszkesége kártyavárának összeomlását, eresszük el a fülünk mellett siralmas hebegését és makogását, inkább vessünk egy pillantást a Reggeli Tejeskávé másnapi számába, ahol is a következőket olvashatjuk:

„Helyreigazítás.

Lapunk tegnapi számában sajnálatos tévedés folytán magasztaló iromány jelent meg bizonyos Kishattyú nevű egyénről, aki ellen pedig a rendőrség és katonaság is kivonult, ami napnál világosabban bizonyítja, hogy bűnös.

Ezennel ünnepélyesen kijelentjük, hogy fent nevezett nem nagy, hanem Egészen Pici hazánkfia engedély nélkül elhagyta városunk területét, és tengerre szállt, márpedig mindenki tudja, hogy ez manapság tilos. Ami azt illeti, hogy »vajha visszatérsz-e« - a mondat helyesen így hangzik: »No, csak térj vissza!!«

Ráadásul mindent visszavonunk, áthúzunk, eltör1ünk, ami azt jelenti, hogy az egészet olybá kell venni, mintha meg sem történt volna, tehát aki elolvasta, tüstént és haladéktalanul felejtse el, továbbá és valamint nem vagyunk felelősek semmiért.”

Mimóza ezt is hősiesen végigolvasta, de ettől egyáltalán nem hatódott meg.

- Olybá - motyogta tűnődve, majd azt gondolta: „Hát ehhez képest igazán túl hosszú egy kicsit. De ez még nem lenne baj. A baj az, hogy én ezt felejtettem el tüstént és haladéktalanul, nem a másikat. Most mit csináljak?”

Szegény Brúnó ...

Másnap közönséges tejbedarát kapott reggelire, amit utált, és ráadásul terebélyes Brunhildája, aki mind ez ideig a világ legangyalibb hitvese volt, a lehető legzsémbesebben egész nap azt kerepelte a fülébe, hogy:

- Látod, te élhetetlen, mulya. … Látod, te mihaszna, éhenkórász. … Még jó, hogy a két garast nem adtad nekik vissza ... Bezzeg Izémizé úr nem csinálna meg ingyen egy lepedőnyi helyrehozást, mert el se rontana semmit. … De te mindig. … Mert te így meg úgy ... Látod, te mafla, málészájú, fajankó ... Bezzeg a ...

Mígnem szegény Brúnó a fejéhez kapott, és gyászindulót muzsikálva elmenekült hazulról.

KILENCEDIK FEJEZET

FIASTYÚK SZIGETE FELÉ

És szállt, szállt a kis vitorlás a tengeren. Ahogy Mimóza nézte, először akkorának látszott, mint egy galambszárny, aztán akkorának, mint egy fehér lepke, aztán csak akkorának, mint egy kis tajték a hab taréján, s végül az is eltűnt, mint ahogyan a tajtékot is elmossa a víz.

De valójában persze pont akkora a csónak, mint amekkora igazában, és a vitorla árboca mellett Kishattyú is ott áll, teljes életnagyságban, és vidáman fütyörész egy nótát, belül, a fülében pedig hozzáhallja a szöveget:

Három halacska társalog

a tengerben vidáman:

Jaj, milyen vidámak vagyunk a

tengerben, mi hárman!

Fickándozunk, lubickolunk

a tengerben, mi hárman!

S a három kis hal felkacag

a tengerben vidáman.

A csónak mélyéből egyszer csak egy hang szól rá: - Lazítsd meg kicsit azt a kötelet.

- Jó - mondja Kishattyú békésen, és már lazítja is. - Egyébként hajnalodik már. Kialudtad magad?

- Egészen elgémberedtem - panaszolja a hang, s azzal a csónak fenekéről, a parányi ülés alól, tagjait egyengetve kikászálódik Hóbort Róbert, a matróz. Róbert, mint a Hajó minden matróza, gumiból volt, hogy ne ártson meg neki a sok víz.

- Phű - nyújtózkodik -, kicsit szűkre szabtam ezt az ülést.

- Annyi baj legyen - vigasztalja Kishattyú. - Egyikünk úgyis mindig áll.

Most Róbert veszi át a vitorla kezelését és a kormányzást, Kishattyú pedig leül a padra pihenni, és a távolt fürkészi.

- Milyen kedves tőled, hogy elkísértél - mondja egyszer csak meghatottan. - Hogy ne legyek egyedül ...

- Nem akarom kedvedet szegni - jegyzi meg Róbert némi hümmögés után -, de az az igazság, hogy nem azért tettem.

- Hát miért? - Kishattyú hangjából egy árnyalatnyi csalódás rezdül. - Neked aligha nagy dolog egy kis csónakázás, hiszen a Hajóval annyit tengerezhettél, amennyi csak beléd fért.

- A Hajóval! - legyint Róbert fitymálóan. - Azt hiszed, olyan nagy élvezet mindig ugyanazon az útvonalon hajózni, és mindig ugyanazt látni?

- Nem, az csakugyan nem lehet valami nagy élvezet. De ... miért jár a Hajó mindig ugyanazon az útvonalon?

- Te ezt nem érted. A Hajónak - Hóbort Róbert titokzatosan lehalkít ja a hangját - hadi feladata van.

- Hadihajó! - csapja össze a kezét Kishattyú elragadtatva.

- Úgy is mondhatjuk. Az bizonyos, hogy van három pukkanó ágyúja, ami állítólag a hangjával üt, vagy valami ilyesmi, de még sose próbálták ki. Szóval feladata szerint mindig elhajózik a Fiastyúkra ...

- A csillagra? - veti közbe Kishattyú.

- Amiről én beszélek, az egy sziget. Oly apró, hogy csak két lakosa van, s a házikónál, kis veteményesnél és icipici virágos-kertnél rá se férne több. A Hajó itt lehorgonyoz, és egész idő alatt ott rostokol egy helyben. Hej, de sokat beszélgettem már az öreg Teodor apóval meg Leonóra anyóval! Soha életemben nem ettem olyan fölséges halpaprikást, mint náluk.

- Én a barátfülét jobban szeretem.

- Barátfüle! - lobban haragra Hóbort Róbert. - Hogy lehet a barátfülét összehasonlítani a halpaprikással?

- Sehogy. Nem is hasonlítom. Csak megjegyzem, hogy a barátfüle szerintem zamatosabb.

- Még hogy zamatosabb! - Hóbort Róbert odavágj a mérgében az evezőlapátot, az kipattan a csónak oldalfaláról, s egyenest a vízbe ugrik. Hóbort Róbert utána veti magát, harákolva, szörcsögve és zsémbelve mászik vissza a csónakba. - Tessék! Így jár az ember, ha szárazföldi patkánnyal szűri össze a levet. Hát kellett ez nekem?

Kishattyú megszeppenve hallgat.

Róbert közben már kifújja magát s a mérgét, s amíg az evező locsogva szeli a vizet, ő tűnődve így folytatja:

- Csak hát ... a halpaprikást is megunja az ember.

- Igazad van. A barátfülét is - mondja rá Kishattyú sietve, engedékenyen. - De hát miért vesztegel ott annyi ideig a Hajó? És miért hadihajó?

- Hát mert onnan tartja szemmel, most már mindent elárulhatok neked, a ... - Róbert lehalkítja a hangját - az ellenséget! Pszt!

- Ez titok?

- Igen. Államtitok. És hadititok.

- Mind a kettő ... - suttogja Kishattyú tiszteletteljes áhítattal. - És miféle ellenséget?

- Túl a Fiastyúkon van Fáta Morgána, az óriás sziget. Nagyon veszekedős nép lakja, s a Kapitány mindenféle gyanús jelből arra következtet, hogy épp ellenünk készülődnek. Ezt a szigetet tartja szemmel állandóan a Hajó, s az észrevételekről mindig jelentést tesz a Polgármesternek.

- De hisz ez szörnyű izgalmas! Miért nem akartál ott maradni? Miért jöttél mégis inkább velem, ezen a kis lélekvesztőn?

- Megmondom. Hős akarok lenni.

Kishattyúnak még az álla is leesik a csodálkozástól.

- Itt? Velem?

- Hát ha nem megy másképp ... - Hóbort Róbert kicsit elgondolkozik. - Ide figyelj - folytatja. - A Hajó csak áll, álldogál egy helyben. Én meg csinálni akarok valamit, tenni...

- Látod, látod? - helyesel Kishattyú élénken. - Épp ezt magyaráztam Mimózának én is. Csinálni! Ez az!

- Ne vágj folyton közbe. Kértem a Kapitányt, engedjen el Fáta Morgánára, hogy megtudjam, mi rosszat forralnak ellenünk, de azt felelte, figyelni kell, abban van az okosság. Úgy látszik, én nem vagyok elég okos ...

- Nem, nem, én sem! - lelkendezik Kishattyú.

- Ha még egyszer félbeszakítasz, abbahagyom. Szóval elhatároztam, hogy megszököm a Hajóról, elcsónakázom Fáta Morgánára

- A az ellenséges ...

- Igen, az ellenséges szigetre, és kikémlelem, mit terveznek.

- És ezt szabad?

- Fiacskám, háborús időkben a kém - hős. Belopódzik az oroszlánbarlangba, hogy élete kockáztatásával mentse meg népét a veszedelemtől. Eh - legyint megvetően -, mit tudsz te az életről

- Nem sokat. Például azt sem tudtam, hogy háborús idők vannak. Elfelejtettek szólni nekem.

- Most hát tudod, amit a parton már nem volt időm elmondani neked, hogy miért jöttem. És legalább egyúttal azt is megtudtad, hogy te miért jöttél.

Kishattyú felugrik, a csónak megbillen, és félig megtelik vízzel. Selyembugyogóját gyorsan kicsavarja, aztán kapja a vödröt, sebesen meregetni kezdi a vizet kifelé, és közben izgatottan hadar:

- Nahát, Róbert, ezt nem hittem volna! És hidd el, Mimóza sem hitte volna. Sőt, nem is hinné. Én is alig akarom elhinni. De kénytelen vagyok. Ha te mondod. És ez az egész... Tudod, én nem akarok hős lenni, én tulajdonképpen csak világot akarok látni, de most már, ha jól megfontolom, azt se bánom, ha közben véletlenül mégis az leszek. Üsse kő!

- Végre egy értelmes mondat. De sietnünk kell - jegyzi meg Hóbort Róbert, és lihegve evez. - A Hajó még ma este kiköt a Fiastyúkon. Csak megvacsorázunk ...

- Halpaprikást - veti közbe Kishattyú, hogy kedvében járjon.

Hallatszik, amint Hóbort Róbert szájában csöndes csemcsegéssel összefut a nyál.

- Aztán már szedjük is a sátorfánkat, és illa berek, nehogy itt érjenek, mert akkor a Kapitány menthetetlenül visszatoloncoltat bennünket, és az sincs kizárva, hogy dutyiba csukat.

- Dutyiba - visszhangozza halkan Kishattyú, és hosszas csönd borul rájuk. Kishattyú fülében felzendül az ijesztő rendőrinduló:

Kettes, hármas,

dutyiba zárnak,

dutyiba zárnak,

kettes, hármas

- de a csónak simán siklik, fodros hullámok nyaldossák az oldalát, minden békés és enyhe, a hanyatló nap kis ezüst labdákat görget a vízen, s messziről fekete pont tűnik fel: a Fiastyúk-sziget ..

Kishattyú hát kiűzi fejéből a rossz gondolatokat, inkább a hallottakon töpreng. „Szóval - gondolja meglepve - nem messze Mo-za-iktól egy másik sziget is van. Sőt, azon túl egy harmadik is. Hanem ott már senki se járt, hírét hallották csak, vagy legfeljebb távcsövön nézegették nagyon messziről. Ő azonban, ő és Hóbort Róbert rövidesen meg fogja látni.

Milyen szép az élet!”

TIZEDIK FEJEZET

TEODOR APÓÉK BIRODALMA

Kinn ül a ház előtt mind a három faragómester. Esteledik már, a lebukó nap olyan, mint egy nagy, piros festék az ég palettáján, s az égi festő körülötte is mindent pirosra mázolt.

A jobb felőli házikó előtt Recefice mester szortyogtatja a pipáját. A baloldali előtt Kencefice pöfékel a csibukjából. A középső előtt Mimóza ül párnás zsámolyon - de neki se pipája, se csibukja. Mézcukrot szopogat.

Hát így ülnek, üldögélnek, s imígy beszélgetnek:

KENCEFICE: Jól szelel ma a pipám.

RECEFICE: Finom dohányt kaptam a csibukomba.

MIMÓZA: Alaposan megtöltötték ezt a mézcukrot.

(Csönd)

KENCEFICE: Bezzeg tegnap folyton eldugult a pipám.

RECEFICE: Csípős volt a dohányom.

MIMÓZA: Töltetlen a mézcukrom.

(Csönd)

KENCEFICE: Tegnap rossz nap volt.

RECEFICE: Ma jó.

MIMÓZA: Kíváncsi vagyok, milyen lesz holnap.

(Csönd)

Beszélgetnek, beszélgetnek, de Mimózának ma este valahogy nem esik olyan jól a beszélgetés, mint máskor. Nem érdekli Kencefice pipája, hidegen hagyja Recefice dohánya, de még a maga mézcukra sem foglalkoztatja túlságosan. Azon kapja magát, hogy unja az egészet, és voltaképpen szívesebben időzne benn a szobájában, egyedül.

Rövidesen el is köszön, s bevonul a házába, magára húzza, bereteszeli az ajtót, világot gyújt, leül.

- Ejnye no, ejnye - csóválja a fejét leverten -, nem így képzeltem a mai estét.

Épp szemben ül legnagyobb büszkeségével, a „Piros almák tálon” című nagy, aranykeretes képpel, amelyet Pemzli Jónás, a festő- és mázolómester direkt őneki pingált, megrendelésre, 100 garasért. Ül és nézi, de valójában nem is látja a képet, mert gondolatai másutt járnak: messze kinn, a tengeren, a hullámokon ringatódzó csónaknál - Kishattyúnál.

- Hej, ha én is ott lehetnék! - sóhajtja, de ez csak afféle szófia beszéd, maga sem veszi komolyan. Hiszen egy napig sem bírna meglenni a hintaszéke. a meleg papucsa, a buktája, a forró, mézes teája nélkül. De azért így folytatja: - Ott, ahol a madár se jár ... Vagy legfeljebb a madár ...

S elábrándozik.

- Csak az a víz ne lenne! - sóhajt fel egy idő múlva. - Mindjárt más lenne az egész.

Így szövögeti gondolatait, kicsit búslakodva, kicsit vágyakozva, de ha meghallaná, valójában hol is jár barátja, és mi történik vele, alighanem arra a végkövetkeztetésre jutna, hogy: mindenütt jó, de legjobb otthon.

Mert Kishattyú előtt közben már teljes nagyságában, illetve picinységében felbukkan Fiastyúk szigete, Teodor apó és Leonóra anyó birodalma.

Hóbort Róbert már régi ismerősként érkezik ide, nem csodálkozik semmin. Annál jobban Kishattyú.

Először a különleges, nagy fát veszi szemügyre, mely a sziget közepén terebélyesedik ki a mindenféle rengeteg zöldből. Róbert azt mondja rá, majomkenyérfa. Teodor apó eukaliptuszfának mondja, Leonóra anyó gyömbérfának. Kishattyú banánt lát nőni rajta.

Aztán Teodor apó megmutatja neki az örökégő lámpáját meg a piros szemű egerét, amit hosszú pórázon tart az egérlakhoz kötve, házőrző kutya helyett, és a veteményeskertjét, amelyben málnaízű tök és narancsízű spenót terem.

Leonóra anyó is megmutogatja neki a maga dolgait: a hosszú hallócsövet, amit leereszt a tengerbe, valahányszor kedve szottyan a halak beszélgetését kihallgatni, meg daloló főzőkanalát és tenyérnyi fűveskertjét, amelynek szagától rögtön elálmosodik az ember.

Hóbort Róbert elmeséli a két öregnek, hogy mi járatban vannak. Teodor apó megígéri, hogy nem árulja el őket a Kapitánynak, noha nem helyesli a dolgot, de hát: ne szólj szám, nem fáj fejem. Az öregek bölcsek, és mindig magukba rejtik a gondolataikat, mert tudják, hogy csak abból a gondolatból lehet baj, ami ki van mondva.

Leonóra anyó fűveskertjében szunyókálva várják, hogy elkészüljön a vacsora, ám egyszer csak Teodor apó izgatott suttogására lesznek figyelmesek:

- Hé, legénykék! Talpra! A láthatár peremén sötét pontot látok. Alighanem a Hajó. Azt ajánlom, szedelőzködjetek és induljatok, de sebtiben, ha nem akarjátok, hogy itt érjen benneteket.

Egyszeriben kimegy a szemükből az álom. Hóbort Róbert felpattan.

- Gyerünk! Indulás! Ne piszmogj, pajtás, nincs vesztegetni való időnk - noszogatja Kishattyút, aki a gyógyfüvek illatától elkábulva, álmosan nyújtózkodik.

Gyorsan búcsút vesznek Teodor apótól, Leonóra anyótól meg a készülő vacsorától, Leonóra anyó valami bugyrot kötözget nekik kapkodva, és a kezükbe nyomja. - Egy kis elemózsia! - és már ugranak is a csónakba, Róbert kapja az evezőt, ellöki vele a csónakot a parttól, integetnek… távolodnak. Elmélázva hallgatják a szorgalmas főzőkanál egyre messzebbről hangzó dalát:

Ez a liszt, ez a víz, ez a só,

Kavarintani jó, halihó!

Ez a paprika, ez meg a vaj,

kavarintani jó, sejehaj! ...

- Legalább egy vacsorányit késett volna még a Kapitány - mérgelődik Róbert. - Hiába, mindig mondom, hogy szőrösszívű, vén medve. Lefújta a halpaprikást!

Hamarosan olyan messzire jutnak, amilyen messzire már nem hallatszik el a főzőkanál cingár hangocskája. Az est rájuk borítja halszagú hálóját, felváltva eveznek - már nagyon messze vannak Teodor apóék birodalmától. Körös-körül csak a végeláthatatlanba görgő hullámok taréjai bukdosnak fel s alá.

Kishattyú úgy érzi, ennek a sötét hullámzásnak már sohasem lesz vége.

Pedig lesz.

De még mennyire, hogy lesz! Bár ne lenne…

Mert Hóbort Róbert egyszer csak így szól mély, vészjósló hangon:

- Te ... itt valami nem stimmel.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

KISHATTYÚ ÉS HÓBORT RÓBERT FOGSÁGBA ESIK

Valami nem stimmel.

A kis sajka ugyanis nagy zökkenéssel megfeneklik, az alja felől gyanús reccsenés, aztán valami bugyborékolás féle hallatszik.

- Jé, vizes a lábam - ez Kishattyú hangja a sötétből. - Épp most kellett elbújni ennek a haszontalan holdnak is, igazán nem szép tőle.

- Úgy látszik, zátonyra futottunk - jelenti ki Hóbort Róbert tárgyilagosan, mint szakértőhöz illik, mert igaz ugyan, hogy a Hajó még sohase futott zátonyra, de a matrózisko1ában külön tantárgy volt a zátonyra futás, hát a jelekből nyomban ráismert.

- Úgy látszik - helyesel buzgón Kishattyú. - És olyankor mit kell tenni?

- Ha egy hajó zátonyra fut, léket kap. Ha egy hajó léket kap, le kell ereszteni a mentőcsónakokat, hágcsókat, és átszállni. Zátonytanból mindig ötösöm volt.

- Jó, jó, de nekünk nincs is mentőcsónakunk!

- Hm ... ez igaz. No de sebaj. A lényeg, hogy át kell szállni.

Ha nincs mibe, akkor a tengerbe. Látod, nem messze Van már a part, az a fekete ott Fáta Morgána. Majd kiúszunk.

- Ami azt illeti, én szívesen átszállok a tengerbe, de mi lesz a csónakkal ... a csónakommal?

- Sajnos, előbb-utóbb, de inkább előbb, mint utóbb, el fog süllyedni, mert jókora lyuk van a fenekén. Szedd össze magadat meg a cókmókodat, fel a fejjel, fő az egészség, szegény ember vízzel főz. Ugorj! - S máris a vízbe veti magát.

Kishattyú még kis ideig álldogál, töprengeni próbál, de térdéig locsog már a víz - „szegény kis csónakom” - gondolja, aztán meg azt: - „még szerencse, hogy tudok úszni!” - és lassan belecsusszan a vízbe. A víz hideg ...

Hóbort Róbert vidáman lubickol.

- Csak semmi csüggedés! Egészen jólesik ez a kis fürdő ilyen meleg nap után.

A csónak kettejük súlya alól felszabadulva nagyot szökken, leugrik a zátonyról, és lebegve megindul egy nagy szikla felé. Útközben, már majdnem a sziklánál, sebes pörgés be kezd, és mintha csak egy láthatatlan kéz rántaná a mélybe, hirtelen elnyeli a víz. Nem elég, hogy zátonyra futott, léket kapott, még örvénybe is került.

Kishattyú megborzong.

- Rémes. Szegény csónak.

- Most már úgyis mindegy - vigasztalja Hóbort Róbert higgadtan. - Inkább ússzunk gyors tempókkal a part felé, mert már nagyon csiklandoznak a halak.

- Te nem félsz?

- Most éccaka van, úgyse látnak meg, mire pedig megvirrad, elbújunk.

- És hogy jutunk haza a végén? - aggodalmaskodik Kishattyú.

- Mert azért az sem mellékes.

- Az a legegyszerűbb, majd valahogy. De most előre - és egy hangot se!

Kishattyú kíváncsian, izgatottan tempózik az ingatag habokban, és csodálatos módon egy olyan dalra gondol, amely, legalább az első pillanatban, érzése szerint sehogyan sem illik ide. A dal, melyre gondol, így kezdődik:

Hej, nyárfa, nyár,

az árva mire vár?

Hej, nyírfa, nyír,

hogy a barát mit ír,

jön-e már végre hír?

Hej, makkfa, makk,

levelet mégse kap ...

De mikor odaér, hogy „Hej, makkfa, makk”, már tudja, miért jutott eszébe épp most épp ez a dal. Hát persze! Mimóza kövér alakja bukkant fel lelki szemei előtt.

Némán szelik a habokat. Hóbort Róbert egyszer csak megböki

a víz alatt, és fülébe súgja:

- Talajt érzek a lábam alatt. Pszt!

- Én is ...

És most már nem úsznak, hanem lábolnak, gázolnak a vízben tovább, derékig ér, aztán csak térdig, aztán már csak bokáig, tocsognak, s végül kievickélnek a szárazra. Nagyon sötét van, de most jobb is. Ha az ember ellenséges partra lép, sose lehet tudni. Mindenütt fák fekete alakjai meredeznek. Erdő.

- Azt hiszem, okosabb, ha nem botorkálunk tovább, még esetleg beleesünk valami verembe - véli Róbert megfontoltan. - Feküdjünk le aludni, aztán reggel kifürkésszük a környéket.

Kishattyút nem kell sokat biztatni, úgyis olyan fáradt, hogy alig áll a lábán.

- Igazad van, ilyen sötétben könnyen beleesik vagy belebotlik valamibe az ember - helyesel, és már le is ül a földre. De szinte még földet sem ér, máris felpattan, nagyot kiáltva: - Jaj! Hát látod? Már bele is botlottam valamibe, és az a valami ... ki sem merem mondani - remeg a hangja -, megfogta a lábamat!

- Pszt! Ne ordíts, mert nyakunkra csődíted az őröket, aztán jól nézünk ki. Örüljünk, hogy nem vettek észre bennünket. Mi fogott meg?

- Nem tudom - fogja a hangját suttogóra Kishattyú. - Valami a lábam, és nem ereszt. Gyere ide.

Hóbort Róbert közelebb csoszog a sötétben, megpróbál letapogatni Kishattyú lábához. - Valami vaskarikaféle - súgja tétován, s rögtön utána riadtan, zavartan: - Te, izé ... engem is megfogott. Nem bírok lépni. No, ez aztán jó kis hecc.

Kishattyú nem találja jó kis heccnek, inkább úgy véli, hogy nagyon is pórul jártak, de ezt nem meri bevallani.

- Majd reggel megnézzük, mi az - vigasztalja magát és barátját.

- Hát igen, most már ki kell várni a reggelt. Csak az a baj, hogy átkozottul éhes vagyok. Majd kiesik a gyomrom. Nem hoztad véletlenül magaddal Eleonóra anyó elemózsiás batyuját, vagy legalább a Mimóza buktáiból néhányat?

- De igen, véletlenül elhoztam a batyut. A buktákról megfeledkeztem. Szegény bukták ... Tessék a batyu. Csak kicsit csöpög a kenyér.

Esznek, aztán elhelyezkednek valahogy, csuromvizesen, a csupasz földön, s az a valami közben folyton fogja a lábukat a vaskezével.

- Te, nem az a baj, hogy nem álruhában jöttünk? - súgja oda barátjának Kishattyú.

Nem kap választ. Róbert csöndesen szörcsögve horkol. „Ha ezt Mimóza tudná!” - gondolja Kishattyú álmosan, s akaratlanul elmosolyodik, aztán ő is álomba süpped.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

MIMÓZA BOSSZÚT FORRAL PINGPONG PONGRÁC ELLEN

Mimóza benéz az éléskamrájába.

- Ejnye no … - dünnyögi - úgy látszik, megint kifogyott a mazsolám. - Körülpillant. - Hm ... almám is csak egy, kettő... nyolc ... tizenkettő... fél fogamra se elég. És a kamillavirággal hogy állunk, nézzük csak? Lám, lám, alig pár szirom sárgállik az alján. Miből főzök majd teát? Hiába, látom már, ki kell mennem a piacra bevásárolni, nincs mese.

S fel is szedelődzködik, veszi a szalmakalapját, pénzes tarsolyát, nagy fonott kosarát, és lassú léptekkel, kényelmesen, dudorászva megindul a piac felé.

Szerencsésen el is ér a Torokőr utcáig, ám itt nehéz át jutni. Két patika áll egymással szemben, s a két ajtó előtt mindig kinn áll a két patikus, dühösen egymásra meredve, mint két pulykakakas. Amint valaki az utcába lép, kattan a rugó, a két patikus hasában bekapcsolódik a beszélőgép, és megindul a perpatvar:

I. PATIKUS:

Ide tessék, ha fáj a mája, lépe!

II. PATIKUS:

Elcsalni a vevőmet volna képe?

Betegnél a jó orvosság a fő

Ide fáradjon, kedves jó vevő!

I. PATIKUS:

Inkább ide!

II. PATIKUS:

Pasztillám csodaszer!

Bénát, vakot is meggyógyít, ha kell!

I. PATIKUS:

Egy fél szavát se higgye! Nem igaz!

II. PATIKUS:

Hát így hazudni nem szégyell? Pimasz!

I. PATIKUS:

Hazudik, aki mondja - nem való pedig hazudni!

II. PATIKUS:

Átkozott csaló!

Most is így történik. Alighogy Mimóza beteszi a lábát a Torokőr utcába, kattan a rugó, és a két patikus dühösen egymásra meredve darálni kezdi: „Ide tessék, ha fáj a mája, lépe! ...” - és így tovább és így tovább.

- Köszönöm, köszönöm, nem kell semmi, nem fáj se májam, se lépem, nem vagyok se vak, se béna - szabadkozik Mimóza, s a tőle telhető leggyorsabb cammogással iparkodik túljutni a patikusok pergőtüzén, de még az utca túlsó végénél is fülébe hatol a felhúzott patikusok perlekedése.

- Pfű - tupfolja zsebkendőjével izzadt homlokát -, pfű - és örül, hogy szerencsésen elkerült a patikusok közeléből.

Ám alig fordul be a sarkon, ki jön vele szemben? Sziporka Dorka, a város legnyelvesebb asszonysága, Ubulka nevű kutyuskájával! Sziporka Dorkát senki se szereti: közönséges rongybaba, kívül-belül csupa cifra cafrang, mégis oly nagyra van magával, hogy még kutyát is tart.

Mimóza előre-hátra pislog, de hiába, érzi, hogy csöbörből vödörbe esett - hátul a patikusok, elöl a cserfes asszonyszemély -, mindegy no, két rossz közül legyen most már az, amelyik elöl van. S kalapját megbillentve köszön:

- Jó reggelt!

- Á, jó reggelt, jó reggelt, mester uram, mi járatban? Csak nem a piacra készül azzal a nagy kosárral? Elfogyott ugye a mazsolája? Mindjárt gondoltam. És hogy izzad, Szent Mikulás! Biztos megkergette az a két mihaszna patikus, mert be nem áll a szájuk egész nap, de a kezük bezzeg meg se moccan! - kerepeli Sziporka Dorka egyhuzamban, Mimóza pedig elhűlve gondolja:

„Adta vén boszorkány! Ugyan honnan tud ez mindent rólam?” S elég bárgyú képet vág hozzá.

- Hallotta már, mi történt? - érdeklődik Sziporka Dorka. - Persze, persze, mindig történik valami apró-cseprő dolog itt-ott a városban, tudom, tudom, de ki törődne vele, ugye ezt akarta mondani? Hanem most igazán érdekes dolog történt.

„Szószátyár szipirtyó - dohog magában Mimóza -, még azt is tudja, én mit akartam volna mondani. - De azért szöget üt a fejében a kérdés: mi történhetett?” Nagyot szusszan:

- Nem hallottam.

- Hát nem olvasott még ma újságot? - csapja össze a kezét álmélkodva Sziporka Dorka. - Igaz, én nem az újságból tudom, hol volt még az újság, mikor én már tudtam! De azt mondják, ott is benne van.

- Őszintén szólva ... csak a minap jutottam el a tavalyi számokhoz. Kicsit túl vastag mostanában az újság, nem gondolja?

- Arról a matrózról, a Pingpong Pongrácról van szó. Tudja, az a ...

Mimóza nyomatékosan bólint:

- Tudom!

- Hát képzelje, nem elég, hogy egy szökevényről már lerántotta a leplet, most egy másikat is leleplezett. - Mit rántott le?!

- A leplet. Kiderítette, hogy a szökevény Kishattyú, tudja, az a ...

Mimóza nyugtalanul bólint:

- Tudom ...

- ... nem egyedül szökött, hanem azzal, aki a csónakját csinálta, a Hóbort Róberttel. Mikor ugyanis a Hajó elindult, észrevették, hogy hiányzik. Kerestették, mindent tűvé tettek érte, hiába. Szőrin-szálán eltűnt. És a Pingpong Pongrác ekkor rukkolt ki a nagy hírrel, hogy ő bizony a Hóbort Róbert zsebéből az utolsó pillanatban kicsente a levelet, amit az a nénikéjének írt, és abban minden benne van.

- Mi minden?

- Hát minden. Hogy elmegy ő is, de ne árulja el senkinek, és hogy nem akar rosszat, hanem éppenséggel valami nagy jót, meg effélék.

Mimóza erőlködve ráncolni próbálja kövér homlokát.

- Hát nem csak séta csónakázni ment? Vagyis ... mentek, ezek szerint ....

- Ahogy mondom, mester uram, ahogy mondom, úgy van!

Pingpong Pongrác itthon is maradt jutalomszabadságra, nem ment a Hajóval.

- Ki nem állhatom az árulkodást. Már az iskolában is ez volt a véleményem.

- Jaj, kedvesem, mivé lenne a világ, ha nem lennének árulkodók? Minden suba alatt maradna! De hogy szavamat szóba ne öltsem - folytatja Sziporka Dorka, rongyait lengetve -, Pingpong Pongrác, mint hallom, magánnyomozó irodát nyitott, az a neve, hogy Szimat Iroda, és - ha igaz - már vissza sem megy többé a Hajóra, annyira megtetszett neki ez a szakma. Mindennap ott páváskodik déli tizenkettőig a Piactéren. merthogy üzlethelyisége nincs még, s egyelőre ott van az Iroda, ahol ő maga. Tizenkettőkor aztán bezárja a boltot, vagyis hazamegy. De hogy maga minderről semmit se hallott, hát hol él maga, Mimóza uram?

- Itt! - vágja rá Mimóza élénken. Egyszerre nagyon jókedvű lesz. Életében először örül annak, hogy Sziporka Dorkával összehozta a sors. Gyorsan elköszön, és tőle szokatlan tempóban trappol a Piactér felé - Sziporka Dorka csodálkozva bámul utána -, s útközben egyre a bosszú tervét főzi, forralja magában ...

„Nem, nem - morfondíroz -, hogyisne! Ha lekapom a tíz körméről, dutyiba zárnak (kettes, hármas!) - micsoda szégyen lenne! nem, nem, ügyesebben kell bosszút állnom.”

Főzi, főzi a tervet … És kifőzi! Ki hinné, hogy a jámbor Mimóza képes ilyen fortélyos tervet kieszelni?

Kiér a piacra, és megáll a legterebélyesebb kofánál:

- Jó napot, Csicsóné! Adjon nekem tíz üveg mézet, tíz darab almát és tíz csomag mazsolát - kéri, de közben jobbra-balra fürkész. Csicsóné kofa már rakja is kosarába a holmit, Mimóza előkotorja a bugyellárisát és fizet.

- Mondja, kedves Csicsóné, nem látta errefele Pingpong Pongrácot? Azt mondták nekem, itt szokott irodázni ilyentájt.

- Jól mondták, ténsúr, jól mondták. Épp ott jön, ni! - mutat a kofa az emeletes dobkályha felé, mely telente a Piacteret fűti. És csakugyan, ott a matróz: pöffeszkedve, zsebre vágott kézzel sétálgat a dobkályha előtt. Mimóza pedig figyel.

Tizenkettőre jár az idő. Ha Sziporka Dorka igazat mondott, Pingpong Pongrác hamarosan bezárja a boltot, más szóval: hazaindul. És akkor aztán! ... No, de ne vágjunk a dolgok elébe.

Lám, alighogy végigvezetik a téren a város tehenét, nyakában a harangozókolomppal, tehát pontban délkor - Pingpong Pongrác sarkon fordul, átvág a kofák krumpli-, káposzta-, túró- és sajthalmai közt és ... eltűnik egy utcában.

Mimóza - utána! Sőt - elébe!

Lélekszakadva lohol, elébe kerül, gyorsan befordul a sarkon, s ott - most jön a fortély! - rögtön a földre teszi nagykosarát, maga pedig kissé félrehúzódik.

Sikerül, vagy sem? ... Mimóza meglapulva vár, fülel a közeledő léptekre, szíve nagyokat dobban - sose csinált még ilyen turpisságot!

Pingpong Pongrác fütyörészve bekanyarodik a sarkon - s a következő pillanatban már ott hasal keresztben a felrúgott kosáron, a mézes üvegek, almák és mazsolás staniclik pedig szanaszét görögnek.

- Jaj! - mondja Pingpong Pongrác, és megpróbál kievickélni egy törött mézesüveg ragadós kulimászából.

Mimóza viszont felhördül, mint aki mindenre számított, csak erre nem:

- Hát ezt meg hogy képzeli? Csak úgy, se szó, se beszéd, felrúgni egy tisztességes járókelő kosarát? Minden ok nélkül? És tönkretenni azt a rengeteg mazsolát meg miegymást, amit drága pénzen vásároltam? Jaj, a mézem! Jaj, hol vannak az almák?

- Minek rakta az utamba? Ja-aj, hogy összeütöttem magam!

És hogy nézek ki? Mint aki mézben fürdött, mocsokban hempergett!

- Hát tán csak letehetem egy pillanatra azt a nehéz kosarat?

Majd megszakadtam belé! Azért nem kell rögtön felrúgni - méltatlankodik Mimóza.

Szó szót követ. Három autó kénytelen leállni a sok szétgurult holmi miatt, és harsányan tülköl. A civakodásra többen is odacsődülnek, a házak ablakai is kinyílnak, fejek kandikálnak elő.

- Felrúgta a kosarát szegénynek!

Mennyi méz kifolyt! Pedig manapság nagyon drága dolog a méz.

- És az a temérdek mazsola, mind kárba ment, porba szóródott.

- Biztos bosszúból rúgta fel neki! Ilyet nem lehet véletlenül csinálni, nemde?

- De miért haragudhatott rá?

- Hallatlan! Micsoda pimaszság!

- Segítsünk neki összeszedni!

- Hallja, ne tegye zsebre azt az almát! ...

És mindenki Mimóza pártjára áll.

Cinege főrendőr is megjelenik a nagy csetepaté hírére. Mimóza, mint panaszos, a tömeg helyeslő felkiáltásai közepette előadja az esetet. Már egészen beleélte magát, hogy milyen nagy sérelem érte. Nem is megy nehezen, ha a porban lubickoló mazsolákra, csatornába csordogáló mézre és messze vándorló s talán soha vissza sem térő almákra néz. Pingpong Pongrác mukkanni sem mer, jobbadán maga sem emlékszik már pontosan, hogy is volt, csak annyit tud, hogy ha most állítanák elébe a tele kosarat, dühében biztos felrúgná. De mivel a kosár már úgyis fel van rúgva, csak behúzza a nyakát, lesunyja a fejét, érzi, hogy teljesen őellene fordult a közhangulat.

- Rendbontásért egynapi áristom kenyéren és vízen! - jelenti ki szigorúan Cinege főrendőr. - A kárt pedig köteles visszatéríteni a károsultnak, amint kiszabadul. Vigyétek!

És két rendőr már nyakon is ragadja és elcipeli. - Ügy kell neki! - zúgja a tömeg.

Mimóza elégedett. Aztán jobbra néz, és látja, hogy Sziporka Dorka Ubulka nevű kutyuskája még nála is sokkal elégedettebben nyalogatja a földről a mézet. Mimóza nagylelkűen nézi. Csak nyalja! fő, hogy az ötlet bevált. S még a kára is megtérül- hát erre már nem is számított.

„Fizess csak, fizess, gaz pernahajder, úgysem fizettél meg még eléggé. Könnyen megúsztad. És köszönd meg, hogy csak elbuktattalak. Mi az, egy kis hasra esés, az árulkodásodhoz képest? Énszerintem a magadfajta himpellér nem egy s nem két, de tizenkét napi áristomot is megérdemelne. Örülj, hogy ilyen kevéssel beérem” - mormolja Mimóza az orra alatt.

A tömeg nagy részvéttel segít neki összeszedni a szétszóródott holmit. Megfogyatkozott kosarát karjára kapva, ruganyos léptekkel indul haza.

Most ő fütyörész ...

TIZENHARMADIK FEJEZET

A FEJEDELEM TÖMLÖCÉBEN

Kishattyú arra ébred, hogy világos van. Felnéz - mi ez a jó illat? Hát, virágerdőben fekszik, nagyszemes pávatollakhoz hasonló, fa nagyságú virágok, virágfejű fák veszik körül - jaj, ez nagyon szép, hanem a lába, a lába, melyet a csúnyán szorító vas miatt egész éjjel moccintani sem bírt, kutyául fáj, sajog, egészen el van zsibbadva, gémberedve.

Már épp oldalba akarja bökni Róbertet, aki mellette még jóízűen horkol, hogy megkérdezze, neki is úgy hasogat-e a lába, de egyszer csak ... mély hangokat hall közeledni.

- Ho-ho-ho, hát beleestek a kismadarak a csapdába?

„Szegények - gondolja Kishattyú. - Ugyan miféle kismadarak eshettek csapdába?

- Hö-hö-hö, de bele ám! Mind a ketten. Hja, meglátszik, hogy az én kezem alá került a Lelemény Hivatal. Már a Fejedelem is megdicsért a minap. A Gömb-tömlöc, az Óriásparittya, a Szikraszórók, meg ez a Csappantyú itt, mindmegannyi új találmány.

- Ho-ho-ho, emmán döfi! Oda süss, tényleg mind a ketten beleestek.

„Szóval nem is egy, hanem két kismadárról van szó - sajnálkozik a jámbor Kishattyú. - Ugyan hol lehetnek?”

És körülnéz. Kismadarat egyet sem lát. - marcona katonát annál többet. Marconát és furcsát. Olyan furcsa a fejük. Kishattyú ilyet még sohasem látott. Szívét ijedelem szorongatja. Két torzonborz szakállas is van köztük, az a két főkolompos.

Közben a katonák odaérnek, megragadják őket, lekattintják lábukról a vasat, és rájuk dörrennek:

- Talpra, jómadarak!

- Naaa - nyújtózkodik Hóbort Róbert, szemét dörzsölgetve.

- Ez aztán a szép ébresztés, mondhatom. Azt hittem, vendégszeretőbb szigetre vetődtem.

- Hogy mit hittél, mit nem, az a te dolgod, ho-ho-ho - hahotázik az egyik szakállas.

- Mi meg azt tesszük, ami a mi dolgunk, hö-hö-hö - toldja meg a másik.

- Tudnotok kell, hogy mi nem sokat kukoricázunk a foglyainkkal, ho-ho-ho - így az első.

- De nem ám, hö-hö-hö! Kerüljetek csak a Fejedelem színe elé! - fejezi be vésztjóslón a másik.

„No, ennek már a fele sem tréfa!” - Kishattyú hátán futkározni kezd a hideg.

De már be is kötik a szemüket, és taszigálják őket előre. Hosszú ideig botorkál a két barát, hegynek fel, hegynek le - vízcsobogást hallanak, állathangokat, ugyan mi tájon járhatnak? Aztán egyszerre belökik őket valahová, hogy felborulnak, majd csattanás hallik, és. csend lesz.

Teljes csend.

Nagy idő telik el, ők némán kuksolnak - semmi.

- Te ... - súgja Kishattyú végül- én azt hiszem, az előbb az a csattanás egy ajtó volt, és itt hagytak bennünket. És azt is gondolom, hogy mi most biztos börtönben vagyunk.

- Lehet. De elsőbben is mássz le rólam, kérlek, nagyon nehéz vagy.

- Nem bírok. Valami miatt mindig visszagurulok. És rám potyogott egy csomó mindenféle.

- Tudod mit? Vegyük le a szemünkről a kendőt.

- Jó, vegyük le. Bár biztos úgyse látunk semmit. A börtönök mindig sötétek és dohosak. mint a pincék.

Leveszik.

Körülnéznek - de még a szemük-szájuk is tátva marad a csodálkozástól. Vakító világosság van, s egy … gömb belsejében vannak, azért gurulnak folyton egymás nyakába. Egyedül vannak, s a gömbben semmi az égvilágon nincs rajtuk meg egy asztalkán kívül. Mikor belökték őket ide, természetszerűleg ők foglalták el az egyetlen lapos pontot a gömb alján, s miközben úgy érezték magukat, mintha a vidám parkbeli hordóba kerültek volna, felborították az asztalkát, amely az imént még ugyanott állhatott - másutt ugyanis nem lehetett állni, ez volt az egész gömbben az egyetlen állóhely -, és fejükre záporozott sok kerek kifli képében a nem várt áldás.

No de ha már így kezükbe kínálkozott, majdnem hogy szájukba repült a sok kifli, mint a sült galamb, a két éhes jó barát nem is kérette magát sokáig.

- Üres gyomorral nem tud gondolkodni az ember - jelenti ki Hóbort Róbert teli szájjal. Ekkor azonban Kishattyúnak szörnyű gyanúja támad és rákiált:

- Várj! Hátha mérgezett?! - Olvasott ugyanis mérgezett almáról, mérgezett nyilakról, meg gombamérgezésről, hát mit lehet tudni? Az ellenség kezében vannak.

Mire ezt kimondja, Róbert már a harmadik kiflit is bekebelezte.

- Ahhoz képest elég jó - harap nagyot a negyedikből. - Légy nyugodt, nem lesz semmi bántódásunk egyelőre. Meg akarják tudni, honnan jöttünk és mi végre. Egyél.

A biztatásra Kishattyú is nekilát a falatozásnak, méghozzá oly derekasan, hogy jóllakik, mint a duda. Cicahátat görbítve próbál a padlóhoz illeszkedni valami pihentető helyzetben, félig a Róbert ölében s fején az asztallal, de mindegy, a jóllakottság érzete még így is kellemes a kongó, üres gyomor után. A virágfákra gondol, és halkan eldúdolja azt a szép dalt, hogy:

Napkelte, holdtölte,

hajnalka csitt

Minden virágban

tündér lakik.

De oda ne kukkants,

jaj, oda ne less,

mert elszáll a tündér,

huss - hess!

- Na, most már tudok gondolkodni - jelenti ki Hóbort Róbert a tizenkettedik kifli után.

- Én már kettő után tudtam - jegyzi meg szerényen Kishattyú. - De nem baj, nem azért mondom, csak úgy. Hát gondolkodjunk.

Nagy, hosszú csend. Egyikük se képes igazán gondolkodni.

A vakító világosság, melynek eleinte annyira örültek, már szúrja a szemüket, fáj a fejük, hovatovább úgy érzik, ezt nem lehet kibírni. Szenvednek.

- Ki tudja, milyen vérszomjas uralkodó az a Fejedelem - böki ki egyszer csak Kishattyú. - Hátha lenyakaztat bennünket ... - Vagy lefejeztet. Vagy az ugyanaz? Mindegy, szöknünk kell. Kishattyú felugrik, de nyomban visszagurul barátja fejére.

- Tudod mit? Te maradj elnyújtózva az asztal alatt, én meg ráülök az asztalra. Így ni! Hát nem remek? De mondd, hogy képzeled te azt a szökést? - Kishattyú a lábát lógázza, gyengéden rugdosva az asztal alatt félgömb alakra horpadt Róbertet, de ki törődne most ilyen csekélységgel? - Hiszen itt nincs se ajtó, se ablak! - Kishattyú tenyerét sajgó szemére szorítja.

- Hát aztán? Nekem van egy bicskám - súgja Róbert titokzatosan -, azzal fúrok egy lyukat ide, alulra, és lepottyanunk.

- Hova?!

- Az nem fontos. A fő, hogy innen kikerüljünk. Elegem van már ebből a kivilágításból.

Hóbort Róbert már elő is szedi gumizsebéből a bicskáját, és bele akarja döfni a padlóba, ám a gömb kőnél is keményebb anyagból készülhetett, még egy karcolást se tud ejteni rajta.

- Te, hagyd abba. Hátha több emelet magasan lógunk, és majd palacsintává zúzzuk magunkat? - kérleli Kishattyú.

De Hóbort Róbert nekidühödten próbálkozik tovább. Nem olyan fickó ő, aki megijed a saját árnyékától, és nem is adja be egykönnyen a derekát. Döföli, szurkálja a padlót - hiába, minden próbálkozása csődöt mond, még örülhet, hogy csak kicsorbult és nem tört bele a bicskája. Igazán nem rajta múlik, hogy nagy tervük kudarcot vall, hanem azon, hogy ... az ostromlott hely egyszer csak magától megnyílik alattuk, és ők akarva, akaratlan lezuhannak a mélybe.

Koromsötét van.

- Itt vagy? - súgja Kishattyú ijedten, és tapogatni kezd maga körül.

A következő pillanatban egymásra gurulnak, de már csak puszta megszokásból. A hely, ahová kerültek, nem gömb alakú, nyugodtan állhatnak egymás mellett. A sötétség jólesik szemüknek a vakító világosság után, mindenféle szivárványokat látnak villódzni, mint szorosra csukott szemmel, de azért nyugtalanítja is őket. Meg alaposan össze is ütötték magukat a zuhanásnál.

- Itt vagyok - súgj a vissza Hóbort Róbert -, de az orromig se látok, a rézangyalát neki!

- Miért vagy olyan dühös?

- Mert lepottyantunk!

- De hisz épp azt akartad!

- Én a magam akaratából akartam lepottyanni, ide viszont le--poty-tyan-tot-tak, s ez nagy különbség. Ehhez nem kell hősiesség.

- Szerintem ehhez is kell ...

- Eh! - sóhajt fel Hóbort Róbert. - Nehéz veled ...

- Most mihez kezdünk?

Nagyon egyszerű. Megkeressük az ajtót, és kifeszítem a bicskámmal.

- De hátha itt sincs ajtó, csak süllyesztő, és megint leesünk valahová?

- Akkor leesünk. Nem ülhetünk tétlenül, nem várhatjuk a jó szerencsét, ha nem megyünk elébe. Falat érzek a kezemmel. Gyere!

Összekapaszkodva megindulnak a fal mentén, lépésről épésre, tapogatva kezükkel, lábukkal. S lám, Róbertnek lett igaza, mert hamarosan ajtóra bukkannak.

- Feszítsd! - biztatja Kishattyú.

- Feszítem! - erőlködik Róbert.

És feszíti. És erőlködik. Aztán, mikor épp abbahagyja egy pillanatra, hogy csurgó verejtékét letörölgesse - az ajtó egyszer csak magától felpattan, újra világosság csap szemükbe, s az ajtó világos keretében egy kerti törpe áll, kulcscsomót zörgetve Kishattyú és barátja pedig, intésére, minden különösebb hősiesség nélkül, leforrázva kisétál az ajtón.

- Előre, a Fejedelem elé! - mondja csikorgó hangon a törpe - ítélkezni fog felettetek.

„Ha ezt Mimóza látná ...” villan át még Kishattyú agyán, aztán megindul Hóbort Róbert nyomában ő is a törpe után.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

DE MESSZE VAGY, MIMÓZA!

A Fejedelem csúnya és ijesztő.

Fenn ül a trónon, magasan és méltóságteljesen. Mindenkitől különbözik: báb, akinek ily módon csak ruhája van és feje, de teste nincs. Fején ezer gyémántot villogtató korona - igen, úgy látszik, ez nagyon gazdag ország, sokkal gazdagabb, mint a kis Mo-za-ik, mert itt minden csillog-villog, legalábbis Kishattyú úgy érzi, hogy mióta csak betette a lábát erre az ellenséges, idegen földre, csupa tükör és drágakő veszi körül, fényesen, de hidegen. Brrr ... De messze vagy, Mimóza! - gondol hirtelen barátjára. - De messze vagy!

- Mit kerestek birodalmamban? - kérdi a Fejedelem halk és színtelen hangon.

- Nem keresünk mi semmit - így Hóbort Róbert. - Szegény hajótöröttek vagyunk. A csónakunkat ...

- Nem kémkedni jöttetek? - vág szavába csattanva a kérdés.

- Azt se tudjuk, mi fán terem a kémkedés - füllenti Hóbort Róbert folyékonyan. - Azért indultunk útnak, mert kalandra vágytunk, és minálunk otthon ...

- Mo-za-ikban? - szól közbe újra fakó mosollyal a Fejedelem.

„Honnan tudja?” - gondolja Kishattyú megfélemledve, és a világ minden kincséért sem nyitná ki a száját. Róbert azonban nem veszti el a fejét.

- Igen, ott - folytatja zavartalanul - nem valami kalandos az élet.

- Szóval kalandra vágytatok? No jó - mondja a Fejedelem éppoly halovány hangon, mint eddig, de Kishattyú hátán ettől a hangtól végigfut a hideg -, szavatokon foglak. Megkapjátok a kalandot.

„Lehetetlen, hogy ne tudná, mi járatban vagyunk” - villan át Kishattyú agyán, de már ekkor ezt hallja:

- Vigyétek őket!

És valami kezek megragadják, érzi, hozzákötözik valamihez, és nevetést hall:

- Szorosan! Ne sajnáld!

Aztán valami szagot érez. „Végem van!” - gondolja, elkábul, és mikor fölébred - megint az erdőben van, a virágfák közt, de egyes-egyedül, társtalanul, hátával és kezével hozzákötözve valamihez. Lába szabadon van, mégse bír elmozdulni, mert úgy érzi, mintha helyhez szögezték volna. Biztosan egy fához kötözték. Egy jó vastag fához. De nem ... mert a fa hirtelen elmozdul mögüle…

- Róbert! - tör ki kétségbeesve.

- Itt vagyok, mit ordítsz? Inkább azt mondd meg, hol vagy te? - hallja barátja hangját, közvetlenül a háta mögül, szinte a füle mellől.

- Én is itt vagyok. De miért nem jössz elémbe? Mit kiabálgatsz a hátam mögül?

- Mert nem bírok. Odakötözte k valamihez - és nagyot ránt magán.

- Jaj! -nyekken nagyot Kishattyú. - Valaki hátrarántott! - S ő sem rest, ijedtében jókorát ránt magán.

- Engem is! - hüledezik Hóbort Róbert. - A nemjóját, pajtikám, itt valami nem stimmel.

És rángatják egymást civódva, míg csak rá nem ocsúdnak, hogy ők bizony nem máshoz, hanem egymáshoz vannak kötözve, háttal, s oly egyek most, mint a híres-nevezetes, hátukkal össze nőtt sziámi ikrek voltak, akik csak egyszerre mozoghattak, mert ha az egyik előrelépett, a másiknak hátra kellett lépnie, és ha az egyik leült, a másiknak is le kellett ülnie, és beszélhettek ugyan egymáshoz, de nem láthatták egymást soha.

- Nesze neked kaland! - sóhajt keserveset Hóbort Róbert, és leül, földre zöttyentve társát is. - És sehol egy lélek ...

- Biztos éhhalálra ítéltek bennünket, és itt fogunk ülni, maga-tehetetlenül, míg csak fel nem falnak a keselyűk. Én olvastam már ilyet. Valakinek a máját tépdesi a keselyű, erre határozottan emlékszem - rémüldözik Kishattyú.

- Miért pont a máját?

- Nem tudom. Lehet, hogy a keselyűk azt szeretik.

- Szép kilátások ... S a legnagyobb baj, hogy még meg se tudtunk semmit, máris fogságba estünk ...

- Annyit megtudtunk, hogy van Lelemény-Hivataluk és mindenféle találmányuk, az is valami. Meg azt is, hogy ...

- Pszt! - szisszen rá Hóbort Róbert hátulról hirtelen. - Hunyd be a szemed, és tégy úgy, mintha aludnál.

- Miért? - próbálna Kishattyú hátrafordulni, de hiába erőlködik, csak a kötelek vájódnak testébe még mélyebben.

- Ccccc! - cöcög vissza dühösen Róbert. - Jönnek!

Erre már Kishattyú is behúzza a nyakát, és eszébe sem jut megkérdezni: Hol?, pedig nem lát senkit.

Látni nem lát, de már hall. Amint ülnek, üldögélnek, egymáshoz préselődve, lehunyt szemmel a virágfák árnyékában, ezt hallják:

- Ezekre meg ki vigyáz?

- Senki. Úgyse tudnak elszökni, ho-ho-ho!

- Igaz is, hö-hö-hö!

„A két szakállas! - gondolja Kishattyú irtózva. - Ugyan mit akarnak?”

- Majd megszaporodnak hamarosan a hasonszőrűekkel, ho-ho-ho! Lesz itt hadifogoly annyi, mint égen a csillag, ha megjövünk. Aztán meg eladjuk mindnyáját rabszolgának.

- Hő-hő-hő, nem rossz! És mikor lesz a támadás?

- Hétfőre virradó éjjel indul a Gálya.

- De hogy jut el Mo-za-ikra észrevétlen? Hisz a hajójuk ott őrködik a Fiastyúk-szigetnél.

Kishattyú úgy hegyezi a fülét, hogy kétszer olyan hosszúnak érzi, mint amilyen.

- Ho-ho-ho, hát azt hiszed, olyan ügyefogyott a Fejedelem, hogy nekimegy a hajójuknak? Hiszen pukkanóágyú van rajta. Abból ugyan nem esznek! Kerülő úton - hallod, cimbora? - kerülő úton jutunk oda! - Hangját titokzatosan lehalkít ja. - Ők csak a kikötő felől vannak felkészülve védekezésre, és fő védelmük a Hajó, mi meg pont ellenkező oldalról, a sziget túlsó fele: a Sziklás Part felől támadunk. Hétfőn hajnalban kiköt a Gálya ... még alszik a város ... rajtuk ütünk, és lerohanjuk őket. Egyébként békés, lomha népség az, nem lesz nehéz dolgunk, de sosem árt az óvatosság ...

- Nem hallották meg ezek itt?

- Nem hinném. Alszanak. - A hangok már távolodnak. - Ha meg mégis, hát annyi baj legyen. Innen úgyse szabadulhatnak többé, ho-ho-ho!

- De nem ám, hő-hő-hő!

- Elmentek - súgja Hóbort Róbert, nagyot nyelve. - Pfű, ez aztán a szép história. Most már tudjuk, hogy hétfőn reggel támadnak a Gályával, s méghozzá milyen körmönfont módon, a galádok: lerohanják az alvó várost! - és csak ülünk, tehetetlenül, gúzsba kötözve, egymáshoz préselve, mint dobozban a heringek.

Kishattyú önkéntelen dúdolni kezd:

A hering a

halak közt egy hal.

Az én dalom

dalok közt egy dal.

Az én szavam

szavak közt egy szó.

Az én rózsám

rózsák közt egy ró ...

- Te ilyen pillanatban nótázol?! - förmed rá Hóbort Róbert, és dühösen ránt magán egyet.

- Hát tehetek róla - mentegetődzik Kishattyú -, hogy mindenről eszembe jut valami? Az én lelkem ...

- Lelkek közt egy lelk! - szakítja félbe Róbert csúfolódva. - térjünk a tárgyra. A tárgy pedig az, hogy nekünk innét, ha törik, ha szakad, haladéktalanul el kell kerülnünk. Úszva vagy repülve, mindegy, de haza kell jutnunk, és megmondani a polgármesternek, hogy készüljenek, mert hétfő hajnalban támad a Gálya.

- Véleményem szerint először mindenesetre gyalog kellene megindulnunk - javasolja Kishattyú. - Mégpedig úgy, hogy én előrelépkedek, te meg ugyanakkor hátra.

- Én előre és te hátra. Jó.

- Ha jól emlékszem, pont fordítva mondtam ...

Üggyel-bajjal feltápászkodnak. Róbert nagyot lép előre. Persze - minden kezdet nehéz. Elesnek. Újra lábra állni mindennél kínosabb, de nem lehetetlen. Semmi sem lehetetlen. Némi hempergőzés után sikerül! Újra állnak.

Tudod mit? _ ajánlja Kishattyú. - Mindenki mondja hangosan a magáét, hogy ne téveszthessük el. Én azt, hogy egy lépés hátra. Te azt, hogy egy lépés előre. Ez lesz a vezényszó, amire lépni kell.

Egy lépés előre - hátra! - hangzik fel fojtott hangjukon, és - minden rendben van. - E-há, e-há, e-há - hallatszik suttogva, és óvatosan lépegetnek. Néha letapossák egymás sarkát, vágja őket a kötél, de haladnak. Soká, nagyon soká botorkálnak. csetlenek-botladoznak a fák közt.

- Persze, tudják a nyomorultak, hogy így nem jutunk messzire - morfondíroz dühöngve Róbert. - Még egy csiga is gyorsvonat hozzánk képest. Azt hiszem, direkt bosszantásból nem kötözték össze a lábunkat, hogy annál nagyobb legyen a mérgelődésünk, amiért mégsem oldhatunk kereket.

- Úgy valahogy - helyesel Kishattyú. És tovább: e-há, e-há ...

- Állj! - vezényel egyszer csak Róbert alig hallhatóan, de hangjában annyi ijedtség remeg, hogy Kishattyú nyomban megtorpan, és lábikráját gyengülni érzi. Hosszú pillanatokba telik, míg habozva, egyáltalán fel meri tenni a kérdést:

- Mi van?

De már közben hallja a nagy ribilliót, ordítoznak, dulakodnak valahol - mi lehet?

Összeverekedtek a favágók - súgja hátra félszájjal Hóbort Róbert. - Micsoda kavarodás! Legalább ... legalábbis ... tudom is én, hányan vannak! Sokan, sokan! Micsoda izgalmas!

- Nem nézhetném én is?

- Lehetetlen. Magad is beláthatod ... akkor én nem látnám, igaz? Most, most ... az egyik felemelte a fejszéjét ...

Szörnyű csöndülés hallik.

- Hüüű! - szisszen fel Róbert.

- Mi van! - türelmetlenkedik Kishattyú.

- Ez hihetetlen!

- De micsoda?!

- Széttörte a fejét … Te, Kishattyú … ezeknek üvegből van a fejük!

- Nem füllentsz?

- Nem én, így görbüljek meg, ha nem igaz! Hiszen látom! Tudod te, mekkora felfedezés ez?

- Mekkora? - tudakolja Kishattyú ártatlanul.

- Óriási! Leleplezés! Fél győzelem! Igazi hadititok! Pszt! - szisszen fel hirtelen újra: - Gyerünk! Gyorsan, indulj! Vigyázz, el ne essünk!

Kishattyú engedelmeskedik, úgysincs szívesen olyan helyen, ahol a közelben fejeket roppantanak össze, de azért megkérdi:

- Történt valami?

- Az őrök! - Kishattyú ettől a szótól hatalmas gombócot érez egyszerre a torkában, amelyet sem lenyelni, sem kiköpni nem bír, - Lefogják a verekedőket. Elveszik tőlük a szekercéket ... Azt hiszem … igen, erre kísérik őket ... Gyorsan, be a sűrűbe! Nem szabad találkoznunk velük, mert ha meglátják, hogy járkálunk, biztos összekötözik a lábunkat is, akkor pedig befellegzett a szökésnek.

Kishattyú mukkanni sem mer. Rémülten összerázkódik.

Óvatosan hátrálnak, s a virágfák jótékony árnyéka eltakarja őket.

Rettenetes ez a lassú, végeérhetetlen botladozás, mely sehogyan sem állarányban az őket éppenséggel a legnagyobb sietségre unszoló, ösztökélő, serkentő, sarkalló és hajszoló hévvel: hiszen sikerült, akarva-akaratlan, leleplezniük az üvegfejek titkát, és tudják, hogy hétfő reggel támad a Gálya, száguldaniuk kellene a hírrel, mint a lövedék, ők meg vánszorognak, akár egy beteg teknősbéka - kibírhatatlan.

- Cserélj velem helyet, mert kifogyott belőlem a szusz - jelenti ki Hóbort Róbert egyszer csak, és megáll. - Valami kötél vagy micsoda van a derekam előtt kifeszítve, és folyton várom, mikor pattan el, hiszen csak megyek, megyek, és nyomom, nyomom, de az átkozott csak nyúlik, nyúlik, én meg már alig bírok lépni.

- Miért nem bújunk át alatta?

- Ha-ha! - kacag fel a barátja keserűen. - Csak próbáld meg.

Ahhoz vissza kellene mennünk arra a helyre, ahol még nem feszült meg ennyire.

- Vissza? A világ minden kincséért sem!

- Akkor pedig mennünk kell, míg el nem szakad.

Mint a köringa, apró léptekkel, nehézkesen fordulva helyet cserélnek. Ám Kishattyú már csupán néhány lépést bír tenni, szuszog, liheg, a kötél vagy micsoda vasmarokként fogja - s a következő pillanatban hatalmas pattanást és süvítést hallanak - a kötél pattan, ők süvítenek - felsüvítenek a levegőbe. „Hát ezt megkaptuk!” - villan át Hóbort Róbert agyán. „Nesze neked repülés!” - gondolja röptében Kishattyú - és már bele is plattyannak a tengerbe.

Mielőtt elalélna, Kishattyú fejéből, mint tojásból a madárfióka, kikel a gondolat:

„No de ezt már igazán nem fogja elhinni Mimóza!”

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

MIMÓZA LÁTOGATÁSA KRIX-KRAX TANÁR ÚRNÁL

- Azt rebesgetik, háború lesz - mondja Galiba mester.

- Én is effélét hallottam - bólogat Ottokár szabó.

- Ohohó, én már rég megorrontottam - henceg Pingpong Pongrác a Piactéren, és mindenki hisz neki. - Az én Szirnat-Irodám előtt nincs titok!

Brúnó, a riporter, okosabbnak látja, ha nem szól. Mióta rákoppintottak a körmére, annyit se mond, hogy kukk vagy bakk, akármiről legyen is szó.

- Hallotta már, hogy háborúra készülnek? Szent Tihamér, mit meg nem ér az ember ... De csitt, nem szabad erről beszélni. Ne szólj szám, nem fáj fejem… - dugja be a fejét ide is, oda is a város cserfeskatája, a pergő nyelvű Sziporka Dorka, és széthordja a hírt mindenfelé.

Mert furcsa dolog a hír. Olyan, mint az influenza. Nem tudni, honnan, miből, egyszer csak felüti a fejét, és mindenki elkapja.

A három faragómester is erről társalkodik háza előtt üldögélve. A jobb felőli házikó előtt Recefice mester szívja a pipáját, a baloldali előtt Kencefice mester szortyogtatja a csibukját. a harmadik előtt Mimóza ül párnás zsámolyon - de néki se pipája, se csibukja. Mézcukrot szopogat.

Hát így ülnek, üldögélnek, s imígy beszélgetnek:

KENCEFICE: Valamit hallottam a minap.

REDEFICE: Hm ... nekem is a fülembe került valami.

MIMÓZA: (egy pálcával ábrákat rajzolgat a homokba maga wlé): Arról a … izéről?

(Csönd.)

KENCEFICE: Ami a szívemen, az a számon, kimondom: nekem bizony azt mondták, hogy … minden olyan, mintha legalábbis háború akarna lenni.

RECEFICE: Mi tűrés-tagadás, ugyanezt hallottam én is.

MIMÓZA: (titokzatosan csóválja a fejét): Hát még én!

(Csönd.)

KENCEFICE: Háború?

RECEFICE: Abbizony! Már az a hirdetmény is azért volt.

MIMÓZA: (rábólint, és tovább rajzolgat, de rajzolgató keze egyszer csak megáll a levegőben).

(Nagy csönd.)

„Ejnye no - gondolja Mimóza -, ennek már a fele sem tréfa. Elvégre egy háború mégsem gyerekjáték. Meg kell tudnom valakitől az igazat. De ki lehet itt okos? Kicsoda? ...”

- Megvan! - csap hirtelen a homlokára, gyorsan becammog a lakásába, veszi a kalapját, sétabotját, s indul, hátra se néz.

- Hova-hova? - kiált utána Recefice.

Mimóza siet, nem akar hosszasan magyarázkodni.

- A Mangalica-vendéglőbe, ebédelni - szól vissza, és már be is fordul a sarkon.

- Ebédelni? - hökken meg Kencefice. - Hm … Saját fülemmel hallottam, ahogy mondta, milyen finomat ebédelt az imént. Igaz-e, szomszéd? Furcsa ez a Mimóza mostanában - véli hümmögve ...

- Csak tán nem beteg? - aggodalmaskodik Recefice.

- Semmi sincs kizárva - bölcselkedik Kencefice.

Mimóza azonban ezt nem hallja, árkon-bokron túl jár már - Krix-Krax tanár úrhoz siet.

„Utóvégre egy tanár - pöfögi magában -, egy tanár mégiscsak tanár, vagy mi a szösz? Annak tudnia kell, hogy valóban készül-e valami, vagy csak fecsegnek a népek.”

Odaér a házhoz. De legnagyobb csodálkozására Krix-Krax tanár úr névtáblája felett egy még annál is sokkal nagyobb tábla lóg kiakasztva, amire az van Írva csupa nagybetűvel:

ELKÖLTÖZÖTT

„Elköltözött ... - tűnődik Mimóza elképedve. - De hát miért költözött volna el ebből a gyönyörű házból? És hová?” - gondolja csodálkozva, már csak azért is, mert olyan nagy horderejű eseményről, amilyen Krix-Krax tanár úr költözés e, neki legalábbis hallania kellett volna.

Csodálkozása azonban akkor éri el tetőfokát, amikor bepillant a kertbe, s lám, kit lát ott házikabátban hajladozni a tulipánok közt, fején az elmaradhatatlan szalmakalappal? Az „elköltözött” Krix-Krax tanár urat!!

- Tanár úr! - kurjant be Mimóza álmélkodva a kertbe. - Hova költözött, ha szabad kérdeznem?

- Csendesebben, még meghallják! - siet Krix-Krax tanár úr ruganyosan a kerítéshez (ami nem is csoda, mert csupa rugó az egész teste).

- Csak azt akarom tudni, hova költözött - halkít ja le Mimóza a hangját -, mert kérdezni akarok valamit, és akkor oda kell mennem, hogy magát megtaláljam.

Krix-Krax tanár úr körülnéz, aztán kihajol a kerítésen, és rejtélyesen odasúgja:

- Mivel most nincs itt senki, elárulhatom: sehova se költöztem. Itt vagyok. Mint a költő mondja: Itt vagyok, ragyogok, mint a fekete szurok.

- Jé ... - pillant rá Mimóza, és nagyot néz, mert csodák csodája: Krix-Krax tanár úr - nem csalás, nem ámítás - ott volt.

- Annyian jöttek kérdezősködni a világhelyzetről, hogy már nem volt se éjjelem, se nappalom. Nagyon, naggyon kellemet-len volt. Elhatároztam, hogy túljárok az eszükön. Mióta kinn lóg ez a tábla, egy lélek sem zavart. Maga az első.

- Hát ez igazán szép tőlem … - motyogja Mimóza. - Én csak azt akarom tudni, hogy lesz-e …

- Mi?! - csattan fenyegetően Krix-Krax tanár úr hangja. - Micsoda? kérdem én!

- Hogy lesz-e öööööö … - köszörüli a torkát Mimóza, majd ravaszul így folytatja: - … béke?

- Hm, béke ... - enyhül meg Krix-Krax tanár úr. - Az már más. Szabatosan megfogalmazva: feltehető-e, hogy minden így marad továbbra is, mint most van, avagy sem, ugyebár?

- Bár! - helyesel Mimóza mély meggyőződéssel, és várja a magyarázatot.

- Hát kérem, sajnos.

- Sajnos ....

- Igen. Sőt, a tudomány legújabb számításai és kutatásai szerint nemcsak, hogy nem marad így minden, hanem éppenséggel minden megváltozik. Legyek őszinte?

Mimóza szűknek kezdi érezni a gallérját.

- Próbálja meg, tanár úr.

- Hát kérem, fel kell készülni a legrosszabbra. A Polgármester, s ezt tőle magától tudom, rossz hírt kapott a Kapitánytól. Mozgolódik az ellenség. Érti, ugye? Magának bizalmasan elárulom, de úgy vegye, hogy a Polgármesteren, rajtam és most magán kívül az egész városban senki sem tud róla. Senki. Sejtenek ezt-azt, rebesgetnek, már ahogy az lenni szokott, nemdebár? De tudni - nem tudnak semmit. Éppen ezért nagyon kérem - pattogtatja határozottan -, tartsa a legnagy-gyobb titokban. És főleg - ne mondja el senkinek!

- Szóval ... - ráncolja a homlokát Mimóza, gondolatait borzasztóan összeszedve, de már ekkorra Krix-Krax tanár úr visszasüpped a tulipánjai közé, s mintha ott se lenne.

Szegény Mimóza úgy fordít hátat a kertkapunak, mint akit leforráztak. Ijedt is, kíváncsi is. Lassan bandukol. „Miféle ellenség? És hogy mozgolódik? És miért? És hogyan kell felkészülni a legrosszabbra? Mit tegyek, mit tegyek, mit tegyek? Mit szokás ilyenkor csinálni?” - morfondíroz magában.

Közben kiér a tengerpartra, a Kishattyú elhagyatott vityillójához, leül egy kőre, és kavicsokat kacsáztat a vízbe. Így érlelődik meg fejében a hatalmas terv - a terv, amilyen még nem volt, amióta a világ világ: hogy épít egy hegyet!

EGY HEGYET!!

Aminek a púpjáról ellátni szörnyű messzire. És akkor ő lesz az első, aki meglátja az ellenséget, ha az történetesen idemozgolódik, mert Ő lesz mindenki közül a legmagasabban. És akkor idejében elbújhat biztonságos helyre. Vagy ki tudja, talán meg is verekszik velük? Jól eldöngeti őket, és megmondja nekik a magáét. (De kiknek? - itt a bökkenő!) És egyáltalán, egy hegyről mégiscsak többet lát az ember.

Nagy buzgón nekigyűrkőzik a munkának a Kishattyú vityillója mellett talált vödörrel és lapáttal, púpozza a homokot, kavicsot hord, köveket görget, izzad, fújtat, erőlködik.

- Hű, micsoda hegy lesz ez! - nézi egy idő után büszkén az eredményt.

Egészen tekintélyes kis kupac. Már fel lehet menni rá, és a másik oldalán leszaladni.

Folytatja a munkát. Lankadatlanul. És a hegy csak egyre nő, növekszik, mert ha Mimóza egyszer a fejébe vesz valamit, akkor azt meg is csinálja. A mű hovatovább magasabb már, mint alkotója, más szóval: lassacskán túlnő Mimóza fején, eltakarja a ki-látást a tenger felé, és igen fáradságos fel-le mászkálni rá a vödrökkel. De Mimóza mászkál. Púpozza a homokot, hordja a kavicsot, görgeti a köveket, míg csak a nap, mint egy piros alma, be nem gurul az ég kamrájába, és terjedezni nem kezd a sötétség.

Esteledik. „Holnap folytatom - gondolja Mimóza. - Igaz, vasárnap lesz, de hát rendkívüli időket élünk.”

És haza akar menni, de valami nem engedi. A nagy munka után úgy érzi, mégiscsak meg kellene valakinek mondani - nem, nem mutatni, csak mondani! - ezt a hatalmas tettet, de ki legyen az? Olyasvalaki, aki kellőképpen értékeli, de nem irigyli tőle, és főleg biztos, hogy ő maga nem mászik föl rá. A legjobb lenne Krix-Krax tanár úr. Nagy tekintély és komoly jellem, meg aztán beszélt is már vele a dologról, igaz, nem erről, hanem arról, de mégis.

A városban mindenfelé kigyúlnak már a lámpák, felhangzik a lámpagyújtogatók dala- Gyullad a lámpa, lám, lám, lám, Lobog a lángja, lám, lám, lám ... - Mimóza gyorsan zsebtükrébe pillant - jó estét -, ahogy a nóta kívánja, és siet tovább.

De mi ez? Krix-Krax tanár úr háza tája sötét. A kertben senki.

Ejnye, hol lehet ilyenkor? Kopogtat, zörget - senki, semmi. Hm … Hát akkor kinek újságolja el? Senkinek?

Lám, milyen magányos az ember, ha a barátja messze van!

Vagy talán nem is a barátja van messze, hanem ő van messze - a barátjától? Igen, igen, szörnyű magányos az ember ... És elkeseredésében mancsával öklözve nagyot dörömböl az ajtón - ám az erre se nyílik ki.

Mégiscsak elköltözött volna a tanár úr? ...

TIZENHATODIK FEJEZET

A NAGY KÍSÉRLET CSŐDÖT MOND

Hlupp, hlapp ... Csöndes vízcsobogás.

- Evickélj már! - tér magához Kishattyú barátja ingerült noszogatására. Karját, lábát mozdítani próbálja - mozog. Nagy baj nem lehet. - Az Óriásparittya volt - magyarázza Hóbort Róbert. - Repülés közben jöttem rá. Tudod, az a modern kilövő, amiről beszéltek. Nekimentünk, az őrök nem voltak ott, mert a favágókat kísérték fogdába, megfeszült, és kilőtt bennünket a tengerbe.

- Baj, baj, de legalább elszakadt az a szörnyű kötél, ami össze-kényszerített bennünket. Az is valami. Végre kinyújtózhat az ember, ha vízben is, de egyedül, a saját nevében.

- Hát szó, ami szó, azt én sem bánom, hogy már nem hordalak a hátamon, mint teve a púpját, és nyugodtan hanyatt feküdhetek, de még mindig előttünk áll a legnagyobb kérdés: hogy jutunk haza? Mert most már a hátunk mögött ott a krokodil: ha észreveszik, hogy elröppentünk, nyilván üldözőbe vesznek.

- Van egy ötletem - szólal meg némi lubickolás után Kishattyú. - Miután én már nem sokáig bírom fenntartani magam, te viszont, mivel gumiból vagy, akkor sem merülsz el, ha akarsz, hát rád ülök, és te leszel a csónak, én meg evezek. Persze, te is evezhetsz a karoddal, ha akarsz, hogy gyorsabban haladjunk,

- Most erre mondjam, hogy hurrá? - kérdi dühösen Róbert.

- És éljenezzek és üdvrivalgjak?

- Azt nem mondtam. De ha lennél olyan kedves nem himbálódzni annyira, legalább amíg felszállok rád, annak nagyon örülnék.

Hóbort Róbertben van annyi józanság, hogy belássa: itt bizony nincs mit tenni, ez az egyetlen lehetőség.

Kishattyú felmászik Róbert hátára, kényelmesen letelepszik, aztán mind a ketten - csónak és csónakosa - hozzálátnak az evezéshez. Kézzel, lábbal. Elég szépen haladnak.

- Egy-két hét múlva talán már otthon is leszünk ezzel a sebességgel- köpi a vizet Hóbort Róbert, a tapasztalt matróz epésen.

Hát amint így kalimpálnak. kalimpálnak, egyszer csak érzik, hogy megakadnak valamiben, és se előre, se hátra - tapodtat se bírnak mozdulni. Nézik, mibe akadtak bele? Furcsa alkotmány ez a tengeren: nem hajóra, inkább repülőgépre hasonlít, szárnya is van, farka is, orra is: igen, igen, semmi kétség - repülőgép.

- Repülőgép! - tör ki izgatottan Róbert. - Fogom a szárnyát! - és nagyot ficánkol. Kishattyú megbillen rajta, és vaktában belemarkol valamibe.

- Én is fogom valamijét! - lelkendezik. - Olyan, mint egy szúrós kefe. Ugyan mi lehet?

- A hajam - szólal meg a repülőgép mélyéből egy siralmas hang.

- Krix-Krax tanár úr! - kiáltanak fel egyszerre mindketten megrökönyödve.

Ő az. Dróthajára épp most rakja vissza az elmaradhatatlan szalmakalapot. amit Kishattyú hadonászása közben véletlenül levert.

- Hogy kerül ide a tanár úr? - kérdi Kishattyú ámuldozva.

- A nagy kísérlet. Ó. Ez az én nagy kísérletem. Egész életem főműve. Ma éjjel próbáltam ki. Repültem is gyönyörűen, csak éppen ...

- Nahát - suttogja Kishattyú maga elé -, mindenkiről inkább elhittem volna, hogy repülni akar, mint a tanár úrról.

- ... elromlott valami, úgy látszik, a szerkezetben, és most meg kellene javítanom, de azt csakis szárazföldön lehet. Száraz-földre kellene vontatni a gépemet. De hol van itt szárazföld? - hordozza végig szemét kétségbeesett tanácstalansággal a végtelen tengersíkságon. - Órák óta lebegek már itt a hullámokon, és ezen gondolkozom.

- Nekünk se ártana egy darabka szárazföld - véli Kishattyú. - Ettől a rengeteg víztől már teljesen fókának képzelem magam. Most értettem csak meg, miért nevezik a szárazföldet szárazföldnek. Mert száraz.

- Van benne valami - bólogat Hóbort Róbert nagy elismeréssel, miközben mind a ketten elhelyezkednek a gépen. - Tulajdonképpen a tengert is okosabb lenne vizestengernek nevezni, mert ami azt illeti: untig elég vizes. Van annyira vizes, mint amennyire száraz a föld. Nem igaz, tanár úr?

- Megfontolandó ... Csakhogy ez a probléma eltörpül amellett, hogy miképp jussak vissza, mire a város felébred, és ne szerezhessenek tudomást erről a csődöt mondott kísérletemről.

- Miért? Tán csak nem szökevény a tanár úr is?

- Hogy úgy mondjam ... én nem vagyok hibás. Csak a város fölött akartam röpködni, az a gézengúz szél meg kisodort a tenger fölé, és aztán jött a baj. Ilyen az élet - mint a régi görögök mondták. És holnap hétfő, igazolatlanul kell mulasztanom az iskolában, pedig az iskolakerülő nebulókat büntetem mindig a legkeményebben. Micsoda szégyen!

- Ó, a holnap még messze van! - vigasztalja Kishattyú. és összenéz barátjával. - Nekünk ma estig otthon kell lennünk, ha törik, ha szakad. Hogy miért? Hát ... izé. Nem várhatjuk be, míg felfalnak bennünket a halak, mert ugye ...

- Kishattyú fiam! - förmed rá szigorúan Krix-Krax tanár úr. Ha annak idején jobban figyeltél volna természetrajzórán, most tudnád, hogy „hazánk határain túl a tengerben háromféle hal él ... na folytasd!

- Él .. , hal ... akarom mondani: háromféle hal, vagyis azaz ... aranyhal, szóval aranyhal …

- Ezt már hallottam. Aranyhal, világítóhal és tintahal. Ember-evő halak pedig csak tőlünk északra, nyugatra, keletre és délre vannak, de itt nem. Ez egyes! - rivall rá, és nagyot csattint a tenyerébe, ahogy az iskolában szokott.

- Tessék megnyugodni, a bizonyítványomban is annyi volt.

- Jó, akkor, de csak-kis akkor, megnyugszom. De azt …

- De azt még mindig nem tudjuk - vág közbe tárgyilagosan Hóbort Róbert, a matróz -, hogy mit tegyünk. Mert nézetem szerint legjobb lenne keresni egy szigetet, arra felvontatni a repülő-gépet, hogy a tanár úr megjavíthassa, aztán hazarepülni.

Szerencsére a tanár úr magával hozta azt a botot, amivel föld-rajzóra alatt a térképen mutogatni szokott, azzal eveznek most fölváltva. Megy a dolog, megyeget, de azért mind a hárman le-hangoltak és ingerültek.

- Hát nem bánnám, ha már otthon lennénk - jegyzi meg Kishattyú halkan és elszontyolodva.

- Én sem - vallja be Róbert őszintén.

A tanár úr nem szol, de arcára van írva, hogy ő sem különbül.

- Föld a láthatáron! - jelenti egyszer csak harsányan Hóbort Róbert, mintha legalábbis árbockosárból kiabálna.

- Tessék? …

- Miféle föld? …

- Ez még nem lehet Mo-za-ik.

- Fiastyúk lenne? De nem, hiszen az túlfelől van, ha igaz ...

- Fáta Morgána? ... Talán visszafújt bennünket a szél?

- Nem is volt közben szél, te ügyefogyott! - torkolja le barátját Hóbort Róbert. - Ez egy sziget.

- Hm, nagyon, nag -gyon pici ez a sziget ... - nézegeti szemüvegén keresztül Krix-Krax tanár úr a kerekded földcipócskát, mely egyre közeledik.

Kicsit később Hóbort Róbert elégedetten megjegyzi, hogy arra azért elég nagy, hogy a repülőgépet kihúzzák rá, miután az is elég kicsiny. És egyáltalán: fölfedeztek egy szigetet, ami még nincs rajta a térképen!

- Elég nagy ez a sziget ahhoz, hogy föl lehessen fedezni? - aggodalmaskodik Kishattyú.

Nem felelnek neki. Elérik a sziget-csecsemőt, nekizökkennek, és nagy erőlködéssel felvonszolják rá a gépet. Nagyon kell vigyázni, mert folyton billeg: ha a farka fenn van, elöl az orra zöttyen vízbe, ha az orra van fenn, a farka loccsan bele hátul, és nagyon nehéz megtalálni azt a középutat, amikor az egész mindenestül fenn van, és nem csusszan se előre, se hátra.

- Az újonnan fölfedezett szigetet el kell nevezni - szól a tanár, talpát a sziget földjére téve. - Szokás szerint az újonnan fölfedezett sziget a felfedező nevét kapja. Mivel most három felfedező van, a három kezdőbetűből rakjuk össze a sziget nevét, mégpedig így: Ká-Há-Ká.

- Úgy hangzik, mint egy köhögés - jegyzi meg Kishattyú -, de nem baj, nem azért mondom. Az első Ká - szerénykedik - természetesen ...

- Természetesen az enyém - vágja rá méltóságteljesen és ellentmondást nem tűrő hangon a tanár úr, s felveti szalmakalapos fejét.

- Természetesen - hagyja helyben Kishattyú sóhajtva, mert persze abban reménykedett, hogy ő.

Krix-Krax tanár úr pedig felgyürekszik, és hozzálát a gép megjavításához. Róbert a gép farkához, Kishattyú az orrához áll, és amerre billen, arról lökik vissza, a tanár úr pedig önfeledten dolgozik, és unalmasan magyaráz. Magyarázatából Kishattyú ennyit hall:

- Szelep ... rugó ... kihúzom, megragasztom, betolom ... kicsavarom, átolajozom … csípőfogó, henger, horgany … csappantyú, szivattyú, dugattyú ...

Meg hogy:

- Húzzák vissza! ... Előre! Hátra! ... Billenteni! ... Le, fel, nem arra, emerre, amarra!

No és eljön a nagy pillanat, amikor olajos kezét hófehér nadrágjába törölve a tanár úr így szól:

- Kicsöngettek! ... Akarom mondani: kész. Mehetünk. - És beül.

A többieknek sem kell kétszer mondani, lelkesen bekapaszkodnak, a repülőgép néhány centit hátra gurul. és farkával bele-loccsan a vízbe, de már a tanár úr közben bekapcsolta a motort, s a kis alkotmány halk, akadozó berregés közepette és nagy szökőkutat fröccsentve megemelkedik, és pillanatokon belül ott lebeg a víz fölött. A sziget pedig, mely már eleve sem volt sokkal nagyobb egy cipónál, most zsömle nagyságúra zsugorodik, s hamarosan morzsaként vesz végső búcsút tőlük.

A messziben csak ekkor bukkan fel - mit nekik már! - egy csónak: az üldözők. Dühösen hadonászó, hangyaméretű alakocskák pillanatok alatt a semmibe vesznek. Hogy is lehetne csónakkal üldözni egy repülőgépet? Nevetséges. A gondolat, hogy a Fáta Morgána-beliek milyen mérgesek lehetnek, jókedvre deríti a két barátot. A tanár úr nem tud semmit, de ő is jókedvű.

Vidáman csevegnek. Róbert a térdét csapkodja:

- A kiskésit neki, de jó kis kaland volt!

- Meghiszem azt!

- Még egy-két óra, és leszállunk a parton.

Krix-Krax tanár úr egyszer csak elsápad. Elereszti a kormányt.

- Jaj! - nyögi falfehéren, és a fejéhez kap.

A gép veszedelmesen billeg ni kezd, Kishattyú megragadja a kormányt, és nagy jóakarattal összevissza csavargat ja. A repülőgép titokzatos cikcakkvonalakat ír a levegőbe.

- Mi van, mi van, mi baj? - hadarja közben izgatottan. „Szegénynek biztosan felfordult a gyomra a repüléstől” - gondolja szánakozva.

- Azt mondtad: leszállás? - susogja révetegen a tanár.

- Azt. Miért, mit kellett volna mondanom?

- Hogy mit?! Hát hogy: repülés, örök keringés vagy zuhanás, vagy mit tudom én. Fiaim, ezennel töredelmesen bevallom vétkes gondatlanságomat: mindent megfontoltam és átgondoltam, töviről hegyire, de egyről tökéletesen megfeledkeztem - itt mereven maga elé néz -, éspedig arról, hogy ha az ember felszáll, akkor ... akkor le is kell szállnia.

A két barátban meghűl a vér és velő.

- Nem tud leszállni a gép? - riadnak fel kórusban.

- Nem - vallja be Krix-Krax tanár úr megtörten és lecsüggesztett fővel. - Ő nem tud leszállni ...

- Vegyük elő az ejtőernyőt!

- Nincs ejtőernyő ... Mi több: még az esernyőmet is otthon hagytam.

- De hát akkor mi lesz velünk? ...

- Végünk van - mondja Kishattyú. és elengedi a kormányt.

TIZENHETEDIK FEJEZET

MIMÓZA A HEGYEN

Vasárnap szép reggelre virrad a város. Legyezgető, enyhe szél fúj, csiklandozó napsütés birizgálja a fákat, és a sugarak szinte megfoghatóan neki-nekicsöndülnek a kirakatüvegeknek.

Brúnóék házából ínycsiklandó tejeskávé- és kuglófszag árad -persze, Brunhilda készíti a reggelit népes családjának. Emíliácska szapora léptekkel tolja ki Duduka babakocsiját a Páfrányparkba, és közben fügés perecet majszol. Cinege főrend őr parádés díszbe öltözve, mellén a csillogó ezüstpitykékkel és érdemrendekkel indul a rendőrkaszárnyába elrendelni a szokásos "pihenj!" -t, A Torokőr utcában a két patika ajtaja csukva, nagy lakat lóg mind a kettőn, most nem perlekednek a patikusok - lakásuk emeleti ablaka van csak nyitva, a lakatok fölött, s azon kikönyökölve beszélgetnek egymással békésen. Ma pihen a perlekedés is.

A labdabuszok is csöndesen egy helyben állnak, csak Macska Mór, az ügyvéd karikázik kis autóján keresztül-kasul a városban, mintha már elfelejtette volna a száz garas pénzbüntetést, amivel II karambolért megbírságolták.

Kleofás József családjával, tehát Mancika nevű vörös sörényes feleségével és Elemér fiával látogatóba indul. Sziporka Dorka, a hírharang legtarkább rongyaiba öltözve ül a Piactéren, Ubulka nevű kutyuskájával, hogy szemmel tarthassa a Városháza kapu-ját. A kapu ugyanis - meglepő dolog - nyitva van, a Polgármester pedig nem otthon üldögél, mint minden vasárnap délelőtt, hanem visszavonult hivatali szobájába, és már kora reggel óta Xilofon tábornokkal tárgyal.

Ottokár szabó a napfényre kiözönlő, ünneplő ruhás járókelők közt a Galiba-cukrászda felé tart. Itt, a kikötőhöz vezető nagy Sugárúton ütközik össze Mimózával, aki viszont legkopottabb hétköznapi ruhájában a tengerpartra igyekszik - befejezni nagy művét, a hegyet.

Ottokár szabó furcsállva végigméri, keresi rajta a szép új kék öltönyt, de nem találja.

- Szép időnk van, ugye, Mimóza úr? Nem ülne be velem egy habos kávéra? Elbeszélgetnénk erről, arról … Nézze, Sárkány doktor is benn ül.

- Szívesen beülnék, de sajnos. nem érek rá - szabadkozik Mimóza zavartan.

- Nem ér rá? Hát mi dolga lehet vasárnap?

- Öööööö … sürgős sétálnivalóm van - vágja ki Mimóza ravaszkodva, és már indul is.

- És hol a szép öltöny? - kiabál utána Ottokár szabó.

- Félek, hogy bepiszkolódik - hangzik Mimóza rejtélyes válasza, s azzal már el is tűnik a csodálkozó Ottokár szeme elől.

„Remélem, nem fedezte föl senki a hegyemet - aggodalmaskodik Mimóza, és megszaporázza lépteit. - De nem, nem hinném, mert jóllehet rebesgetnek ezt-azt, de senki sem tudja biztosan, milyen rettenetes veszély lebeg a város feje felett. Csak én, Krix-Krax tanár úr és a Polgármester. Meg én! … , Vagy azt már mondtam?”

Kiér a partra - minden üres. Megkönnyebbülten fölsóhajt, és munkához lát. Délfelé szörnyű nagy a meleg, s ettől Mimóza úgy érzi: elég magas már ez a hegy. Még egy nagyon nagy követ fel-gurít szörnyű erőlködéssel a tetejére, aztán leül. Rá a kőre.

„Most már le se megyek innét - gondolja. - Hja, túl nehéz fel-mászni. Jöhet az uzsonna.” - Öblös zsebéből szalvétát húz elő, kicsomagolja a kifliket, pogácsákat, buktákat meg almákat, és remekül jóllakik.

Most pedig - motyogja dolgavégeztével - megkezdem az őrködést.

Föláll a nagy kő tetejébe, mint egy szobor - szörnyű magasan van. S hogy ő milyen magas! … hihetetlen. Ahogy a város felé néz, a kikötőből vezető széles Sugárút a távolban vonallá szűkül, s a végén, mint egy pálca hegyére tűzött kalap, ül a Városháza, egészen kicsire törpülve. Mimóza büszkesége határtalan. Mancsából most ernyőt formál szeme elé, és kinéz a tengerre. Csupa izgalom, csupa várakozás!

Nem lát semmit.

A tenger a messzeségben pont ugyanolyan, mint itt, a lába alatt, talán csak azzal a különbséggel, hogy a hullámok itt a partot nyaldossák - ott egymást.

Mikor egyik karja kifárad, a másikat emeli fel ernyőül. Aztán újra az egyiket. Aztán újra a másikat. Aztán egyiket sem. A habok halkan locsognak. A nap némán süt. Miért nem történik már valami?!

És a messziből - ó, egek! - egyszer csak felbukkan egy repülőgép. Mimóza szíve megdobban. Az ellenség! Tessék és íme: akinek szeme van, láthatja, hogy itt lebeg a város feje felett. Vagyis mindjárt itt fog lebegni. Amint ideér. Mimóza fejében lázasan száguldoznak a gondolatok:

„Mit csináljak, mit csináljak? Először is ... le kell innét mászni. Hogyisne - tán csak nem estem a fejem lágyára, hogy engem lássanak meg elsőnek. Azért jöttem ide, hogy én lássam meg elsőnek őket, nem ők engem. Jaj ... nem láttak meg máris? Nagyon közel vannak ...” - Ijedtében behunyja a szemét, és hasra fekszik, hogy lecsusszanjon a nagy kőről, mert se leugrani, se lelépni nem bír szegény ügyetlen Mimóza.

Ekkor ...

valami rettenetes puffanással a nyakába szakad! S ráadásul még magához se tér, annyit se nyöghet, hogy mukk, már újabb rakomány ereszkedik rá az égből, s úgy nekihuppan, hogy gurulni kezd, a gyors egymásutánban rázuhant valamikkel együtt, gurul, gömbörög lefelé, magával sodorva legalább háromvödörnyi nehezen felcipelt kavicsot, és meg sem áll a hegy lábáig.

Mimóza nagyot ráz magán, lerázza a valamiket, és az ijedtségtől rettentő hangon elkiáltja magát:

- Megtámadtak!

- Még nem - csendül egy halk, ismerős hang a háta mögül. - Majd csak fognak ...

Mimózában e hang hallatára meghűl a vér.

- Mintha Kishattyú hangját hallanám - dünnyögi hitetlenkedve. - Szakasztott az ő hangja ... - És gyorsan hátrafordul.

S a hegy, az ő hegye tövénél megpillantja a hang tulajdonosát, rég nem látott barátját, kicsit mocskosan és toprongyosan, de teljes épségben s életnagyságban.

- Kishattyú!

- Mimóza! Hát te vagy az? Micsoda szerencse! Hadd mutassam be neked Hóbort Róbertet! Nézd, Róbert, ez Mimóza!

- Ez én vagyok, ez te vagy, ez ő. Eddig világos - mormolja Mimóza. - De hogy kerültetek abba a repülőgépbe? És ha már odakerültetek, miért ugrottatok ki? ... Nem értem - rázogat ja a fejét, mintha víz ment volna a fülébe. Felnéz. - Szent Kajafás, még mindig itt röpköd a fejünk felett!

- Persze _ magyarázza Kishattyú nyugodtan -, hiszen benne van Krix-krax tanár úr.

- Kr… - akad Mimóza torkán a beszéd. - Krix-Krax tanár úr? Most már igazán kutya legyek, ha értem ezt az egészet.

- Hát azt hiszed, én értem, miképp termett itt egyszerre egy hegy, ahol azelőtt még egy vakondtúrás sem volt, és főleg, miképp kerültél te, éppen te, a hegy tetejére? - szól Kishattyú.

_ Hiszen az én hegyem! Én magam, saját kezűleg építettem!

Aztán azt hittem, jön az ellenség, és hasra feküdtem ...

- Hát azt nagyon okosan tetted, látod, mert amikor kiugrottunk a gépből, rád puffantunk, és nem is olyan nagyon ütöttük meg magunkat.

- Engem annál jobban - vallja be Mimóza őszintén. - De azt még mindig nem értem, hogy a tanár úr miért nem ugrott ki veletek? Egy személlyel több már se nem oszt, se nem szoroz, elbír tam volna őt is ...

- Hát az úgy volt - kezdi Hóbort Róbert, élénken hadonászva -, hogy mikor a város fölé értünk - ejtőernyőnk nem volt-, Kishattyú meg én kijelentettük, hogy élet vagy halál, kolbász vagy kanál - mi kiugrunk. Lesz, ami lesz! Elvégre itthon vagyunk, megérkeztünk, nem megyünk tovább. A tanár úr viszont azt mondta, hogy élet vagy halál, ő nem hagyja el a repülőgépét csak azért, mert véletlenül kifelejtette belőle a leszállószerkezetet.

- És most már örökké fenn fog keringeni, mint egy hold? - kap a fejéhez rémülten Mimóza. - És milyen lármát csap!

- Nem ő csap ilyen lármát - néz körül Kishattyú. - Valaki jön ...

- Valakik jönnek - erősíti meg Hóbort Róbert is.

Mindhárman figyelni kezdenek.

A városban, úgy látszik, mégiscsak felfigyeltek közben a repülőgépre meg a kipotyogó utasokra, mert távolról a rendőrség és az Ólomkatona Gárda trappja hangzik és mindenféle hangok fenyegető moraja.

- Mióta megjelent a hirdetmény, borzasztó szigorúan vesznek mindent. Nem úgy van már, mint azelőtt ... - suttogja Mimóza riadtan. - Most sose tudhatja az ember, mi a jó és mi a rossz ...

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

MIMÓZA ITT MÁR SEMMIT SEM ÉRT

- Kishattyú, gyerünk! - ragadja kézen barátját Hóbort Róbert. - Rohanjunk! Ha elfognak, dutyiba dugnak, nem engednek a Polgármester elé, és mire kitisztázódik a dolog - késő!

- Nekiiramodnak. Mimóza megpróbál lépést tartani velük, de csakhamar lemarad. Kifullad. Integetve, hadonászva döcög még egy darabig, aztán megáll- hiába. Nem neki találták ki a rohanást.

Kishattyú és Hóbort Róbert beszáguld a Páfrány parkba, hogy azon átvágva, kerülővel jusson a Városházához. a tömeg viszont, persze, a Sugárút felől özönlik ki, botokkal, ernyőkkel hadonászva, zsibongva, és körülfogja szoros gyűrűjével szegény ártatlan Mimózát.

- Ez volt az! - mutogatnak rá, ő kézzel-lábbal szabadkozik, de nem törődnek vele - megragadják.

Cinege főrendőr szigorúan rámutat:

- Ez az, aki itt settenkedett akkor is, amikor a szökevények útra keltek!

- Ez az! helyesel Xilofon tábornok. - Ez egy gyanús egyén. Biztos ez ugrott ki a gépből. Nézzék, kérem, milyen piszkos és tépett a ruhája.

- Ellenséges kém!

- És ez a hegy itt?

- Igen, igen, hegyet épített!

- Nekem már régen mondták, hogy itt van egy hegy, de nem hittem el!

- Ugyan mire kellett neki?

- Ki hallott még olyat, hogy valaki hegyet építsen a mai világban?

- Börtönbe vele!

Pingpong Pongrác is felbukkan a felháborodott fejek közt, és nagy hangon, méltatlankodva meséli, miképp esett ő hasra a Mimóza kosarában. A tömeg egyre haragosabb. Mimóza behúzza a nyakát. Magyarázkodni próbál, de akárha egy egér próbálna túlcincogni egy oroszlánt - hangja belevész a kiáltozásba.

Viszik.

Be a dutyiba! és rákattantják a nagy lakatot.

Mimóza leül. Végre egyedül van. Szinte jó is ez a csend a szőrnyű kavarodás után. Körülnéz. Minden sötét és barátságtalan.

„Nagyon rossz lehet itt a koszt ... - gondolja tűnődve. - És mi történhetett a többiekkel? Biztosan elfogták őket, és most vasra verve kuporognak a legsötétebb tömlöc mélyén szegények ... Krix-Krax tanár úr pedig fenn lebeg a felhők között ... Micsoda időket élünk!”

Aztán egyszer csak újra kattan a lakat, nyílik az ajtó, maga Cinege főrendőr áll a küszöbön és mögötte maga Xilofon tábornok.

- Jöjjön velünk - int a főrendőr.

- Kész az ebéd? - örül meg Mimóza. - Érzésem szerint ugyanis már rég elharangozták a delet.

- A Polgármesterhez megyünk - jelenti ki Cinege főrendőr zordonan.

- Úgy van, a Polgármesterhez! - visszhangozza Xilofon tábornok.

És a Városháza kacskaringós csigalépcső-sorozatán keresztül, mely oly kanyargós volt, mint valami hatalmas fülkagyló, felvezetik a Polgármester szobájába, ahová csak nagyon kevés lakos és nagyon kivételes ügyben teheti be a lábát. Mimóza például még sohasem tette be. Nem volt neki ügye.

Egyébként a Polgármester majdnem olyan, mint egy igazi ember, csak abban más, hogy a szíve helyén egy metronómot hord, amit hangulata szerint maga szabályoz. Most nyilván nagyon ideges, mert a metronómja 208-as sebességgel ketyeg, ami-nél gyorsabbra már nem is lehet állítani.

A Polgármester egy nagy asztalnál ül, mely ki sem látszik a rá-terített lepedőnyi térkép alól. De ki hajol a térkép fölé nagy buzgalommal, és ki magyaráz valamit, kezével egy pontra mutogatva? Mimóza kimereszti a szemét, de akárhogy is nézi - Kishattyú az, senki más. Hóbort Róbert pedig félkör alakot rajzol ujjával a térkép kék tengerén:

- Erről! Kerülővel!

- De hisz ez aljas orvtámadás! - kiáltja a Polgármester, s mivel a metronóm ketyegését nem érzi elégnek, izgalmában ujjaival dobolni kezd az asztalon, 350-es sebességgel.

- Úgy is mondhatni - helyesel Hóbort Róbert higgadtan. - Ez azonban mit sem változtat a dolgon.

- Álmodom … - dünnyögi Mimóza az őrei közt. - Nincs mese, álmodom. Hát nem fogták el őket?

A Polgármester föláll. Cinege főrendőr és Xilofon tábornok haptákba vágja magát.

- Holnap hajnalban az Ólomkatona Gárda, a rendőrség és minden épkézláb lakos a kikötővel szemközti, túlsó partrészre, a Sziklás Partra vonul, túl a Páfránypark mögötti nagyerdőn, az erdei fűalapító társulat üdülőjén és a pacsirtakeltető telepen meg a kavicsgömbölyítő gyáron. Szóval oda. Ott elbújnak a fák közt, és várnak. Várják a támadást! - mondja keményen a Polgármester. - A rendőrség-katonaság buzogányt visz, a lakosok kalapácsot!

- Igenis!

- Igenis! - csattogtat ja a bokáját szalutálva Cinege főrendőr és Xilofon tábornok, és már el is tűnik az ajtó mögött …

A Polgármester most Kishattyúhoz és Hóbort Róberthez fordul, és kezet szorít velük.

- Az egész város nevében. Köszönöm. Ha győzünk - mondja ünnepélyesen -, bízvást elmondhatjuk, hogy Kishattyú és Hóbort Róbert érdeme. - S egészen az ajtóig kiséri őket. - A büntetést pedig, ami a szökésért járna - teszi még hozzá az ajtóban-, ezennel elengedem. Elen-gedtetik! - emeli föl a hangját.

Az ajtó becsukódik mögöttük. Mimózának csodálkozásában még az álla is leesik. Nahát, hogy mik vannak ... Most veszi észre, hogy közben az őrök már elmentek mellőle. Egyedül áll a szoba közepén.

- És én ... én mit csináljak? - kérdezi tétován.

- Hogy mit? - néz rá a Polgármester szaporán ketyegve. Látszik, hogy a gondolatai egészen máshol járnak. - Menjen haza ebédelni.

És hátat fordít, s elővesz egy hatalmas könyvet, melynek címe: „A hadvezetés csínja-bínja”, és tanulmányozni kezdi.

Mimóza pedig engedelmeskedik.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A NYUGTALANSÁG ÓRÁI

Azon az éjszakán a város lakói közül nem sokan hunyják álomra a szemüket. Már este teljesen felborul a rend. A lámpagyújtogatók azt éneklik: „Egyes, kettes, hol van a tettes?” - és elfelejtik meggyújtani a lámpákat. A katonák végigvonulnak a városon, és nagy dobpergés közepette dalolják, hogy „Lobog a lámpa, lám, lám, lám”, a rendőrök viszont bevonulnak a Páfrányparkba, és harsányan rágyújtanak a katonaindulóra: „Kackiásan lépegess, bum, bum’”

Mimóza, mikor ezt meghallja, a fejéhez kap - világvége, föld-indulás! -, és berohan a Galiba-cukrászdába, mely még javában nyitva van, és az asztalok körül kiáltozó alakok tárgyalják az eseményeket. Mindenki ott van, aki csak él és mozog. Teljes kivilágítás, Galiba mester ragyogó arccal hordja szét a szederszörpöt és vajaspogácsát, a vendégek egymás hegyén - hátán ülnek, állnak, alig férnek el - most aztán jól megy a bolt!

Sárkány doktor ül középen, s amikor Mimóza belép, épp azt mondja:

- Mindig hangoztatom, hogy izzadtan nem szabad huzatba állni, de falra hányt borsó, amit mondok. Most tessék, itt van: mindenki náthás.

- És miért nem csinál divatrovatot az újság? Annyira elhanyagolható tán a divat városunk életében? - háborog Ottokár szabó.

Kleofás József azt panaszolja, hogy rossz a ragasztó, ami pedig a könyvkötés nélkülözhetetlen kelléke, és mit kívánjon az ember a gyerekektől, például, mondjuk, az ő haszontalan Elemér fiától, ha még a ragasztó is - rossz?! Brúnó riporter azon sóhajtozik, hogy életlenek a ceruzahegyezők, és ez nagyon meglassítja a munkáját, aminek aztán otthon káros következményei vannak. Mimóza kénytelen helyeslően bólogatni, mert ami igaz, az igaz: ő is sokat bosszankodik emiatt az utóbbi időkben.

Hóbort Róbert hangja vágja ketté a hangzavart:

- Szerintem a legokosabb lenne, ha mindenki hazamenne kalapácsért, és aztán megindulnánk a Sziklás Part felé, mert jó darab út. Hallom, a Gárda is indul már, mögöttük mehetnénk, hiszen hajnalra oda kell érnünk, hogy előbb legyünk ott, mint a Fáta Morgána-iak.

- Ha holnapután kiskedden megyünk, akkor is előbb leszünk ott - röffen közbe hetykén Pingpong Pongrác a sarokból, majd félrevágott sapkával, terpeszkedő tengerészjárással előbbre jön-, mert azoknak a fáta-micsodáknak kisebb gondjuk is nagyobb, mint ide, pont ide, mihozzánk, betoppanni. Ha zsákmányra fáj a foguk, hát nem minálunk kereskednek. Kis hal vagyunk mi az ilyeneknek. Az én nyomozói szimaton azt súgj a, hogy ezek ketten - mutat Hóbort Róbertre és a némán üldögélő Kishattyúra -csalók. Csak azért csinálják az egészet, hogy elkerüljék a szökésért járó, jól megérdemelt büntetést. De nem addig a' ...

- ... hanem eddig. Pont eddig! - vág közbe Hóbort Róbert, akit e szavakra feje búbjáig elönt a nem sokat teketóriázó matrózméreg, s oly sebesen kavarint két tekintélyes pofont Pingpong Pongrác képére, hogy az észbe sem kap még, már el is csattant. Jobbról is, balról is: - Nesze, hogy egyformán dagadjon. Most pedig hordd el magad!

Mindenkiben meghűl a vér. Felugrálnak. A tisztes Galibacukrászda falai még sohasem láttak pofozkodást. Most Pingpong Pongrác mindjárt visszaüt, és kitör a ... Hű, mi fog itt kitörni! ... De nem. Hóbort Róbert nyugodtan visszaül a helyére, mint aki elintézettnek véli a dolgot, Pingpong Pongrác pedig az arcát tapogatja, fogát szívogatja, és azt mormolja: - Majd én megmutatom! - de nem üt.

A cukrászda vendégei a pillanatnyi kavarodásban nem tudják, kinek a pártjára álljanak. De Pingpong Pongrácot egyikük sem szereti. Tartanak tőle, mert nem egyikőjüket mártotta már bajba, feketítette be, legtöbbjüknek van valami titkolt sérelme tőle: az egyiket becsapta, a másiknak nem fizetett, a harmadikat legorombította - csak éppen soha, senki nem mert szólni vagy panaszkodni. Most a pofon csattanása a panaszok pezsgősüvegéből egyszeriben kipukkantotta a dugót, s a habzó áradat szilajon ki-bugyborékolt az üveg száján.

- Úgy kell neki! Úgy kell neki! - vág az asztalra Ottokár szabó, és csatlakozik hozzá Kleofás József, Brúnó, Keljfel János, Sárkány doktor, de még Macska Mór is, az ügyvéd, akit a peres felek alig kerestek már fel, amióta Pingpong Pongrác megnyitotta az úgynevezett Szimat-Irodát.

Pingpong Pongrác gyáva, mint mindazok, akik alattomosan árulkodnak, mások után szaglásznak, mindig be akarnak másokat mártani, és ilyen áron „jó fiúk” lenni. Mikor látja, hogy a közhangulat ellene fordul, némi habozás után... kioldalog a cukrászdából. A tömeg utána indulna, mert most már nekik is viszketni kezd a tenyerük, de Hóbort Róbert leinti őket. Nem érdemes ... Hadd menjen. Jön még a kutyára dér. Most más dolgunk van. Más. Fontosabb.

Galiba mester siet csak utána, lobogó köténnyel, és behallatszik az utcáról a kiabálása:

- Hohó, hohó! És a hat pogácsa meg két pohár szederszörp ára hol marad? A pogácsák darabja egy garas, a szederszörpé fél garas, összesen hét garas! - S dohogva tér vissza: - No nézd csak, még eliszkolna fizetség nélkül!

A cukrászdában helyreáll a rend, ám a nyugtalanság fokozódik.

Persze: Hóbort Róbert szűkszavú bejelentése eszükbe juttatja azt, ami miatt tulajdonképpen idecsődültek. A beszéd, mely közben hogy, hogy nem, mellékvágányra kanyarodott, most a mindenféle ragasztók és ceruzahegyező k kacskaringós ösvényein át visszatér a főútra: hajnalban támadás. Hajnalban támad a Gálya ...

- És mi is harcolni fogunk? - tudakolja Mimóza. - Mert én, az igazat megvallva, nem nagyon szeretek verekedni. Azt meg pláne nem kedvelem, ha engem vernek, márpedig ilyen esetben az ember ennek is ki van téve.

Mindnyájan helyeselnek.

- A lakosok - magyarázza Hóbort Róbert, aki a Polgármestertől mindent tud - csak felsorakoznak hátul, a rendőrség és katonaság mögött, és várnak. Várják, hogy szükség lesz-e rájuk is, vagy sem, hiszen nem tudhatjuk előre, hogy a Fáta Morgána-iak hányan lesznek.

- Nem lehetne megszámolni őket? - javasolja Mimóza. Nincs felelet.

Gyorsan fizetnek, felállnak, kiürül a cukrászda. Ki erre, ki arra megy, gondterhelten, lehangoltan. Szorongva. Hajnalban minden eldől. Bizony, nem babra megy a játék. Eldől, hogy megmarad-e a város, ez a felderengő délibáb-város, ha rázúdul a hideg forgószél. Ha rázúdulnak. akik azt akarják, hogy sosem-voltváros legyen belőle. Lesöprik-e a föld színéről, vagy élheti tovább valószínűtlen való életét? Meg tud -e kapaszkodni majd? Meg tudja-e menteni ...

Galiba cukrász egyedül marad.

Összeszámolja a bevételt. Egész halom garas csöndül kupacba a pénzes fiókjában, de valahogy nem bír neki úgy örülni, mint máskor szokott.

Azon töpreng, süssön-e holnapra egyáltalán mézessüteményeket.

Érdemes-e?

HUSZADIK FEJEZET

TÁMADÁS!

A Polgármester kezében ott leng a mozaikmintás zászló, amelyet ez alkalomra leszedtek a Városházáról.

- Be a bokorba! - vezényel Cinege főrendőr.

- Oda bele! Be! - vezényel Xilofon tábornok.

A rendőrség meg az Ólomkatona Gárda elbújva lapul a Sziklás Part cserjés fái mögött. Még épp csak dereng a hajnal, mintha nedves ecsettel elmázolná a festő egy nagy rajzlapon a már előbb megszáradt vízfestéket, úgyhogy a szélek halványra oldódnak, de a közepe tömény fekete marad. Mivel a támadó Gályának egyelőre se híre, se hamva, őrszemeket állítanak, és szétosztják a reggelit. Jobb kezében mindenki buzogányt szorongat, bal kezében vajas kenyeret.

Hátul, messze mögöttük, a lakosok csapata áll felsorakozva, és Hóbort Róbert oktatgatja őket hevenyében egy kis fegyelemre.

- Vii-gyássz! - pattint.

Mindenki vigyázzba áll, csak Mimóza dörmögi csodálkozva: - Jó, jó, vigyázok - de mire?

- Pii-hennny! - hangzik.

- No, ennél már mi sem könnyebb, - derül fel Mimóza, és végighever a füvön. Nem is olyan rémes a katonaélet.

A parton közben már komoly készülődés folyik, Cinege főrendőr elkiáltja magát:

- Tohonya alrendőr, Totyak rendőrkapitány, Talpas külrendőr, Toppantyú belrendőr - jelentést kérek!

- Minden rendben! - jelenti szalutálva Tohonya alrendőr.

- Két közrendőrnek gyomorrontása van, a többi jelen! - szól Totyak rendőrkapitány.

- Jelentem alássan! - mondja Talpas külrendőr, és mereven szalutál.

- Én is! áll mellé tisztelegve Toppantyú belrendőr.

- És a hadizenész? - kérdi a Polgármester. - Hol a hadizenész?

- Tu-tuú! Ba-bimm, bi-buú! - fújja meg szájharmonikáját a kiskordén álló hadizenész, miközben Pálcika Pál önkéntes rendőr ló helyett körbeszalad vele, a harmonikás ugyanis csak akkor működik, ha húzzák a kordéját.

- Rendben van - bólint a Polgármester. - Lehetne ugyan harciasabb a dallam, de azért ez is megteszi.

- És a főőrszem?

- Itt vónék, kérem alássan - jelentkezik Behemót, a főőrszem, futtában, s már nincs is ott. - Futár? …

- Alássan - toppan oda Buborék, a futár.

- Pattantyú százados, Parittya főhadnagy, Pörgettyű őrmester, Pöröly tizedes, ide hozzám! - kiáltja Xilofon tábornok olyan hévvel, hogy csak úgy csörömpöl rajta minden.

- Jelen!

Jelen!

Jelen!

Jelen!

- Az Ólom katona Gárda minden csapata rendben?

-Re-

re

re

rrrrendben!

- Mindenki! - pattogj a Xilofon tábornok. - Vissza! A! Helyére!

Az idő telik.

Már igazi hajnal van.

Behemót főőrszem egyszer csak futva, zihálva, lihegve jelent

valamit, és mindenfelé szétfut a hír:

Jönnek. JÖNNEK.

JÖÖÖN-NEEEK.

JÖ ……

- Pszt! - jelenti be a Polgármester.

- Csend! - vezényel Cinege főrendőr.

- Egy hangot se! - recsegi Xilofon tábornok.

S a Gálya kiköt. Elöl a Fejedelem jön, a két szakállas vezér kíséretében, mögöttük egész sereg Fára Morgánai harcos. Hangosan, röhögve beszélgetnek, egymás vállát csapdossák, nem is gyanítják, hogy pár lépésnyire tőlük ott lapul harcra készen csaknem az egész mo-za-iki nép.

- Alusznak még, mint a tej, hö-hö-hö! - göcög az egyik szakállas.

- Ezt jól kifundáltuk, ho-ho-ho! - kontráz rá a másik.

- Gyorsan előre, be a városba, még mielőtt felébrednének -parancsolja a Fejedelem, s intésére a harcosok csapata döngő léptekkel megindul a város felé.

- No de már abból nem esztek, azt a fűzfánfütyülőjét neki! - robban ki suttogva Cinege főrendőr.

- Talán megúszhatjuk harc nélkül- véli borúsan a Polgármester, de maga sem hisz benne. - Mégiscsak jobb lenne ... „A had-vezetés csínja-bínjá” -ban az áll, hogy az ellenség megfélemlítése sokszor minden fegyvernél hathatósabb. Ki tudja ...

És magasra emeli a zászlót - ez a jel.

A rendőrök és katonák pedig, ahogyan a napiparancsban betanították nekik, fenyegetően felemelt buzogányokkal kirohannak a homokos partra, és ezt zúgják:

Leverjük a süveget!

Széttörjük az üveget!

Lever-jüka-süve-get!

Széttör-jüka-züve-get!

Napreflektorát az ég épp e pillanatban kattint ja föl, s megvilágítja őket, fölemelt karjukkal, mintha színpadon állnának.

Amint a Fáta Morgána-iak megpillantják a nekik szegzett buzogányokat, meglepetésszerűen kirajzó alakokat, és meghallják a kiáltozást, rémülten hátrahőkölnek, mint a ló, ha prüszkölő autót pillant meg hirtelen. Hisz ők azt hitték - nekik azt mondták! -, hogy ellenállás nélkül bemasírozhatnak az alvó városba, játszva lerohanhatják, leigázhatják, szájukba repül a sült galamb, ölükbe pottyan a préda.

- Árulás!

- Becsaptak bennünket!

- Ezek még a titkot is tudják! Fusson, ki merre lát! - ordítozzák, és megrökönyödve menekülnének vissza a Gályára. Sokan bele is pottyannak a tengerbe, mert a nagy tülekedésben az elülsők egymást tiporva szorítják hátra a többieket. A Polgármester már-már megkönnyebbül, pedig nincs rá oka. Harsan máris a buzdítás:

- Szél is elfújja őket, hő-hő-hő!

- Gyenge népség, csak neki!

- Pozdorjává zúzzuk őket! Ripityára! Gulyássá aprítjuk, ho-ho-ho! Meglátjátok, nem is védekeznek majd!

A két vezér és a Fejedelem biztatása lassan lelket ver. beléjük, ám nekiveselkedésiik csakhamar újra lelohad, harci kedvük meg jócskán megcsappan, mikor felhangzik az első betört üvegfejek siralmas csöndülése innen is, onnan is, és nyomában a rémült kiáltások:

- Jaj a fejem, jaj a fejem! - s hullanak egyre-másra.

Bezzeg annál inkább vérszemet kapnak a mo-za-ikiak. Fűti és sarkallja őket a hév és a düh. Most értik csak meg igazán, milyen galádság a Fáta Morgána-iak orvtámadása. Nem bosszúból, sem nem azért, mert szegények és nekik nincs, hanem puszta szórakozásból, gonoszságból akarnák megsemmisíteni kedves, békés városukat, feldúlni otthonaikat, és elvenni, ami az övék. Pfúj, micsoda csúnya dolog! Nem, nem, nem hagyhatjuk! És dúl a küzdelem, az ökölharc, buzogányharc, fejek, orrok törnek be, derekak reccsennek, karok-lábak ficamodnak - ki tudja, mi lesz ennek a vége?

A Polgármester sorra kiabálja „A hadvezetés csínja-bínja” című könyvből kiókumlált vezényszavakat, és közben zászlója nyelével olykor-olykor mérgesen fejbe kólint egy-egy túl közel tolakodó Fáta Morgána-it.

Egyszer csak felvillannak és eldördülnek a Gálya szikraszóró ágyúi. A küzdőkre szikraeső hull. Pörgettyű őrmester ruhája lángot fog. Villámgyorsan végighempereg a nedves homokon. A lángok lehunyják a szemüket, és elalszanak.

- El kell foglalni a Gályát! Utánam! - ordítja Xilofon tábornok.

És nekiindulnak átverekedni magukat a kavargó tömegen.

Xilofon tábornok útját elállja három üvegfejű. Az egyik jobbról, a másik balról, a harmadik hátulról rohanja meg, az egyik mellbe vágja, a másik oldalba, a harmadik hátba.

- Ütött az utolsó órád! - huhogják. De ő se rest.

- Ütött ám - nektek! - fogja marokra a buzogányát, és mintha csak tányérica-babicát játszana vele, megpördül. A buzogány körbesuhint, és csin-csin-csin! - a három ellenség háromfelé bukik, mintha ott se lett volna.

És törnek tovább a Gálya felé. Pörgettyű őrmester és Parittya főhadnagy tünteti ki magát legjobban.

- Látlak, fiam, Pörgettyű! - kiáltja oda Xilofon tábornok. -Látlak, fiam, Parittya!

Elérik a Gályát! Pattantyú százados pattan fel rá elsőnek. Pöröly tizedes a második.

- A szikraszórókhoz!

Néhány Fáta Morgána-i harcos lobogó fáklyával épp meg akarja újra tömni az ágyúk torkát. Odaugranak, megkötözik őket. Erejüket megsokszorozza a tudat, hogy kezükben a város sorsa ... Élethalálharcról van szó.

Lenn a parton az üvegfejűek megértik, hogy útjuk vissza, a Gályára el van vágva, és legveszedelmesebb fegyverüket, a szikraszórókat nem használhatják többé. Mérgükben egyre vadabbul vagdalkoznak. De Cinege főrendőr és csapata állja a sarat. Totyak rendőrkapitány épp most billent fenéken egy Fáta Morgána-it, hogy az hatot hengerbucskázik, mielőtt elterülne. Kábultan tápászkodik, fejét tapogatja. Toppantyú belrendőr hozzáugrik és megkötözi. Szaporodnak a megkötözöttek, s úgy rakják őket rakásra, mint a hasábfát szokás.

A Polgármester rázendít a város harci indulójára. Ahol meg-hallják, rágyújtanak, és adják tovább szájról szájra. Nemsokára zeng, zúg az egész part, és a hadizenész, a körbefutkosó Pálcika Pál önkéntes rendőr, jelen esetben ló-pótlék mögött a kordén bele-belebőgi szájharmonikáján, hogy:

- Tu-tuú! Ba-bimm, bi-buú!

- Ezek ... énekelnek - állapítja meg elhűlve a Fejedelem, és bábfeje megrezzen testetlen ruhája fölött.

- Ej, semmi az egész, hő-hő-hő!

- Gyászinduló, ho-ho-ho! - próbálnak gúnyolódni a szakállas vezérek.

De a Fáta Morgána-iaknak hangja sincs már, csakis a mo-za-ikiak éneke hallatszik mindenfelől fel-felcsattanva:

Vakajtó és vakablak,

ha nekem jössz, bekaplak!

Vaklármával vakkantok,

a körmödre koppantok!

Mert a vitézség itt a fő,

haj, haj, hajcihő!

Hátul a cserjésben Sárkány doktor nem győzi kötözni, kenegetni a sebesülteket. Keljfel János fittyet hányva a veszélynek, labdabuszával a küzdőtér kellős közepébe pattan, mintha ott lenne a megálló, de utasok helyett három hordó szederszörpöt szállít oda, Galiba mester ingyenes adományát. Jólesik a fáradt küzdőknek a frissítő ebben a tüzes levegőben.

Xilofon tábornok a már elfoglalt Gályát Pattantyú századosra bízza, és visszaiparkodik a dulakodók közt a Polgármesterhez. A fenn lobogó zászlóról már messziről látja, merre van. Cinege főrendőrrel tanácskozik éppen valamiről.

- Nem bírjuk már sokáig - mondja Cinege főrendőr. - Pfű, de melegem van.

- Nem bírjuk - csatlakozik hozzá Xilofon tábornok. - Már sokáig. Nem.

- Nem kellene bevetni a segédcsapatot? Mármint a lakosokat? - tudakolja Cinege főrendőr.

- Nem kellene? - visszhangozza Xilofon tábornok.

- Nem sokat érnénk velük - véli a Polgármester -, nézzünk szembe a tényekkel ...

- Hát nem, az már szent igaz! - helyesel Cinege főrendőr.

- Szent! - vágja rá Xilofon tábornok.

- Inkább valami … cselre gondolok - hunyorít a Polgármester. Még szerencse, hogy olyan tüzetesen és aprólékosan áttanulmányoztam „A hadvezetés csínja-bínjá” -t.

És futárt meneszt a hátul várakozó lakosok csoportjához szigorú paranccsal, hogy azonnal és haladéktalanul kezdjenek el ordítani és üvölteni torkukszakadtából, mert ez dönti el a csata sorsát.

Buborék, a futár, száguld vissza, a lakosok pedig egyszerre nagyon fontosnak érzik magukat. Titokban örülnek is egy kicsit, hogy csak kiabálniuk kell - mégis könnyebb kiabálni, mint viadalban tusakodni -, és rázendítenek olyan hangerővel, hogy még a falak is rengenének, ha volnának a közelben falak. Falrengetően és falrepesztően ordítanak, helyesebben szólva: fülrepesztően, mert ha fal nincs is, annál több a fül.

- Neki! Rajta! - hangzik kavargó hangörvénnyel.

- Huu-úúú! Püföld! Döngesd!

- Agyabugyáld! Ne sajnáld!

- Csak a fejit, hogy meg ne sántuljon! - bömböli Mimóza.

- Kupán vágni! - visít ja Ottokár szabó.

A hatás leírhatatlan. Amint az üvegfejűek meghallják ezt a rettentő hangorkánt, azt hiszik - s épp ez volt a Polgármester cselvetése -, isten tudja, micsoda erős csapatok rejtőznek még hátul, a sötét cserjés mélyén, végképp inukba száll a bátorság, és szégyenszemre - megfutamodnak. A két szakállas nyomukba ered, de már minden hiába, nincs az a hatalom, ami a szétszóródott-zilálódott harcosokat újból csatarendbe állíthatná. Nem akarnak többé harcolni, s mikor a Polgármester feléjük kiáltja nagy hangtölcsérével:

- Adjátok meg magatokat!

Szó nélkül feltartják a kezüket, és hagyják magukat megkötözni. A két szakállas vezér megkísérel visszalopakodni a hadifoglyok sorfala mögött a Gályához, és elcsenni egy mentőcsónakot, ám Xilofon tábornok szemfülesebb, gyorsan utánuk indítja Parittya főhadnagy vezetésével a távfutó osztagot - s őket is elfogják. A Fejedelmet, mint fő-fő foglyot a főfogolyketrecbe teszik, melynek kulcsa a Polgármester zsebébe kerül. A Fáta Morgána-iak aljas terve csúfosan megbukott. Dugába dőlt. V ége. A Polgármester kezet szorít Cinege főrendőrrel, Cinege főrendőr Xilofon tábornokkal, Xilofon tábornok a Polgármesterrel.

Mire mindez lezajlik, már estébe hajlik az idő. A győzelem hírére a hátul várakozó lakosok is elő szivárognak, az útjelző táblák mentén. Az egyikből ferdén kiáll egy szög.

- Még jó, hogy elhoztam a kalapácsot - mormolja Mimóza, odalép, és gyorsan beveri. - Különben mi újság? Hallom, győztünk.

- Azt mondják - feleli Kishattyú álmosan, büszkén. - Nézd csak, nézd, az ott, a ketrecben a Fejedelmük! Hej, amikor előtte álltam. … Emlékszel, Róbert, milyen volt az, amikor előtte álltunk, és én azt mondtam neki ... azt mondtam: csak a testemen át!?

- Hm … mmmmm … emlékszem. Én meg azt mondtam, hogy nem vagyunk mi afféle nyimnyám alakocskák, amilyeneknek képzel, és aki velünk birokra kel, azt bizony leteperjük, ha mégoly erős is! - nyújtózkodik Hóbort Róbert jókedvűen.

- Azt hiszem, ránk itt már semmi szükség - ásít Mimóza. - Szerencsére újra kitört a béke. A többit nélkülünk is meg tudják csinálni. Mi megtettük a magunkét - gyerünk aludni.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

KRIX-KRAX TANÁR ÚR FÖLDET ÉR

Mimóza mérgesen zöttyen vissza ágyába, és fejére rántja a dunnát.

- Ez se tud később jönni! - zsörtölődik.

Az adóbeszedőt szidja, aki rajta is eljött bevasalni, mint mindenkin minden évben a kötelező tizenkét és fél garas dobkályhaadót. A Piacteret ugyanis ősidők óta közköltségen fűtik az emeletes dobkályhával, hiszen a Piactér mindenkié. Mimóza nem is az adó miatt haragszik, á dehogy. Elvégre ami kötelező, az kötelező, ilyesmiről nem lehet és nincs is értelme vitatkozni, csak az adóbeszedőre mérges, aki legédesebb álmából verte fel ilyen semmiség miatt.

„Hány óra? Hm … még dél sincs. Igazán hallatlan! Hát mikor pihenje ki magát az ember ilyen szörnyű fáradalmak után?” - dohog, falnak fordul, és már csak egy hajszál választja el az álmok világától, amikor újra megszólal a kolomp. Mimóza felnyög.

„Úgy látszik, mindenki friss és üde, csak én vagyok álmos és üdetlen - emelkedik fel a puha párnáról. - Érthetetlen ...” Minden tagját külön megrázza, kényesen, mint kutya a mancsát, ha hideg vízbe dugta, kivackolódik az ágyból, a kolomp meg közben egyre szól, kalimpál, kolompol.

- Leszakad! - dörmögi ki Mimóza nagy hangon, majd némileg kisebben hozzáteszi: - Egyéb se hiányzik ...

Ajtót nyit. Ottokár szabó áll az ajtóban kifulladva, hadonászva.

- Jöjjön gyorsan, de tüstént, ha érdekeset akar látni!

- Mi érdekeset?

- Krix-Krax tanár úr pörög!

- Hát már megérkezett?

- Dehogy. Fenn pörög a felhők közt.

- Már miért pörögne? - csóválja a fejét Mimóza,

- Nem tudom. Senki se tudja. Kapjon már fel valamit, és jöjjön utánam, én előre sietek. Egy percet sem akarok elmulasztani a látványosságból! - lelkendezik, és elrohan a Piactér felé, Mimóza pedig öltözni kezd. Szépen, kényelmesen. Ő ugyanis sohasem siet. Nem is tudja, hogyan kell sietni.

„Még hogy pörög? … - elmélkedik. - Hát ezt csakugyan kár lenne elszalasztani. Kíváncsi vagyok, mikor lesz már itt újra rend.” - S indul.

Amint a Kallantyú utcához ér, eszébe jut, hogy kifogyott a ceruzája, márpedig ceruzát s egyéb ilyen különlegesebb holmit csakis a Rezeda bazárban lehet kapni. „Az a pár perc már úgyse számít” - gondolja, s bekanyarodik a kis keresztutcába. A Rezeda bazár rolója azonban le van húzva, és csak egy cédula fityeg rajta:

A PIACTÉRRE MENTEM NÉZNI REZ.

„Még ő is! - hökken meg Mimóza, és megszaporázza lépteit. - Akkor már igazán komoly néznivaló lehet.”

Hát az is.

Óriási tömeg figyeli az eget, ahol a repülőgép úgy pörög, mint Brúnó, a búgócsiga-riporter szokott, a saját tengelye körül.

Mimóza összetalálkozik Kishattyúval. Nemsokára Hóbort.Róbert is megjelenik. Ottokár szabó is csatlakozik hozzájuk.

- Na, mit mondtam? - döngeti hencegve a mellét. - Igazam volt? Igazam volt? - És büszke, mintha legalábbis ő rendezné ezt az egész színjátékot, melynek főszereplője Krix-Krax tanár úr, színpada pedig az ég.

- De mi lesz ennek a vége? - kérdi Kishattyú ijedten. - Meddig ...

- Már a tűzoltókocsit is kihozták - újságolja Ottokár szabó.

- Minek?

- Ha esetleg tűz ütne ki. Sose lehet tudni.

- Mit csinálhatott a szerkezettel? - töpreng Hóbort Róbert. -

Hiszen eddig csak egyenesen tudott repülni. Mi történhetett, hogy most pörög? És mi ennek az értelme?

- Szerintem semmi - dünnyögi Mimóza -, egyáltalán semmi.

Hát lehet valami értelme annak, hogy valaki az ég kellős közepén pörög?

Szegény Krix-krax tanár úr fenn a levegőben majdnem ugyanezt gondolja.

Mikor Kishattyú és Hóbort Róbert kiugrott a gépből, nagy egyedülségében törni kezdte a fejét, mit tudna csinálni, hogy le-szállhasson a gép. Sorra megvizsgált minden gombot, csavart, kereket, szelepet, pedált, rugót, emeltyűt, billentyűt, szivattyút, dugattyút, fogantyút.

Hosszas kísérletezés után rájött, hogy ha a baloldali kereket teljesen elcsavarja, a jobb oldali fogantyút felnyomja, és lábával közben leszorítja a középső pedált - a gép pörögni kezd. A legfontosabb azonban még mindig hátravolt: megoldani, hogy a pörgés spirálvonalban, tehát dugóhúzóformában lefelé irányuljon, s akkor, mint egy nagy levegőörvény tölcsérében, lecsavarodhatna a földre. E nélkül az egész pörgésnek semmi értelme.

Az első kísérletnél a gép bukfencet vetett, aztán egy fél bukfencet, de utána nem billent vissza rendes helyzetébe, hanem úgy maradt, mint egy hátára esett, kemény hátú, kapálódzó bogár. Krix-krax tanár úr tehát fejjel lefelé röpködött tovább. Gépe azonban ezáltal sem került közelebb a földhöz. A kísérletet sürgősen vissza kellett csinálni, mert a tanár úr gyomra veszedelmesen kóválygott, és úgy érezte, hovatovább szétrobban a feje.

„Ezentúl tornaórán tótágasból mindenkit egy fokkal enyhébben osztályzok - fogadkozott. - Hiszen ez rémes!”

A második próbálkozásnál a gép, mintha csúzliból lőtték volna ki, száguldani kezdett - hátrafelé. Robogott árkon-bokron, helyesebben felhőn-ködön át, mintha meg sem akarna állni a világ végéig.

„Összeütközöm a láthatárral!” - gondolta Krix-Krax tanár úr rémülten, s kapkodni kezdett. Végül sikerült reszkető kézzel kikotornia a fogaskerekek közül a diónyi tűzkövet, amit abban a hitben mesterkedett oda be, hogy majd attól végre megindul lefelé a gép. „Rossz ötlet volt, végzetesen rossz ötlet” - hebegte, s undorral ledobta az átforrósodott tűzkövet. Ő még a kőnél is jobban be volt gyulladva.

Hol szállt, hol pörgött, felváltva, alatta pedig zúgtak, zajlottak az események. Fentről, mint egy páholyból nézte az egészet. Látta, amint kiköt a Gálya, megkezdődik a csata, fellobbannak a szikraszórók - de hol a Hajó? Hiszen a Hajó kötelessége meg-védeni őket, a Hajó legfőbb erősségük. Furcsa ez az egész. Mi lesz most? Meg tudja-e védeni magát ez a gyenge kis nép? Aligha ...

A lenti kavargásból kialakuló kép is mintha ezt mutatná. Krix-Krax tanár úr teljesen elcsügged. Csak azt nem érti, miért szedi fel a végén a Gálya a horgonyt, és miért vág neki a tengernek olyan sebességgel, mintha menekülne. Talán mindent lerombolt, s mint ki jól végezte dolgát, otthagyja a feldúlt város romjait, és menti a zsákmányt? De mivel magyarázható, hogy a Piactér házai, legalábbis innen fentről, éppolyanoknak látszanak, mint eddig? Semmi sem változott. Minden ép, minden a régi, az ellenség pedig elhajózott. … Talán itt hagyták a katonáikat? Megszállták a várost? Ez lehet … De akkor is le kell szállni. Krix-krax tanár úr osztozni akar a többiek sorsában. A Piactéren, látja, nagy tömeg nyüzsög. Mi lehet ott? Valamit néznek ... Mit nézhetnek? Mindnyájan felfelé. … Csak nem őt nézi ez a rengeteg ember? …

Krix-Krax tanár úr még egyszer, immáron ki tudja, hányadszor, átvizsgálja-bogarássza-kutatja-matatja repülőgépét. Csak egy tanárnak lehet ilyen rémes türelme.

- Nincs más hátra - mormolja végül, és hősies elszántsággal a fejéhez nyúl. - Nagyon, nagy-gyon sajnálom, de hát ...

Krix-Krax tanár úrnak tizenhat rugóból van a haja. Hat hajaszálát fel kell áldoznia a nagy cél érdekében. Leveszi kalapját, fejéből kicsit sziszegve kicsavarja a hat hajszálrugót, kalapját visszanyomja, a rugókat gondosan beolajozza, egyetlen nagy, hosszú rugóvá pödörgeti-sodorgatja, az egyetlen nagy, hosszú rugót beilleszti a fogaskerekek közé, majd az egyik kis billentyű emeltyűjéhez rögzíti úgy, hogy ha az alsó külső fogantyút jobbra fordítja, a rugó megfeszül, és lendületbe hozza a fogaskereket.

- Egyszerű, mint a pofoncsapás - mormolja elégedetten -, csak rá kell jönni. Most pedig - szerencse fel!

Először tehát teljesen elcsavarja a baloldali kereket, felnyomja a jobb oldali fogantyút, és közben leszorítja a középső pedált - mire a repülőgép pörögni kezd saját tengelye körül. Eddig rendben van. Most jobbra fordítja az alsó külső fogantyút - s a pörgésből lassú kanyarodásokkal, kígyózva lefelé kezd siklani - hát ez óriási! Ha így halad tovább - örvendezik -, pont a Piactér középén ér földet. Milyen nagyszerű lesz!

Lenn a Piactéren eközben az emeletes dobkályhából kék füstcsík kezd karikázni felfelé.

- Próbafűtés - dörzsöli a kezét fázósan Ottokár szabó. - Hja, nemsokára itt a tél. Jön a télikabát, bélés, vatelin, prém, dupla gombolás, mandzsetta, karmantyú ...

- De hogy füstöl, pfű! - méltatlankodik Mimóza. - Úgy látszik, megint nem tisztították ki.

Füstöl …

Kék-szürke felleg gomolyog ki a teteje körül, mintha prémszegélyes sapka ülne a kályha lapos fején. A közelállók krákogni, köhécselni, harákolni kezdenek, és messzebb húzódnak. A levegőben korom és pernye szálldos.

A dobkályha körül üresen maradt körsávban fekete fűtők és kéményseprők szaladoznak szénnel, fával, lapáttal, vödrökkel, kefékkel. Mimóza félti a hamvasfehér göndörségét, a lehető legtávolabbra hátrál.

- Utóvégre az ember nem engedheti meg magának azt a luxust, hogy soron kívül is megfürödjön - borzong össze.

Három kéményseprő hórihorgas létrát cipel, a dobkályhának támasztják. Ekkor hangzik fel mindenfelől a kiáltás: - Ereszkedik!

- A kályha?! - riad fel Mimóza ijedten.

- Dehogy! - böki oldalba Kishattyú. - Oda nézz, fel! A repülőgép. Köröz és ereszkedik.

- Minden jel arra mutat, hogy Krix-Krax tanár úr megjavította a szerkezetet - állapítja meg Hóbort Róbert tárgyilagosan.

- Nekem azt mondták - fontoskodik Ottokár szabó, a bennfentesek jólértesültségével -, hogy a repülőgépnek, ha épségben földet ér, külön termet nyitna k a múzeumban, és ott fogják mutogatni.

- Ugyan ne beszéljen már zöldségeket - horkan fel Róbert. - Mit érne az egész gép, ha múzeumban penészedne? Egy repülő-gép nem azért repülőgép, hogy nézzék, hanem hogy repüljenek vele.

- És pörögjenek. Pörögjenek! - (Ez persze Mimóza.)

- Mindjárt leér! - tör ki a kiáltás a tömegből, és mindnyájan odanéznek.

- Vigyázat!

- Mindenki félre! El az útból!

- Hiiii! ... A dobkályhán köt ki!!! - szörnyed el mindenki.

S valóban - bármily ügyesen kormányzott is Krix-Krax tanár úr, a könnyű kis gépet egy hirtelen szélroham félrelódítja, más pályára billenti, s az utolsó nagy körív pont a dobkályha lapos tetején fejeződik be. Nem épp eszményi repülőtér ... Krix-Krax tanár úr belesüllyed a füstfellegbe. Szeme-szája tele lesz korommal, alig kap levegőt. Kiugrik a gépből. Talpát a sütős platni n sietősen kapkodva a létrához rohan.

- Mentsétek meg a gépemet! Segítség! Gyúlékony! - löki segélykiáltásait az újabb létrakat cipelő kéményseprőkre. Csáklyákkal, kampókkal, kötelekkel rohannak, kúsznak felfelé, rángatni kezdik a kis masinát. Krix-Krax tanár úr maga is tolja, nyomja, emeli a repülőgépét, sziszeg, fuldoklik „Ha most nem lesz belőlem sült gesztenye, hát soha!” - végre átemelik a dobkályha peremén a gépet, és vastag kötelekkel leeresztik a földre.

- Gyorsan - sürgetik a kéményseprők a tanár urat -, mert meg-gyulladunk. - És úgy másznak le a létrákon, mint menekülő, fekete pókok.

Lenn a tömeg dermedten nézi az izgalmas jelenetet. Mikor végre a gép szerencsésen lejut, Krix-Krax tanár úr pedig, fején el-maradhatatlan szalmakalapjával, olajosan és kormosan megjelenik a létra tetején, a füstgomolyok különleges bugyolájában, mint valami varázsló - üdvrivalgásban törnek ki. Krix-Krax tanár úr összesütögetett talpa sajgását és torka kaparászását feledve, meglengeti kalapját a lentiek felé. Úgy látszik, béke van. Hogyan s miképp, még titok előtte, de béke van. A sok ismerős arc egybefolyik szeme előtt, lengeti, lengeti kalapját ... Megható pillanat.

- Éljen Krix-Krax tanár úr! - ordítják, harsogják mindenfelől.

Leghangosabban az iskolai tanulók, akik örülnek, hogy végre szabadon ordíthatnak, mindegy, hogy mit.

Krix-Krax tanár úr e pillanatban maga is füstölni kezd, kalapjából pedig apró, sárga-kék lángnyelv lebben ki. A következő másodpercben erős vízsugár ömlik a nyakába. A tűzoltószivattyú véletlenül tökéletesen működik. A dobkályha tetején rövidesen minden vízben úszik, Krix-krax tanár úrral együtt. A nézőközönség ujjong. Tombol. A tanár úr a tőle telhető leggyorsabban lemászik a létrán. Mikor leér, kicsit tétován megforgat ja megpörkölődött szalmakalapját, végigsimítja megfogyatkozott hajszálait, végignéz siralmasan csurgó, kormos öltözékén, mely valaha hófehér volt - nem egészen Így képzelte diadalmas meg-érkezését.

- Nagyon, nagy-gyon örülök - mondja Brúnó riporternek, aki muzsikálva mellé repül, és nyilatkozatot kér tőle a Reggeli Tejeskávé holnapi számába.

Cinege főrendőr, aki a csatában megsebesült, most bekötözött fejjel hozzálép, és megkéri, hogy a gépét hagyja kinn közszemlére az érdeklődőknek, természetesen rendőri felügyelet alatt.

- Nagyon, nagy-gyon szívesen.

Kalapjával még egyet lenget a csődületnek, aztán fejébe nyomja, és csöpögve megindul tulipános kertje felé.

- Holnap tanítás! - szól még vissza a nebulóknak, mire azok ajkán egyszeriben elhal az éljenzés és lehervad a vigyor - aztán eltűnik a sarkon. Senki sem követi, mindenki a repülőgép körül tolong.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

MEGINT ESTE VAN

Kishattyú nagy bársonypárnán ül, fejét a kanapénak támasztja. Mimóza hozza a teát meg egy tálcát. - Vaníliás kiflicske - kínálja büszkén, s leül maga is, mint vendéglátó házigazda.

- Örülök, hogy megint itthon vagy, Kishattyú.

- Őszintén szólva én is örülök, Mimóza - vallja be Kishattyú.

- De azért nem bántam meg, hogy elmentem. Sok mindent láttam, és hidd el, valahogy más vagyok, mint azelőtt. Most úgy érzem, mindenhez van közöm, ami itt történik. Erről jut eszembe: mit szólsz a nagy tárgyaláshoz?

- Mit szólnék? Meg sem írta az újság. Vagy megírta? Lehet ...

Kicsit túl kövér manapság az újság. Túl sok minden van benne. A minap is azt olvastam. hogy a Páfránypark külső fáira fel kell akasztani ... és nem találtam a folytatást. Máig sem tudom, mit vagy kit, hova és minek kell felakasztani? Hát való ez?!

- Hatalmas cikk volt a tárgyalásról, mindjárt az első oldalon, nagy, vastag betűkkel.

- Ja, az volt az? - Mimóza kicsit zavarba jön. - Persze, persze, már emlékszem … Túl vastag betűkkel nyomtatták. Azért nem olvastam el. Még bosszankodtam is a túl vastag betűk miatt. Meg aztán hosszú is volt az a ... dolog.

- De érdekes. Megtudja belőle az ember, hogy miképp is zajlott le a nagy tárgyalás a Polgármester és a Fejedelem közt, mielőtt a Gálya elhajózott volna.

- Igen, igen, hogy miképp zajlott, tudom, tudom... azért valamennyire elolvastam, ne hidd, hogy egyáltalán nem, csak nem teljesen. Szóval nem végig.

- A Polgármester jól odamondogatott. A Fejedelem azt állította, nem is az ő ötlete volt ez az egész, rábeszélték, rávették, rászedték, neki magának ez eszébe se jutott volna, tudod, hogy van az: ilyenkor mindenki fűt-fát összehord a másikra, hogy magát tisztára mossa. Rögtön meg is kötöztette a két főkolompost, a két szakállas vezért, és azt ígérte, alaposan meglakolnak. Aztán megkötötték a békét.

Mimóza felélénkül.

- Hát azt, látod, okosan tették! Legalább nem szaladhat el.

- A többit már tudod. A Gálya felszedte a horgonyt, és elmentek. Vissza aszigetükre. - És most mi lesz?

- Mi lenne? Semmi. Béke van, mint azelőtt. Már a tilalmat is feloldották, új hirdetményt ragasztottak a régi hátára. - Ez azt jelenti, hogy ...

- Azt. Mindenki mehet, ahová akar. Most már szabad.

Mimózán látszik, hogy egyáltalán nem ujjong a hír hallatára.

- Elmégy, Kishattyú? - kérdi habozva. - Elmégy újra?

De Kishattyú csak vállat von.

- Nem én. Minek mennék? Inkább rendbe akarom hozni a vityillómat, mert nagyon elhanyagolódott, míg nem voltam itthon. Hiába, rögtön meglátszik egy házon, ha nem laknak benne.

Mimóza felvidul.

- Ehhez én is hozzájárulok egy ajándékkal - mondja, és a háta mögül előhúz egy óriási névtáblát. melyre azt pingáltatta:

KISHATTYÚ, A HÍRES VILÁGUTAZÓ!

- Az ajtódra. Ki kell szegezni. Kishattyú pironkodva veszi át a táblát.

- Nagyon köszönöm, igazán borzasztóan köszönöm, Mimóza.

Kedves tőled, hogy ilyesmire gondoltál. De ... nem lehetne inkább a szobámban kiakasztani, kép helyett? Hogy ne legyen olyan feltűnő. Azt hiszem - méregeti -, eltakarja az egész ajtót, akkora ...

- Nem lehet! - torkolja le Mimóza erélyesen. - Azért van, hogy feltűnjön. Az ajtóra kell kiszegezni.

- Hát jó - sóhajt Kishattyú. beletörődve a változhatatlanba -, legyen az ajtómra, ámbár ...

- Egy rím et is faragtam a tiszteletedre - folytatja Mimóza ünnepélyesen.

- Nahát! Hol van?

- Itt, a kezemben. Így hangzik:

Juj, de boldog vagyok, komám,

hogy megjöttél végre, no lám!

Kishattyú feláll, leporolja buggyos nadrágját, és kíváncsian belekukkant a papírba, hogy kész-e.

Kész.

- Nagyon szép rím, Mimóza. El vagyok tőle ragadtatva! Mimóza átnyújt ja a papírt.

- Tessék. Díszpapír. Rámásoltam az egészet, hogy eltehesd emlékbe. Mert mégiscsak, ugye, más az, ha ...

- Köszönöm. A névtáblát is, a díszpapírt is, a vaníliás kiflicskéket is meg mindent. De most már mennem kell, késő van.

- Te mindig csak mégy - duzzog Mimóza, s egy gyors pillantással megszámolja, hány vaníliás kiflicske maradt a tálon. - És csak ötöt ettél.

- Hatot.

- Ötöt! És nem is meséltél semmit.

- Majd holnap. Holnap rengeteget mesélek. Mindent, érted,

Mimóza? Mindent elmondok. Hiszen most már holnap is együtt leszünk.

- Tudod mit? Ha felébredsz, gyere át hozzám reggelire. Mézes tea, vajasbutyor ... És hozd magaddal Róbertet is.

- Át jövök. Hát jó éjszakát, Mimóza!

- Szép álmokat, Kishattyú.

Kishattyú lassú, sétáló léptekkel, dúdolva indul a sötétben vityillója felé. Hóna alatt a tábla.

Mimóza kiáll a kapujába. Teljes csend van. Mint rendesen.

Mo-za-ik lakosai alusznak. Alszik a rendőrség és az Ólom katona Gárda, Cinege főrendőr és Xilofon tábornok, alszik Ottokár szabó és Kleofás József, szunyókál már Brúnó riporter és terebélyes felesége, Brunhilda, álomba szenderült szegény Krix-krax tanár úr is, a Polgármester pedig visszatehette végre könyvszekrényébe „A hadvezetés csínja-bínja” című nagy forrásmunkát, és szintén álomra hajtotta fáradt fejét.

Mimóza áll a kapuban. Olyan sötét van, hogy még ő is feketének látszik. De ezt nem tudja. Azt tudja csak, hogy körülötte minden fekete, álmosítóan és simogatóan fekete. „Most mink mindnyájan egy nagy feketeségnek az ölében ülünk ... Vagy talán egy nagy barlang ez, amit este ránk tesznek és reggel levesznek? … Vagy egy óriási papírmasé alagút?” ... Áll, csak áll, és még sokáig integet Kishattyú után, akinek alakja a hold vörös fényében egyre kisebb lesz.

Table of Contents

ELSŐ FEJEZETMIMÓZA ÉS A VÁROS

MÁSODIK FEJEZET KARAMBOL!

HARMADIK FEJEZET MIMÓZA ÉS KISHATTYÚ KÜLÖNÖS MEGISMERKEDÉSE

NEGYEDIK FEJEZETKISHATTYÚ BÚCSÚZNI KEZD

ÖTÖDIK FEJEZET KISHATTYÚ MEGOSZTJA A TITKÁT MIMÓZÁVAL

HATODIK FEJEZET BEFUT A HAJÓ

HETEDIK FEJEZET KISHATTYÚ TENGERRE SZÁLL

NYOLCADIK FEJEZET SZEGÉNY BRÚNÓ!

KILENCEDIK FEJEZET FIASTYÚK SZIGETE FELÉ

TIZEDIK FEJEZET TEODOR APÓÉK BIRODALMA

TIZENEGYEDIK FEJEZET KISHATTYÚ ÉS HÓBORT RÓBERT FOGSÁGBA ESIK

TIZENKETTEDIK FEJEZET MIMÓZA BOSSZÚT FORRAL PINGPONG PONGRÁC ELLEN

TIZENHARMADIK FEJEZET A FEJEDELEM TÖMLÖCÉBEN

TIZENNEGYEDIK FEJEZET DE MESSZE VAGY, MIMÓZA!

TIZENÖTÖDIK FEJEZET MIMÓZA LÁTOGATÁSA KRIX-KRAX TANÁR ÚRNÁL

TIZENHATODIK FEJEZET A NAGY KÍSÉRLET CSŐDÖT MOND

TIZENHETEDIK FEJEZET MIMÓZA A HEGYEN

TIZENNYOLCADIK FEJEZET MIMÓZA ITT MÁR SEMMIT SEM ÉRT

TIZENKILENCEDIK FEJEZET A NYUGTALANSÁG ÓRÁI

HUSZADIK FEJEZET TÁMADÁS!

HUSZONEGYEDIK FEJEZET KRIX-KRAX TANÁR ÚR FÖLDET ÉR

HUSZONKETTEDIK FEJEZET MEGINT ESTE VAN