P. G. WODEHOUSE

NYÁRI HOLDFÉNY

hazel Kiadó

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

SUMMER MOONSHINE / Penguin Books, London, 2007

© Hungarian Translation: Vitéz Ágnes, 2008

hazel Kiadó, Budapest

Fordította: Vitéz Ágnes

Borító: Kelemen Czakó Rita

Marketing: Héjj Róbert

ISBN 978 963 85271 9 6

Felelős kiadó: Korándi József

1.

Kék-arany fényben játszó csodálatos reggel volt, az égen úszó gyapjas bárányfelhők alatt a napfényben rovarok döngicséltek. A BBC időjósa, aki köztudottan bárkinél jobban ért a szófacsaráshoz, „magas nyomású légtömeg"-ről értekezett, mely „jelenleg az Egyesült Királyság nagyobbik felét a Shetland-szigetektől délre" beborítja, és előreláthatólag „huzamosabb ideig tartózkodik majd zavartalanul az ország légterében". Nyulak szökdécseltek a bokrok alján. Tehenek bőgtek a mezőn. Vízipatkányok kergetőztek a folyóparton. És egy lépéssel feljebb a darwini ranglétrán, Sir Buckstone Abbott úri otthonának fizetővendégei a Berkshire grófságbeli Walsingford kastélyában ugyancsak nyüzsögtek, zsibongtak, élvezték a napsütést, és ki-ki ízlésének valamint hajlamainak megfelelően múlatta az időt.

Mr. Chinnery Mrs. Folsommal krikettezett. Tanner ezredes a poonai életről mesélt Mr. Waugh-Bonnernek - szerencséjére ő kezdeményezte a beszélgetést, ezzel elejét véve annak, hogy Mr. Waugh-Bonner mesélje el neki, milyen is az élet Malájföldön. Mrs. Shepley zoknit kötött. Mr. Profitt, akinek a fonákja láthatóan még némiképp tökéletesítésre szorult, a falnál gyakorolta magát. Mr. Billing napfürdőt vett. A keménykötésű amerikai ifjú, Tubby Vanringham pedig törölközővel a nyakában sietett át a teraszon, útban a folyó felé.

Prudence Whittaker, Sir Buckstone nélkülözhetetlen titkárnője kilépett a házból magasan, karcsún és elegánsan. Zord pillantást küldött Tubby távolodó háta irányába, és hideg, metsző hangon, ami úgy hangzott az álmosító csendben, mint jégkockák koccanása a pezsgősvödörben, megszólalt:

- Mr. Vanringham!

A némiképp testes, nagydarab fiatalember e hang hallatán megtorpant. Megfordult, körülnézett, majd megmerevedett, s zordan felvonta a szemöldökét, mint akit kellemetlen meglepetés ért. Azok után, ami e leányzó és közte történt alig egy hete, tényként kezelte, hogy bevégeztetett, s ők nincsenek többé beszélő viszonyban.

- Nos? - kérdezte kimérten.

- Megkérdezhetem, hogy fürödni szándékozik-e?

- Éppenséggel azt szándékozom.

- A lakóhajónál?

- Naná. Annál a rozzant csotrogánynál.

Miss Whittaker orrcimpája alig észrevehetően megremegett. Figyelembe véve a klasszikus szabályosságot, amely körülvette, meglepőnek tűnhet, hogy a szóban forgó szerv fitos, csaknem hetyke orrocska volt. A hölgy hangja azonban változatlanul hűvös, mondhatni szenvtelen maradt.

- Ki beszélt itt csotrogányról?

- Hát nem maga mondta, hogy...

- Nem mondtam. Eszembe sem jutna efféle szavakat kiejteni a számon! Ahogyan az „igen" helyett sem használnám soha, semmi esetre a vulgáris „naná"-t, nem mondanék „gáz"-t „kellemetlenség" helyett, „kajá"-t „étel" helyett, és...

- Jól van na, maga nyert. De miért is állított meg?

- Pusztán csak arról szándékoztam önt értesíteni...

- Elképzelem - dobódott fel Tubby hirtelen, mert váratlanul homlokon csókolta az esprit de l'escalier*, bár a szájára toluló csípős megjegyzés legalább egy héttel megkésett -, hogy mikor ebédelni viszi a fiúja, aki ékszert küldözget magának, maga az asztal fölött imígyen szól majd hozzá: „Ó, Percy, kérem, nyújtsa ide, legyen szíves, a burgonyát!"

Miss Whittaker mesterien ívelt ajkai megremegtek, de az elhangzottakat sem megerősíteni, sem cáfolni nem kívánta.

- Pusztán csak arról szándékoztam önt értesíteni, hogy nem fürödhet a lakóhajónál.

- Nem? Na és miért nem?

- Mert foglalt. A nyár hátralévő részére kiadtuk.

Tubby Vanringham igen szerette volna megőrizni e méltatlan társalgás során a hidegvérét, de ez a hír kizökkentette büszke szenvtelenségéből. A lakóhajó, mely Sir Buckstone birtokának végében, a folyóparton volt kikötve, az egyetlen hely, ahol az ember meztelen fürdőzhet, kivéve, ha elzarándokol a Walsingford Parva falucskája melletti öreghídhoz, mérföldekkel arrébb, és az egyetlen olyan alkalmatosság - megint csak a hidat leszámítva -, ahonnét fejest lehet ugrani.

-      Jesszusom! - nyögött fel. - Ez komoly?

- Úgy van. És a bérlő természetesen szeretné megőrizni a hely privát jellegét. Nem kíván idegeneket látni, mikor kitekint az ablakán. Különösen nem testes idegeneket - pontosította Miss Whittaker -, amint ott pancsolnak. Lesz szíves tehát másutt fürdőzni. Mindössze ennyit kívántam közölni. Mr. Vanringham, további jó napot!

Azzal visszavonult a házba, előkelően suhanva, akár egy hattyúlány a vízen. Tubby egy percnyi tétova ácsorgás után haladt csak tovább megkezdett útján, homlokráncolva, s tehetetlen mérgében a kavicsokat rugdalta maga előtt.

Lelkében ellentétes érzelmek vívtak ádáz küzdelmet. Ez a nő úgy bánik vele, hogy az még az olyan, az érintett nemről hírhedetten lesújtó véleménnyel bíró férfiakat is, mint Schopenhauer, hitetlenkedő füttyentésre késztetné. S bár szívből megvetette Éva e méltatlan leányát, és iszonyodott tőle, kelletlenül konstatálta magában, hogy még mindig szereti. Legszívesebben egy féltéglát vágna Miss Whittaker fejéhez (az egyik kezével), ugyanakkor viszont - sőt talán még inkább - hevesen szorítaná magához (a másikkal), és elborítaná arcát forró csókjaival. A helyzet bizony felettébb kényes és bonyolult.

Céltalan léptei a kocsiszín felé vitték, és ha szükség lenne még bármi bizonyítékra azt illetően, milyen mélységekig merült el az önvizsgálatban, nos, ékes bizonyítékként szolgálhat a tény, hogy csak jóval azután jutott el a tudatáig az onnét kiszűrődő harsány, öblös hang, hogy elhaladt a boltozatos kapu mellett. Csaknem egy percbe telt, míg felfigyelt rá, akkor azonban tüstént megállt, megfordult és visszatalpalt, hogy megnézze, mi lehet az. Dúljon bár a lelkében ádáz csata, azért semmi érdekesről nem akart lemaradni.

A hang, amit ekkorra már házigazdája, Sir Buckstone Abbott hangjaként azonosított, mogorva morgássá halkult, de amint Tubby a kapuhoz ért, megint csak felerősödött.

Bekukkantva azt látta, hogy Sir Buckstone a lányával, Imogennel társalog, akit baráti körben inkább csak Jane-nek szólítanak.

Sir Buckstone Abbottot - úgy látszott - fékezhetetlen düh kerítette hatalmába. A napfény és a friss szél, ami a lakóhelyéül szolgáló felföldet simogatta, arcára egészséges pírt varázsolt az évek során. E szín azonban most lilás árnyalatot öltött, és még távolról is feltűnő volt az öregúr szemének villámlása. Tubby úgy értelmezte a jelenetet, hogy éppen elűzni készül hajlékából leányát, annak valamely súlyos vétke miatt - e gyanúját látszott megerősíteni az is, amit hallott.

- Szamár! - harsogta az öreg, ahogy a helyében bármely atya harsogná tévelygő leánya fölé tornyosulva. - Bolond! Félnótás! Ostoba tökfilkó!

De Jane nem a megbánás és a szégyen súlya alatt görnyedt atyja lábainál. Kis kétüléses Widgeon 7-esének egyik belső szervét támadta meg valami kisebb betegség, ami e típusnak sajnos a sajátja, ezért hajolt a motor fölé csavarkulccsal a kezében. A jövevény érkeztére kiegyenesedett. Karcsú, kecses, csinos jelenség volt. Húszéves, szőke, fiúsan fesztelen. Búzakék szemében szelíd fény ragyogott, az a fajta, ami akkor ül ki a nők szemébe, mikor makacs, önfejű gyermekükkel vagy megfontolatlan, makrancos őseikkel van dolguk.

- Buck, Buck - csitította az apját. - Viseld méltósággal!

- De ha nem megy!

- Gyerünk csak, próbáld! Hol marad ilyenkor a férfias jellem?

- Eltiporták. Irgalmatlanul eltiporták.

- Nevetséges! Hidd el, minden a legnagyobb rendben lesz.

- Ezt mondja az anyád is - nyögte Sir Buckstone, akit kellemesen érintett ez a különös egybeesés.

- Márpedig amit anyám mond, ahhoz igazodik a világ! Elsimítom a dolgot, bízd csak rám.

- De ezek cápák, és mellettük áll a törvény! Azért merik ezt tenni. Biztos lehetsz benne, hogy Busby... Ó, te jó ég, ott jön Chinnery! - kiáltott fel Sir Buckstone, és sebesen elviharzott. Noha korpulens alkat volt, ráadásul abban a korban, amikor az ember ízületei már veszítenek hajdani ruganyosságukból, mindig nagyon fürgén mozgott, ha valamelyik fizető-vendégét látta közeledni. Különösen igaz volt ez Mr. Chinneryre nézve, akinek még pénzzel is tartozott.

Tubby magyarázatra várva lépett a kocsiszínbe. Információéhsége egy időre tökéletesen elfeledtette vele saját élete nyűgét s nyilait.

- Hát ez mi a csuda volt? - kérdezte.

- Buck fel van dúlva.

- Nekem is feltűnt. Mondtam is magamnak: ez a Sir Buckstone mintha egy cseppet fel lenne dúlva. Na de miért nevezte kegyedet félnótásnak?

Jane felnevetett. Vonzó volt a nevetése, és különösen megejtő volt, ahogyan ilyenkor felvonta mindkét szemöldökét. Sok férfinak feltűnt már ez a kedves vonása, Tubby viszont csak most figyelt fel rá úgy istenigazában, és egy pillanatra át is suhant a fején a gondolat, milyen lenne beleszeretni. Aztán inkább mégis elvetette az ötletet. Pedig megtehette volna, minden nehézség nélkül, csakhogy elege lett immár a nőkből. Túl sűrűn bántak el vele, és semmi kedve nem volt szétzúzott szívéhez ismét rúgásközeibe engedni akár egy mégoly nyilvánvalóan megbízható leányzó lábacskáit sem, mint amilyen ez a Jane. A továbbiakban szerelmi életét egy trappista szerzeteséről kívánta megmintázni.

- Nem engem nevezett félnótásnak. Magában beszélt.

- Ahá, a jó öreg monológ.

- Úgy ám.

- Na de miért nevezte önnönmagát félnótás szamárnak?

- Mert az. Bolondot csinált magából szegény pára. Én is dühös vagyok rá, ami azt illeti. Ha nem lett volna annyira összetörve és oly nyomorult állapotban, ha nem vagdalta volna máris késekkel magát, miként Baál papjai, bizony lehordtam volna magam is annak rendje és módja szerint. Álmodnia sem lett volna szabad ilyesmiről, mikor olyan szűkre szabott a pénztárcája! Képzelje csak el, Tubby! A hiteltúllépések miatt a bank már rég a sarkában liheg. A gonosz farkas mondhatni ott vonyít az ajtóban, és ezenközben mit gondol, mire vetemedik Buck? Kiadat egy könyvet a saját költségén.

- Kinek a könyvét?

- Természetesen a sajátját, maga kis oktondi.

Tubby szigorúan nézett, mint aki eleddig nem gyanított szégyenfoltot talál egy különben tiszteletre méltó jellemen.

- Nem is tudtam, hogy az apja könyveket ír.

- Csak ezt az egyet. Régi időkben esett vadászkalandjairól.

- Á, szóval nem regényt?

- Nem, nem regényt. Vadászkalandjaim, ez a címe. Ahogy letette a tollat, máris elküldte egy sor kiadónak. Persze egytől egyig visszadobták.

- Valaki épp mostanában beszélt nekem kiadókról...

- Körülbelül a tizedik visszautasítás után megmondtam neki, ideje volna megbarátkoznia a gondolattal, hogy a könyve iránti érdeklődés nem kimondottan számottevő, és jobban teszi, ha a fiókja mélyére rejti az irományt. De Buck nem képes elfogadni a vereséget. Azt felelte, van még egy ötlete.

- Ajjaj!

- Hát igen, mi Abbottok már csak ilyenek vagyunk. Ízig-vérig britek.

- Na és mit csinált?

- A következő, akinek elküldte a kéziratot - egy Busby nevű fickó - felajánlotta, hogy kiadja a könyvet, feltéve, hogy Buck előteremti rá a pénzt. Apám, persze, nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy a nevét nyomtatásban lássa. Szerzett kétszáz fontot. Hogy honnan, az meghaladja az én szegényes képzelőerőmet. Hát ennyi. A könyv megjelent annak rendje és módja szerint, vörös kötésben, fedelén aranyozott betűkkel. Címoldalán Buck fényképe virít, kezében puskával, az egyik lábát egy leterített oroszlán tetemén nyugtatja.

- Ez úgy hangzik, mint valami happy end. Mondhatnánk: felragyogott a fényes hajnal.

- Csakhogy ezzel nem ért véget a történet, a java most kezdődik! Hallgassa csak a folytatást. Ma reggel érkezett egy teljesen váratlan számla a disznó Busbytól kilencvenhat fontról, három shillingről és tizenegy pennyről: „előre nem látott kiadói költségek" címén. Na hiszen!

- Hát ez pech.

- Úgy letaglózta szegény Buck-ot, mint az ólmosbot. Valósággal kóválygott, mikor megmutatta nekem a számlát, és azt állítja, fogalma sincs, mit jelentenek az „előre nem látott kiadói költségek". Elmagyaráztam neki, hogy per pillanat éppen kilencvenhat fontot, három shillinget és tizenegy pennyt. Megkérdezte, nem tudnám-e kölcsönadni a szóban forgó összeget abból, amit a ruhapénzemen megspóroltam. Kérdéssel feleltem a kérdésre: miféle ruhapénzből? Erre következett az iménti hangos kétségbeesés, hogy akkor mitévő is legyen, mire én elkértem tőle a számlát, és megígértem, hogy még ma felmegyek Londonba, és megkeresem azt a Busbyt.

- No és mihez kezd vele?

- Úgy képzeltem, ráveszem, hogy hozza helyre némiképp, amit elrontott.

- Hogyan tervezi kivitelezni a dolgot?

- Könyörögni fogok és zokogni, valamint szükség esetén tördelem kissé a kezeimet. Akár még működhet is. A filmekben rendszerint beválik az ilyesmi.

Tubbynak nem tetszett a dolog. Féltő, testvéri aggodalmat érzett a lány iránt.

- De Jane, ez a fickó biztos valami hájas, duplatokás, nagypocakos Beliál fia disznó szemekkel és buja tekintettel. Meg akarja majd csókolni magát!

- Na, azzal mondjuk letudunk három shilling tizenegyet. A kapu felé sétáltak. Tubby megtorpant, mint akit hirtelen kupán csaptak.

- Busby? Azt mondta, Busbynak hívják?

- Úgy bizony. Ez a név örökre a szívembe vésődött. J. Mortimer „kockázat a vevőnél" Busby. Miért?

- Különös egybeesés! Eszembe jutott, ki beszélt nekem mostanában kiadókról. Joe, a bátyám. Vagy egy éve láttam legutóbb, és akkor azt mesélte, elszerződik valakihez, aki a könyvbizniszben utazik. Egész biztos vagyok benne, hogy az illetőt Busbynak hívják. Hacsak - tette hozzá Tubby, aki szeretett egérutat hagyni magának tévedés esetére - nem valahogyan másképp!

- Mintha bizonytalannak látszanék, kedves Tubby.

- Hát tudja, hogy van ez. Az ember összefut a rég látott rokonnal, az mesél magáról mindenfélét, az ember meg szórakozottan felelget, hogy „nocsak-nocsak". Aztán szépen megfeledkezik az egészről. Különben is, az előző éjszakám kissé hosszúra nyúlt. Félig még kába voltam az álmosságtól, amikor Joe-val összefutottunk.

- Nem is tudtam, hogy van testvére.

- Van bizony - mondta Tubby azok leheletnyi önelégültségével a hangjában, akiknek van valamijük. - Van nekem egy Joe bátyuskám.

- Hogy lehet az, hogy még sose hallottam róla?

- Valahogy nem bukkant fel eddig.

- Az is fura, hogy a mostohaanyja nem tett róla említést...

- Az aztán nem fura - csapott le a témára Tubby. - Ugyanis nem állhatja az ábrázatát. Joe huszonegy éves korában fogta magát, és lelépett otthonról. Mindig is az volt az érzésem, hogy a mostohaanyám üldözte el. Persze nem tudhatom. Nem voltam otthon, amikor sor került a kenyértörésre. Mire hazaértem, Joe már nem volt sehol.

- De hát meg se kérdezte, mi történt?

- Hogyne kérdeztem volna. Kérdezősködtem én, mindaddig míg a mostohaanyám azt nem mondta, hogy ha eztán is folyton beleütöm az orrom olyasmibe, amihez semmi közöm, én is mehetek isten hírével, és beadnak irodistának a halenyvbizniszbe.

- Ez aztán, gondolom, megtette a hatását. Lakat került a szájára, mi?

Az ám. Ki se nyitottam többet.

- Nos, hát erősen remélem, hogy Joe bátyja nem ennél a Busbynál dolgozik, mert ez a Busby biztosan elrontaná szegényt.

- Hát, nem tudom - felelte az optimista Tubby. - Az is lehet, hogy Joe rontaná el Busbyt. Fenemód belevaló fickó. Nagy csirkefogó.

A kapun áthaladva a terasz felé tartottak, melynek fényét újfent Miss Prudence Whittaker emelte a jelenlétével. A kisasszony azért jött ki a házból, hogy egy kis friss levegőt szívjon. Azonban amint meglátta Tubbyt, tüstént sarkon fordult, belátva, hogy semmi értelme olyan helyen friss levegőt keresni, ahol ekkora a légszennyezés. Tubby keze ökölbe szorult, visszafojtott lélegzetét sziszegve engedték ki ajkai, arcára byroni mélabú telepedett.

Jane integetett.

- Jó reggelt, Miss Whittaker!

- Jó reggelt, Miss Abbott.

- Felmegyek Londonba ma délelőtt. Ha akadna esetleg valami elintéznivaló...

- Nem, köszönöm, Miss Abbott.

- Nem is üzen Percynek? - érdeklődött élénken Tubby, aki a jelek szerint feltette magában, hogy ott kellemetlenkedik, ahol csak tud. A titkárnő megvetően szorította össze ajkait, és távozott. Jane, aki éppen feltette magában, hogy megkérdezi, ki a csuda az a Percy, akinek a nevét most hallotta először Prudence Whittakerrel összefüggésben, meglepetten nézte Tubby arckifejezését.

- Jóságos egek, Tubby! - kiáltott fel. - Magába mi ütött?

- Semmi. Köszönöm, jól vagyok.

- Ebben az esetben többé nem hihetek a szememnek.

- Tényleg jól vagyok - nyögte a szenvedő nagy mélabúsan.

Jane-t azonban ennyivel nem lehetett lerázni.

- A legkevésbé sincs jól. Pont úgy fest, mint azok a hallgatag, marcona lelkületű férfiak, akik összekaptak a kedvessel, és elkeseredésükben Afrikába rohannak, oroszlánra vadászni. Buck a maga idején nyilván tucatjával látott ilyet, amikor... Tubby! Csak nem rúgta össze a port végleg La Whittakerrel?

Tubby megszédült. A lány látnoki képességei láttán a lélegzete is elakadt. Szentül meg volt róla győződve, hogy lángoló szerelme titkát mesteri módon sikerült álarc mögé rejtenie.

- Mit tud rólam és La... akarom mondani Miss Whittakerről?

- Drága gyermekem, ez már hetek óta nyílt titok. Csak magára kellett nézni. Kocsányon lógtak a szemei, valahányszor feltűnt a színen a Miss. Az ilyesmi magáért beszél.

- Valóban? No hát már nem beszél magáért. Ellenkezőleg, hallgat, miként a sír.

- Nagyon sajnálom. De hát mi történt?

- Ó, semmi különös - felelte Tubby. - Egy férfinak tudnia kell, mi a diszkréció.

- Na és ki az a Percy?

- Nem olyan ember, aki a maga ismeretségére számíthatna...

Jane nem akarta tovább erőltetni a témát. Nagyon szeretett volna mindent megtudni arról a sötét - mondhatni misztikus - figuráról, akire a jelek szerint a kígyó szerepét osztották a Vanringham-Whittaker-féle paradicsomban, de tapintatos leány volt. Inkább megkérdezte, mi a terve Tubbynak a továbbiakra nézvést. Az azt felelte, semmit nem kíván tenni. Jane felvonta szemöldökét, s búzakék szemei egy ideig a pázsit felett rezgő meleg levegőt fixírozták.

- Nagy kár - jegyezte meg végül. - Arra nem gondolt még, hogy homeopátiás kezelést alkalmazzon?

- Hogy mit?

- Az ilyen esetekben, azt gondolom, a legjobb gyógymód egy másik lány azonnali alkalmazása. Magának sok-sok vidám, csicsergő lány társasága kell. Tapasztalataim szerint a magafajta ember elveszettnek érzi magát hölgytársaság nélkül.

- Nekem már mindegy. Az efféle gyógyszer nekem nem árt, de nem is használ.

- Ugyan-ugyan. Lássuk csak, milyen lányok jöhetnének szóba? Ma történetesen hat volt osztálytársammal ebédelek, élükön Mabel Purvisszal, aki az iskolai vitakör köztiszteletnek örvendő elnökeként működött annak idején. Nem volna kedve csatlakozni?

- Köszönöm, de inkább nem.

- Sejtettem, hogy ez lesz a válasza - Jane hallgatott egy darabig.

- Félre ne értsen, a világért sem szeretnék szívtelennek vagy érzéketlennek látszani, de ugye tisztában van vele, kedves Tubby - csevegett aztán tovább -, hogy bármily szörnyű is összeveszni azzal, akit szeret az ember, mégiscsak van a dolognak egyszersmind jó oldala is, nem?

- Micsoda? - kapta fel a fejét Tubby, aki előtt mindeddig rejtve maradt, hogy a dolgot ilyetén módon is fel lehetne fogni.

- Ha nem szakítanak, be kellett volna vallania a mostohaanyjának, amint hazatér Amerikából, hogy feleségül készül venni egy egyszerű, dolgozó leányt. Maga jobban ismeri, mint én, de alig hiszem, hogy a kegyelmes asszony különösebben rajongana az egyszerű, dolgozó leányokért.

Mióta kapcsolatuk megszakadt Miss Whittakerrel, Tubbyban olykor-olykor felmerült ez a szempont. Von und zu Dwornitzchek hercegné - a hölgy ugyanis két évvel Mr. Franklin Vanringham halála után feleségül ment e hangzatos cím viselőjéhez, majd el is vált tőle - hajlamos volt a kellemetlenkedésre, ha az ő házassági tervei szóba kerültek. És sajnálatos módon teljes, mondhatni feudális önkényt gyakorolt a fiú fölött. Megtehetné például, hogy leállítja az apanázsa folyósítását, és arra kényszeríti, hogy munkába álljon abban a bizonyos halenyvüzletben, amiről Tubby az imént említést tett, mégpedig a létra legalján... A szóban forgó üzem egyébként egy jól menő vállalkozás volt, melyben a hercegné jelentős arányú részesedést örökölt első férjétől, Mr. Spelvintől. És noha Tubby keveset, azaz inkább semmit sem tudott a halenyvüzlet rejtelmeiről, ösztöne azt súgta, nem rá szabták a feladatot.

- Az engem nem érdekelt volna - felelte határozottan -, ha Prue rendesen viselkedik!

- Hát persze, hogy nem - helyeselt Jane, s közben azon törte a fejét, mi a csudát követhetett el a különben kifogástalan Miss Whittaker. - De azért van abban valami, amit mondtam, ugye?

- Föltétlenül - egyezett bele Tubby. - A hercegné kemény dió.

-      Minden bizonnyal, ha egyszer kiebrudalta a maga fivérét.

- Igen, és képzelje, mindössze tíz fonttal a zsebében! Ezt maga Joe mesélte nekem.

- Szentséges ég! Mihez kezdett szegény?

- Ó, mindenféléhez. Volt tengerész valami viharvert gőzösön, és ha jól emlékszem, bárban is dolgozott, kidobóemberként. Még bunyózott is pénzért.

Jane azon kapta magát, hogy ismeretlenül is megkedvelte ezt az elszánt fickót. A hercegnét nem tartotta sokra, és olykor elszomorította, hogy Tubbyt, ezt a máskülönben aranyos fiút olyannyira a markában tartja. Aki viszont képes szembeszállni a hatalmaskodó milliomosnővel, az igazán a kedve szerint való férfi.

- Sokat mesélhetnék magának Joe-ról.

- Én pedig szíves-örömest hallgatnám, de attól tartok, most nem tehetem. Sürgősen át kell öltöznöm. A leghelyesebb az lenne, ha lemenne, és úszna egyet, ahogy tervezte. Az majd biztosan felvidítja.

A lány szavai eszébe juttatták Tubbynak a másik csapást, amit el kellett szenvednie. Ez a megrázkódtatás persze nyomába sem ér annak, amikor az ember álmai és tervei egy csapásra porrá lesznek egy nő hűtlensége miatt, de azért elég nagy sokk volt ez is.

- Egy pillanatra, Jane! - állította meg a lányt. - Igaz, amit hallok, hogy kiadták a lakóhajót?

- Való igaz. Ma költözik be a bérlő. Név szerint Mr. Peake.

- Hogy az a...!

- Nono. Hisz attól még fürödhet ott.

- Gondolja? Nem lesz a pasas ellenére a dolog?

- Cseppet sem. Adrián maga is nagy szerelmese a víznek. Örülni fog, ha társasága akad.

A derű, ami mint napsugár a télben, feltűnt Tubby lelombozott ábrázatján, nyomban el is illant.

- Adrian?

- Így hívják.

- Adrian Peake?

- Igen. Ismeri talán?

Tubby rövid, de annál keserűbb horkantást hallatott - mint aki most eszmélt rá, hogy kerek e világon minden ellene fordult.

- Az nem kifejezés! Az utóbbi másfél évben egy lépést se tehettem úgy, hogy belé ne botoljak. Hát el lehet-e felejteni, kérdem én, a múlt augusztust, amit a mostohaanyám jachtján töltött Cannes-ban? Vérbeli pióca a pasas!

Jane hirtelen nagyon kimért lett, de Tubbynak ez teljességgel elkerülte a figyelmét. Gondtalanul folytatta a mondókáját.

- Adrian Peake, uramisten! A mostohaanyám ölébe. Mindenütt ott csahol a nyomában. Londonban tapadt hozzá, és azóta se lehet levakarni róla. Adrian Peake, uramfia! Hát ez már mindennek a teteje. Én bizony nem leszek a lekötelezettje egy ilyen alaknak. Hitvány dzsigolója! Inkább megyek, és krikettezem Mrs. Folsommal.

Jane Abbott keze ekkora már ökölbe szorult, s a fogait hallhatóan csikorgatta. Olyan ellenségesen méregette Tubbyt, hogy ahhoz képest Miss Prudence Whittaker iménti pillantása barátinak és szívélyesnek volna mondható.

- Talán érdekelni fogja - közölte jegesen -, hogy Adrian és én jegyben járunk.

Igaza volt, Tubbyt felettébb érdekelte a dolog. Akkorát ugrott, mintha a bejelentés a szó szoros értelmében fejbe csapta volna.

- Jegyben járnak?!

- Jegyben.

- Az lehetetlen!

- Mennem kell átöltözni.

- Várjon, kérem! Figyeljen ide, itt valami tévedés lesz. Maga nem lehet Adrian Peake jegyese. Ő a mostohaanyámat fogja feleségül venni.

- Ne beszéljen ostobaságokat!

- De ha mondom! Persze csak amennyiben nincs két Adrian Peake. Akiről én beszélek, az egy nyeszlett veréb, úgy néz ki, mint egy szabó tüdőbajos próbababája.

Ám ezen a ponton abba kellett hagynia, mert Jane ragadta magához a szót. Néhány percen át teljes erővel zúdult Tubbyra a metsző élességű, komoly szónoki képességekről árulkodó áradat - úgy érezte, menten szétrobban a feje. Ezek után Jane elégedetten sarkon fordult, és otthagyta Tubbyt a törmelékkel.

Apja, akivel a teraszon futottak össze, utánaszólt, de ő csak egy kényszeredett mosolyt küldött felé, aztán némán sietett tovább. Most még gyöngéden szeretett atyjával sem vágyott csevegni.

2.

Sir Buckstone Abbott a teraszon álldogált, mert közelgett az ideje a titkárnőjével, Prudence Whittakerrel szokásos napi konzultációjának, mely jó idő esetén ezen a helyen volt esedékes.

A baronet rendszerető ember volt. Minden nap pontban fél kilenckor kelt, borotválkozott, majd tisztálkodott, elvégezte bonyolult tornagyakorlatait, melyek segélyével kitűnő fizikai állapotban tarthatta hízásra hajlamos testét, azután együtt költötte el reggelijét Lady Abott-tal a hölgy nappalijában. Fél tizenegykor Miss Whittakerrel értekezett. A délelőtt további részét és a kora délutánt a fizetővendégek előli bujkálásnak szentelte. Délután öt és hét között kedvenc kutyáit vitte futtatni.

Minthogy nem sikerült megállítania az eliramodó Jane-t, hogy rávegye egy kis kötetlen csevegésre, visszamerült ősei úri hona, a walsingfordi kastély szemlélésébe, amit csak lánya viharos feltűnése szakított meg az imént. A napnak ebben a szakában mindig szentelt egy kis időt Walsingford Hall optikai vizsgálatára, és egyre kevésbé tetszett neki, amit látott. A ragyogó napfény még inkább kiemelte az amúgy is szemet sértő építmény visszataszító ocsmányságát, s a baronet előtt egyre különösebbnek tűnt von und zu Dwornitzchek hercegné párját ritkító ízlése - a kegyelmes asszony ugyanis egy ízben képes volt „hercig"-nek titulálni a házat. Sir Buckstone gyakorta kutatta a szinonimaszótárakat, hogy megtalálja a megfelelő jelzőt ősei hajlékának frappáns jellemzésére, a „hercig" azonban sosem merült fel lehetséges megoldásként.

Bár Walsingford Hall sem nyújtotta mindig azt az elképesztő látványt, amit manapság. Erzsébet királynő idejében épült egy, az ezüstösen hömpölygő Temze folyó partján emelkedő magaslatra, és több mint két évszázadon át minden bizonnyal gyönyörű lakhely lehetett. A sajnálatos ténynek, hogy manapság a folyó kanyarulatából kibukkanó érzékenyebb lelkületű evezősök óhatatlanul összerezzennek a kastély láttára, és rákot fognak, mikor a jelenség hirtelen felmagaslik előttük, egy olyan fajta nagy tűzvész az oka, amilyen úgy látszik, előbb-utóbb minden vidéki angol úri házat utolér. E lakot Viktória királynő uralkodásának közepe felé érte a végzet, az újjáépítés szomorú kötelességét Sir Wellington Abbottra, a ház akkori tulajdonosára ruházván.

Bármi dúsak legyenek is a viktoriánusok érdemei, általánosan elfogadott nézetnek tekinthetjük, hogy a legtöbbjüket soha nem lett volna szabad vakolókanalak és téglarakások közelébe engedni. Mind közül a legkevésbé Sir Wellingtont. A lord olyan rémes amatőr építész volt, amilyen még nem született erre a földre. Mikor egy szál hálóingbe öltözötten - lángoktól ölelt hálószobáját ugyanis módfelett sietve kellett elhagynia - a rettenetes pusztítást figyelte, még a csupasz lába körül kavargó jeges szélről is csaknem megfeledkezett a gondolatra, hogy ím elérkezett az idő, végre bizonyságát adhatja építészi tehetségének. Neki is fogott, amint tehette, a költségekkel mit sem törődve.

Így hát Sir Buckstone most egy lazacpiros téglákból épített, irdatlan hodály látványán merengett, mely néhány vonásában egy reneszánsz francia kastélyra hajazott, de egészében véve mégis inkább a munkásosztályhoz tartozó dolgos családok számára kitalált blokkházak jegyeit viselte magán, melyben meghatározott számú lélek meghatározott számú légköbméterhez juthat. Hegyes csúcsban végződő, ormótlan ólomtető koronázta, rajta szélkakas trónolt, az egyik oldalán pedig mint valami rút kinövés, egy hatalmas üvegház éktelenkedett. Számos kupola és tornyocska rontotta tovább az amúgy is reménytelen helyzetet.

A kortárs falubeliek „Abbott ballépésének" keresztelték el annak idején az építményt, és ezzel lényegében fején is találták a szöget.

A kocsiszín órája elütötte a felet, és ezzel egy időben, pontosan, mint mindig, Miss Whittaker lépett ki a házból, jegyzettömbbel a kezében.

- Jó reggelt, Sir Buckstone.

- 'reggelt, Miss Whittaker. Szép napunk van.

- Ó, valóban, Sir Buckstone. Csodálatos nap ez a mai.

- Mindenki jól van? Nincs panasz?

Ez is a napi rutin része volt. A baronet első kérdése napi megbeszéléseik során mindig a nyáj tagjainak hogylétét firtatta. Miss Whittaker beletekintett a jegyzeteibe.

- Mrs. Shepley-t igencsak felzaklatták a galambok.

- Miért, mit műveltek vele?

- Az ablaka alatt turbékoltak, méghozzá hajnalban.

- Nem látom be, mit tehetnék én az érdekében. Elvégre nem tehetünk rájuk hangfogót, nem igaz? Más?

- Mr. Waugh-Bonner szerint egér van a szobájában.

- Mondja meg neki, hogy nyávogjon.

- Mr. Chinnery megint gofrit szeretne.

- Az ég áldja meg a gofrijával! Mi a csuda lehet az, hogy minden áldott nap ilyen után nyafog??

- Tudomásom szerint egyfajta amerikai reggeli étel.

- Hát most nem Amerikában van.

- Mégis gofrit óhajt.

Sir Buckstone homlokráncolva küzdött a problémával.

- Maga szerint a feleségem tudja, hogy kell az ilyesmit elkészíteni?

- Már konzultáltam erről Lady Abbott-tal, Sir Buckstone, és arról informált, hogy a palacsinta készítési módjával tisztában van, de a gofriéról sejtelme sincs.

- Mi volna, ha az ifjú Vanringhamtől érdeklődnénk?

Miss Whittaker eleddig édes kensingtoni muzsikával zengő hangja színtelenre váltott.

- Ha úgy kívánja, hogy megkérdezzem Mr. Vanringhamet, nyomban megteszem, de...

- Attól tart, hogy ő sem tudja, ugye? Alkalmasint tényleg nem. Nos, ebben az esetben a drága Mr. Chinnery kénytelen lesz nélkülözni a gofriját. Ez minden?

- Igen, Sir Buckstone.

- Kiváló.

- Két telefonüzenet érkezett. Az első Dwornitzchek hercegné titkárától. Őkegyelmessége már a nyílt óceánon hajózik, és hamarosan megérkezik.

- Kiváló - ismételte gépiesen Sir Buckstone. Szívből örült, hogy visszatér az egyetlen olyan vendége, aki nemcsak hogy borzongás nélkül képes a walsingfordi kastélyra nézni, hanem egyenesen azt fontolgatja, hogy megvásárolja a házat. - A hercegné útja ezek szerint gyors volt. Hogy szól a másik üzenet?

- Lady Abbottnak érkezett a bátyjától, Sir Buckstone.

Sir Buckstone nagyot nézett.

- A bátyjától?

- Igen, Sir Buckstone.

- De hisz nincs is bátyja!

Miss Whittaker udvarias maradt, de határozott.

- Én csak annyit tudok uram, amennyit az illető úriember közölt a telefonban. Kérte, hogy mondjam meg Lady Abbottnak, hogy Sam, a bátyja Londonban van, és amilyen hamar csak lehetséges, szeretné meglátogatni.

- Szentséges ég! Akarom mondani, rendben. Köszönöm, Miss Whittaker, mára végeztünk.

Titkárnője távoztával Sir Buckstone egy darabig tűnődve emésztette a hallottakat. Egy magafajta rendszerető embernek sosem kellemes meglepetés, ha a felesége váratlanul vadonatúj sógorral ajándékozza meg. De hamarosan félretette ezt a gondolkodásra érdemes témát egy előtérbe tolakodó, sürgősebb ügy miatt, mellyel egy ideje nem volt módja foglalkozni. Lelki szemei előtt a tiszta kék nyári égbolton lángoló betűkkel jelent meg a baljós felirat: „96 font, 3 shilling, 11 penny". Csak bámulta a számokat, és azon mélázott, vajon sikerül-e a lányának valami varázslattal egy kis kedvezményt kicsikarnia Busbyból. Töprengéséből egy hang zökkentette ki, mely a nevén szólította. Ezzel egy időben szivarfüst csapta meg az orrát. Megfordult, és döbbenten látta, hogy Mr. Chinnery áll mellette. Csakis mély tűnődése lehet a felelős, kizárólag ez lehet az oka, hogy egy lakóját ilyen közel engedte magához a napnak ebben a szakában.

Bár Sir Buckstone szerette az amerikaiakat - bizonyság erre többek közt, hogy tagja volt a jobbára amerikaiakat tömörítő Overseas Clubnak, arról nem is beszélve, hogy amerikai nőt vett feleségül -, Elmer Chinneryt kedvelte fizetővendégei közül tán a legkevésbé. Ha Waugh-Bonner vagy Shepley közeledett felé, csak meggyorsította kissé a lépteit, de ha Chinneryt látta meg, valósággal szárnyai nőttek, miként a zsoltár nyugodni vágyó galambjának. Ennek oka pedig az volt - mint arról már említés esett -, hogy Chinnerynek pénzzel tartozott. Sajnos a jelek szerint ez a tartozás volt (a gofrik ügyét leszámítva) az egyetlen téma, amiről Chinnery egyáltalában hajlandónak mutatkozott beszélgetni. Egy brit arisztokrata pedig vajmi kevés dolgot utál jobban, mint pénzről csevegni.

Mr. Chinnery nagydarab, testes, sima képű ember volt, óriási, szarukeretes szemüveggel az orrán. Elég régen jött lakni a kastélyba, az érkező telepesek egyik első fecskéje volt. Ezen kívül társtulajdonosa annak a halenyvüzletnek, melyből Dwornitzchek hercegné első férje meggazdagodott. Ő maga is igen tehetős ember hírében állt, dacára exfeleségei valóságos seregének, mely asszonytartás címén csapolta a vagyonát. Mint számos más jómódú honfitársa, korán és sokszor nősült, szőkéről szőkére szálldosva, mint méhecske a nyári mezőn.

- Mondja, Abbott... - szólította meg a baronetet. Az átlagos megfigyelő ebben még semmi tűrhetetlent vagy elkeserítőt nem lelne, de mi, akik ismerjük a dolgok állását, megértjük, miért emelte nyomban égnek a kezeit Sir Buckstone egy színpadias gesztussal - Shalott kisasszonya reagálhatott így, midőn lesújtott az átok -, amint elért a füléhez az invokáció. Talán nem helyeseljük az eljárását, de mindenképpen megértjük indokait.

- Semmi értelme ezzel gyötörnie, drága barátom. Őszintén, semmi a világon!

- Ha legalább annyit megtenne, hogy...

- Sajnos nem tehetem. Nagyon sajnálom.

Kínos csend támadt. Sir Buckstone azon morfondírozott, milyen nevetséges, hogy valaki, akinek a jövedelme még számos feleség után is legalább hat számjegyű, ekkora faksznit csináljon néhány száz fontból. Mr. Chinnery pedig azon tűnődött, hogy egy életre megtanulta, az ő korában már az ember tartózkodjék a portói mértéktelen fogyasztásától. A harmadik pohár után egyezett bele ugyanis, hogy egy kisebbfajta kölcsönt nyújtson szállásadójának.

- Majd, ha eladtam a házat - bökte ki végül Sir Buckstone.

-      Ühüm - morogta Mr. Chinnery.

Mindketten a házat nézték, és a kellemetlen csend ismét közéjük ereszkedett. Ezúttal ugyanarra gondoltak. Nem lesz gyerekjáték egy ilyen házon túladni.

- Legalább húsz fontot... - lépett újra akcióba Mr. Chinnery.

- Ó! - kiáltott fel Sir Buckstone nem kis megkönnyebbüléssel. - Itt jön Jane!

Lánya - aki apjának még soha nagyobb örömet nem szerzett, mint most, e felettébb alkalmas időben való felbukkanásával - kilépett a házból, és feléjük tartott, hogy londoni útja előtt még egyszer konzultáljon apjával a teendőkről.

Az idő, amit az átöltözéssel töltött, jót tett Jane-nek. Már nem préselte annyira össze ajkait az indulat, tekintete nem volt jeges, s nem forrt úgy benne a méreg, mint amikor magára hagyta a romokban heverő Tubbyt a teraszon. Már nem érezte úgy, mintha lelkének falát rakoncátlan kamaszok mázolták volna össze otromba firkákkal, hanem ismét a korábbi vidám és élénk önmaga volt.

Tubby csak egy tökfilkó, nyugtatgatta magát, vagy talán még az se, és egyetlen épeszű, intelligens lány sem tekintené másnak ostoba megjegyzéseit, mint jelentés nélküli zörejnek. Az ilyesmi csak „tövisnek ropogása a fazék alatt", semmi egyéb. Ő a maga részéről nem óhajt több figyelmet pazarolni Tubby eszement fecsegésére. Beszélgetésük mindössze a múlt egy kellemetlen incidense, amit hál' istennek eltemetett és elfelejtett, mint a mumpszot vagy azt a sajnálatos esetet, midőn viszontlátta a vacsoráját egy heveny gyomorrontás következtében egy régi babazsúron.

- Elmentem, Buck - szólt oda az apjának. - Hozzak neked valamit?

- Szóval Londonba megy! - vetette közbe Mr. Chinnery. - Meglátja, ronda meleg van ott ilyenkor.

- Minden bizonnyal, de nekem muszáj mennem. Ismerősökkel ebédelek. Ezenkívül apának akadt egy kis baja valami vérszívóval, és szeretné, ha a körmére néznék az illetőnek.

- Vérszívóval?!

- Igen, egy valóságos vámpírral, aki Busby névre hallgat.

Minthogy Jane tekintetét Mr. Chinneryre függesztette e társalgás közben, sajnos nem vehette észre a gyötrelmet és aggodalmat, mely szülőatyja napbarnította ábrázatára kiült. Hallotta ugyan, hogy fojtott hangon köhécsel, de ennek nem tulajdonított különösebb jelentőséget. Azt gondolta, tán apja lenyelt egy muslicát vagy a nyár valamely egyéb röpködő kártevőjét. Vidáman folytatta hát. Mindig szívélyes volt a fizetővendégekkel.

- Tudja, apa írt egy könyvet a vadászkalandjairól, és ki is adta a saját költségén. Fizetett ennek a fickónak valami kétszáz fontot, mint a katonatiszt. Erre ez a vámpír most küld egy újabb méretes számlát, bizonyos „előre nem látható" költségekről, na hiszen! Meglátogatom, és eltársalgok vele a dologról.

Hosszú csend támadt. Mr. Chinnery levegő után kapkodott, Sir Buckstone-ra pedig újfent rátört a bronchitiszes köhécselés. Egyikük sem szólalt meg. Majd Mr. Chinnery - olyan pillantással mérve végig Sir Buckstone-t, mely még szarukeretes szemüvegén át is egy mélyen megsebzett ember tekintetének tűnt - nyelt egy nagyot, és elcsoszogott.

Ekkorra már Jane is megérezte a levegőben remegő feszültséget.

- Mi a csuda történt itt? - kérdezte csodálkozva.

Sir Buckstone úgy nézett reá, ahogyan Lear király nézhetett Cordeliára, épp úgy, mint ahogy egy perce még Mr. Chinnery tekintett őrá.

- Az imént sikerült kifecsegned azt az egyet, amit semmi esetre sem lett volna szabad - világosította fel a lányát zordan. - Jól beletenyereltél, édes lányom. Néhány hónapja kölcsönkértem ettől az embertől ötszáz fontot, és azóta egyetlen nap sem telt el, hogy ne követelte volna vissza, én pedig ne mondtam volna neki, hogy árva fityingem sincs. És akkor jössz te, és locsogsz itt összevissza saját költségemen kiadott könyvekről...! Jane füttyentett.

- Jaj, Buck, úgy sajnálom.

- Késő bánat!

- Most biztos megrendítettem kissé a hitét a baronetekben.

- Inkább mindörökre leromboltad - korrigálta Sir Buckstone élettelen hangon. - A közeljövőben bizton számíthatok néhány vérpezsdítő szóváltásra Mr. Chinneryvel.

Jane lelkifurdalást érzett ugyan, de azt gondolta, igaztalanul vádolják. Az apák több őszinteséget is tanúsíthatnának lányukkal az élet e dolgait illetően. Akkor legalább tudnák a lányok, mihez tartsák magukat.

- Ne aggaszd magad miatta - próbálkozott. - Amint hazajövök, elcsevegek vele, és kiengesztelem. Mire kellett neked az az ötszáz font?

- Ötszáz font mindenkinek elkel - felelte Sir Buckstone, ésszerűen indokolva a lépését.

- Kérdésem arra vonatkozott, hogy mit csináltál vele?

- Kiadtam a vadászemlékeimet.

- Az nem került ötszázba. Mi lett a maradékkal?

Sir Buckstone komor kézmozdulatot tett, mint valami pesszimista szemafor.

- Maradjunk annyiban, hogy elment. Ez a hely csak úgy zabálja a pénzt! És nem volt mindig ennyi lakóm.

- Fizetővendéged.

- Lakóm. Ezek lakók, és lakók is maradnak mindig - Sir Buckstone nagyot sóhajtott. - Nem gondoltam volna, amikor a címet megörököltem, hogy egyszer elérkezik az idő, amikor egy nyavalyás panzió fenntartásából kell tengetnem az életem...

-      Nem lenne szabad ilyen sötéten látnod a helyzetet, drága apa! Nincs ezen mit szégyellni. A birtokosok legtöbbje fizetővendégekből él manapság Angliában. Kérdezz csak meg bárkit.

De Sir Buckstone nem hagyta magát megvigasztalni. Mindig jó alkalom volt ez a téma, hogy dagonyázhasson kissé az önsajnálatban.

- Kisfiúkoromban - emlékezett nehéz szívvel - mozdonyvezető akartam lenni. Ifjan arról álmodoztam, nagykövet leszek. Mire középkorúvá értem, és kénytelen-kelletlen beláttam, sajna nincs elég eszem a diplomáciai szolgálathoz, már csak arra vágytam, hogy egyszerű vidéki birtokos lehessek, semmi más. De a sors másképp határozott. „Nem, Buckstone - így a Sors -, más terveim vannak veled. Egy rémes éjjeli menedékhely kisstílű tulajdonosa leszel, fiam."

- Na de Buck!

- Hiába „nadebuckozol" itt nekem.

- Nem is vagy kisstílű!

- Kispályás és kész - szögezte le Sir Buckstone.

- Miért nem mondunk téged inkább vidám fogadósnak például? Tudod: ingujj és jovialitás! Első felvonás, nagyjelenet: a falubeliek nyitókórusa után.

- Mert nem vagyok vidám fogadós! - riposztozott Sir Buckstone, aki meglehetősen tisztán látta saját helyzetét. - Bárcsak gazdag kérőd lenne!

- Ugyan hol van ilyen? Hová lettek a régi vágású milliomosok, akik lányt vesznek a pénzükön? Persze ott van Mr. Chinnery. De hát neki megvan még az a példány, akit legutóbb beszerzett.

- És mi a helyzet a fiatal Vanringhammel? Rá nem gondoltál?

- Ó, nem vagyok Tubby esete. Ő a magas, karcsú nőket szereti. Különben is, honnan veszed, hogy Tubby milliomos? Csak annyi pénze van, amennyit a mostohaanyjától kap, és azt hiszem, a nagyasszony nem különösebben bír engem.

- Ugyan már, Jane! Miből gondolod?

- Intuíció.

- Akkor meg kell vele szerettetned magad - mondta nagy komolyan Sir Buckstone. - Dolgoznod kell rajta, mégpedig kitartóan. Felfogtad, hogy ő az egyetlen ezen a kerek világon, akiről elképzelhető, megvásárolja ezt a szerencsétlen házat? Miss Whittaker azt mondta, már az óceán közepén jár, és bármelyik nap beállíthat. Légy kedves hozzá. Ne sajnálj semmi fáradságot! Magasságos egek! Képzeld el, lehetséges, hogy valaki megszabadít minket ettől a rémálomtól!

- Tubby szerint az üzlet rendben lesz.

- Ezt mondta volna?

- Azt mondta, a hercegné rajong a walsingfordi kastélyért.

- Nekem egyszer úgy fogalmazott, hogy a kastély „hercig" egy házacska.

- Na látod.

- De ez a nő olyan szeszélyes. Bármelyik percben meggondolhatja magát.

- Nem hinném, hogy egy olyan ízlés, amely szerint a lazacszín tégla tetszetősnek minősül, nyom nélkül elmúlhasson... Ha korábban tetszett neki az ilyesmi, mindig is tetszeni fog.

- Hát legalábbis reméljük a legjobbakat.

- Ez a beszéd!

- És most, azt hiszem, ideje indulnod. Én meg megyek, megnézem, hogy van anyád. Erről jut eszembe, furcsa dolog esett az imént. Miss Whittaker azt állította, telefonüzenet érkezett a bátyjától.

- Miss Whittaker bátyjától?

- Anyád bátyjától.

- Anyának nincsen bátyja.

- Hát éppen ez az. Ezért tűnt előttem is rendkívül furcsának, hogy ennek ellenére telefonáljon! Miss Whittakerrel is közöltem ezt, de ő ragaszkodott a meséjéhez. Szerfölött sajátságos eset, ezért úgy döntöttem, a végére járok.

- Bárcsak veled tarthatnék! De mindenképpen el kell csípnem ezt a Busbyt még ebéd előtt. Tudod, Buck, a pszichológia. Egyesek azt mondanák, várj, amíg jóllakik, de szerintem a kiadóvezetők ebben inkább a pitonokra ütnek... Utálják, ha emésztés közben zavarják meg őket. Én inkább az eleven és éber Busbyval szeretnék találkozni.

- Siess vissza, ahogyan csak tudsz.

- Sietek. Le akarok menni a lakóhajóhoz is, hogy lássam, hogyan boldogul Mr. Peake.

- Az a pasas, aki kivette a Rezedát?

- Az. Adrian Peake. Tudod, akivel a Willoughbys'-ban ismerkedtem meg valamelyik hétvégi kiruccanásomkor.

- Rendes fickó?

- Elbűvölő.

- Mielőbb meg kellene hívnunk a házba is. Legfőbb ideje - tette hozzá Sir Buckstone Mr. Chinneryre, Mr. Waugh-Bonnerra, Tanner ezredesre és a többiekre gondolva -, hogy egy rendes fickót tudjak magam körül. Majd küldetek neki meghívót Miss Whittakerrel. De te ma nem mehetsz le meglátogatni! Amint visszajössz, szükségem lesz rád, Mr. Chinnery zaklatott idegeit kell gondoznod. És ez egy egész délutánt igénybe vevő munka lesz.

- Jaj, Buck, muszáj?

- Persze hogy muszáj! Különben is megígérted. Azt mondtad, majd te elcsevegsz vele. Játsszatok minigolfot, beszéltesd a feleségeiről meg a gofriról! Máskülönben nem tudom majd levakarni magamról estig sem. Megátalkodott, makacs egy ember. Mint valami bögöly.

- Kár, hogy összeszűrted vele a levet.

- Nagy kár. De már késő bánat. Ami történt, megtörtént. „A Mozgó Ujj ír; végez, s megy tovább; s vissza nem csalja csak egy fél-Sorát...

- Tudom-tudom. Nekem is le kellett írnom vagy százszor az iskolában.

- ...törölni Ész és Szív, s nincs annyi Könny, hogy kiolthassa egyetlen Szavát'" - fejezte be Sir Buckstone, akit nem lehetett egykönnyen félbeszakítani. - Tudod, mi bántja a csőrömet a leginkább? Hogy a pasasnak aztán tényleg semmi szüksége sincs arra a nyavalyás összegre. Milliói vannak! Egy átlagos pénztárca semmiképp nem bírná el a terhelést, amit az exnejek sereglete jelent.

- Az exgofrikról nem is szólva! Na jó, majd én lecsillapítom borzolt idegeit.

- Jó kislány - helyeselt atyai hangon Sir Buckstone. Aztán eszébe jutott még valami. - Figyelj csak, Jane, ha ez a báty tényleg előkerül, meg kell majd hívnom, hogy nálunk szálljon meg, ugye?

- Naná.

- Határozatlan időre?

- Határozatlanra.

- És - bökte ki Sir Buckstone - nem is kérhetek tőle lakbért, igaz? A francba is! Idetolakodik, feldúlja a házamat, nyakalja a portóimat, és még csak heti öt font fájdalomdíjat se zsebelhetek be tőle! - morogta Sir Buckstone, a régi jó angol vendégszeretettől eltelve.

Jane arra intette apját, ne legyen Shylock, de Sir Buckstone erre azt felelte, hogy az ő helyzetében az embernek egyszerűen muszáj Shylocknak lennie, és különben is, az utóbbi időben megtanulta tisztelni Shylock karakterét. Aztán morogva bevonult a házba, Jane pedig a kocsiszínbe ment, beindította Widgeon 7-esét, hogy Londonba menjen vele, és ott felkeresse Mr. Busbyt.

3.

Mr. Mortimer Busby, saját kiadójának tulajdonosa, akivel az írószövetség évek óta ádáz és kilátástalan küzdelmet vívott a szerzők jogaiért, az íróasztalán elhelyezett telefonért nyúlt, és felemelte a kagylót.

Közben fájdalmasan nyögdécselt, mert a hirtelen mozdulatra ezen a reggelen nagyon érzékenyen reagált a bőre. Előző nap ugyanis a csodálatos idő kiűzte irodájából, hogy miként Mr. Billing, a walsingfordi kastély lakója, napfürdőt vegyen, de ellentétben az említett bérlővel, aki óvatos duhaj lévén, mindig csatakosra kente magát napolajjal, Busby semmilyen óvintézkedést nem tett leégés ellen, és ennek sajnálatos következményeitől szenvedett most.

- Küldje be, kérem, Mr. Vanringhamet - szólt a telefonba. A titkárságról azt felelték, hogy Mr. Vanringham még nem tért vissza.

- Micsoda? - csattant fel fenyegetően Mr. Busby hangja. Nem szívelhette, ha az alkalmazottai munkaidőben elbitangolnak a nyájtól. - Nem tért vissza? Honnan?

- Ha még emlékszik, uram - hívta fel a figyelmét a tikárság személytelenül tárgyilagos hangja -, ön adta Mr. Vanringhamnek az utasítást, hogy menjen ki a Waterloo-ra a kikötőbe tartó vonathoz Miss Gray-t elbúcsúztatni.

Mr. Busby szigora megenyhült. Miss Gwenda Gray, kiadójának sztárírója ma Amerikába hajózik, hogy - mint sok más angol közéleti személyiség - felolvasókörutat tartson, ezáltal is súlyosbítva abban a szerencsétlen országban a depressziót. Joe Vanringhamet, aki a cégnél az ő mindenese és küldönce volt, maga küldte el, hogy virággal és gyümölccsel kedveskedjen az érdemes hölgynek az indulásnál.

- Rendben, ha megjött, küldje be!

Alig tette vissza a kagylót, megszólalt a telefon. Ezúttal óvatosabban nyúlt utána.

- Halló?

- Jó napot, főnök.

- Ki beszél?

- Vanringham, főnök.

- Ne hívjon főnöknek!

- Rendben, főnök. Itt vagyok a St. Pancrason.

Mr. Busbyt kopasz fejetetejétől félméteres cipője talpáig lassú remegés fogta el.

- Mi a bánatos... Mi a csudát csinál a St. Pancrason?

- Miss Gray-t várom. Maga mondta, hogy menjek ki a Skóciába induló vonathoz.

Néhány pillanatig csak valami bugyborékolás hallatszott a telefonban Mr. Busby felől, de azután visszatért a beszédhangja.

- Maga tökkelütött barom! Amerikába! Az írónő Amerikába megy!

- Amerikába? Biztos benne, hogy Amerikába?

- Hogy az a...

A vonal túlsó végéről lelkifurdalásról árulkodó csettintés hallatszott.

- Hű, a mindenit! Igaza van. Most már emlékszem. Tényleg Amerikát mondott.

-      A vonat a Waterlooról indul!

- Istenemre, megint csak igaza van! Ezért nem találtam itt a hölgyet. De miért mondott nekem St. Pancrast, főnök?

- Nem St. Pancrast mondtam, Waterloot mondtam. Waterloot!

- Na látja, hát ezért kevertem össze. Mikor maga azt mondja: „Waterloo", hát az pont úgy hangzik, mint a „St. Pancras". Tudta ezt, főnök? Kétségkívül némi beszédhiba lehet a ludas ebben. Egy logopédus kacagva helyrehozná. Szóval csak azért telefonáltam, hogy most akkor megegyem a gyümölcsöt?

- Idefigyeljen - susogta Mr. Busby elgyötörten. Miss Gray regényeiből legalább húszezer példány fogy évente, és ha az írónő nem részesül megfelelő figyelemben és kellően különleges bánásmódban, hajlamos a sértődésre. - Még talán belefér az időbe. Üljön azonnal taxiba...

A vonal másik végéről undok vihogás hallatszott.

- Nyugodjon már meg, főnök, hiszen csak egy kis ugratás volt az egész! Túlságosan hamar felkapja a vizet. A Waterloon vagyok, és persze minden a lehető legnagyobb rendben ment. Átadtam a hölgynek a virágot meg a gyümölcsöt, kicsit csiklandoztam a hiúságát, egyszóval kiválóan szórakozott. Épp most gurult ki a vonat az állomásról. Miss Gray-t utoljára az ablakon kihajolva láttam, narancsot majszolt, és azt kiabálta: „Isten áldja a drága jó Mr. Busbyt!"

Mr. Busby letette a kagylót. Az arca lilába játszott, ajkai némán mozogtak. Most döntötte el legalább századszorra, hogy itt a vége a türelmének, most már aztán tényleg kiadja Vanringham útját. De a kellemetlen gondolat is éppen századszorra tolakodott elő, hogy bizony sokáig kellene keresgélnie, mire egy másik kivételes tehetségű rabszolgát talál magának, amilyen ez a Joe.

Mr. Busby ügyfeleinek jelentős része tollforgatással kacérkodó nő volt, ezek neki fizettek azért, hogy műveik megjelenjenek, és amikor megkapták a számlát, bizony megesett, hogy némiképp feldúltan jelentek meg az irodában. És bármennyi hibája volt is Joe-nak, e nőkkel egyszerűen csodát művelt. Elolvadtak a keze alatt, mint a viasz. Így aztán Mr. Mortimer Busby, bár a bensője forrongott, erőt vett magán. El kell viselnie ezt az ellenszenves fiatalembert. Egyáltalán nem szerette Joe-t. Visszataszítónak találta cinikus mosolyát, a meglepetést, ami kiült az arcára, valahányszor nyugtáznia kellett a tényt, hogy egy Mr. Busbyval kénytelen megosztani ezt a planétát. Ki nem állhatta a stílusát. De az a csodával határos mód, ahogy az őrjöngő nőket leszerelte, ellenállhatatlanul bókolva, kedélyes anekdotácskákkal sziporkázva - nem egy ízben végül ragyogó ábrázattal, kacarászva távoztak az érintettek - nos, ez elfeledtette vele az ellenszenvét.

Ismét beletemetkezett hát a munkába, hogy némileg visszanyerje higgadtságát, és úgy egy negyedóra múltán már-már elcsitult a háborgás a lelkében, mikor újfent lendületes dörömbölés hallatszott az ajtón. Cégének mindössze egyetlen alkalmazottja volt oly arcátlan, hogy ezt megengedje magának. Joe Vanringham baktatott be a szobájába.

- Hivatott, főnök? - üdvözölte szívélyesen. - Itt volnék. Hűséges jobbkeze szolgálatra jelentkezik. Mit tehetek magáért?

Volt ugyan némi közös a Vanringham fivérekben, s ha az ember együtt látta őket, nyomban feltűnt, hogy rokonok, de ez a hasonlatosság voltaképpen kimerült bizonyos felszínes vonásokban. A lényükben alapvető különbség volt érzékelhető, olyan, amilyen a boldogulását egyedül, az utcán és szemeteskukák környékén kereső kóbor kandúr és rokona, a túltáplált házi kedvenc közt áll fenn. Tubby simulékony volt és testes, Joe szikár és acélos. Valami nehezen leírható aura vette körül, mely azokra az ifjakra jellemző, akiknek a tízdolláros kezdetektől kellett saját erejükből felküzdeniük magukat.

Mr. Busby savanyú arccal méregette, minthogy telefonbeszélgetésük emléke még élénken élt benne. A Busbyk nem felejtenek egykönnyen. A fiatalember ráadásul ezen a reggelen különösen és tolakodóan bőbeszédűnek bizonyult. Joe-ból egyébkor is hiányzott a kellő tisztelet, ráadásul hajlamos volt kellemetlenül erőteljesnek és fiatalosnak látszani, de ma Mr. Busby valahogy még a korábbinál is kevesebb tiszteletet bírt felfedezni a viselkedésében, és a szokásosnál is kellemetlenebbül fiatalosnak tűnt előtte. A Vanringham-jelenségre aznap leginkább az „élettől duzzadó" kifejezés lett volna ráillő.

- Egy nő ül odakint a váróban, számla miatt jött - vetette oda Mr. Busby. - Foglalkozzon vele!

Joe együttérzőn bólintott.

- Vettem, főnök. Már megint a szokásos történet?

- Hogy érti azt, hogy a „szokásos történet"?

- Hát nem éppen először fordul elő, ugye? De egyet se féljen! Ritka jó formában vagyok ma reggel. Akár tíz nőt is el tudnék intézni, ha mindjárt fejenként tíz számlával jönnek is. Bízza csak ide!

- Ne merészelje! - rikoltotta Mr. Busby.

Joe, aki épp arra készült, hogy barátilag és mintegy biztatásképpen vállon veregesse főnökét, félúton megdermedt, és enyhe megütközéssel tekintett Mr. Busbyra.

- Hogyhogy?

- Kicsit nyúzott vagyok ma.

- Mi? Tán valaki megnyúzta?

- A vállam! Leégett. Napoztam.

- Ahá, minden világos. Napolajat kellett volna használnia, főnök!

- Azt én tudom maga nélkül is. És hányszor mondtam már, hogy ne szólítson főnöknek?!

- De hát az ember csak meg kell adja valahogy a tiszteletet a munkaadójának, mikor az fogadni méltóztatik! Szólítsam górénak? Legyen vezérem? Jobban tetszene a vezér? Vagy mit szólna a nagyságos úrhoz?

- Szólítson egyszerűen uramnak.

- Uram? Kitűnő választás. Takaros, szellemes. Valósággal lecsusszan az ember nyelvéről. Hogyan jutott az eszébe?

Mr. Busby elvörösödött. Azon tűnődött, mint már annyiszor korábban, vajon elegendő vigasz-e a kitűnő szolgálat, amit e fiatalember az ő páratlan házőrző ebeként ellát, mindazért cserébe, amit el kell viselnie tőle. Már a szája szélén billegtek a szavak: „Ki van rúgva!" - de még idejében visszanyelte őket.

- Menjen már, és foglalkozzon a hölggyel!

- Csak egy pillanat - felelte Joe. - Előbb túl kell esnem egy fájdalmasabb műveleten.

Odalépett a könyvespolc alatti szekrényhez, és kotorászni kezdett benne.

- Mi az ördögöt művel?

- A repülősót keresem - lépett vissza az íróasztalhoz Joe, főnökére lövellve együttérzéstől sugárzó tekintetét. - Rémes sokk fogja érni, vezérem, és előkészületeket szeretnék tenni az újraélesztésére.

- Olvasta ma a reggeli lapokat?

- Miről beszél?

- Megismétlem: olvasta a reggeli lapokat?

Mr. Busby azt felelte, hogy átfutotta a The Timest. Joe arca megrándult.

- Sovány kenyér. De még a The Times is elismeri, hogy beütött a dolog.

- Mi az ördögről beszél?

- A darabomról. Tegnap volt a bemutatója.

- Maga írt egy darabot?

- És micsoda darabot! Energikus, fiatalos. Minden benne van, ami kell.

- Ó!

- Ó? Hát ez nem valami biztató. De lendüljünk túl rajta. Igen, a mestermű bemutatója tegnap volt, és bizony levette lábáról egész Londont. Elképesztő jelenetek! A nézőtéren „tündéri nők, csodás férfiak" összeborulva röhögnek! Falrengető siker! A színészek is jobbra-balra dőltek! A színház egy emberként éljenzett! Óriási, pazar előadás volt. Parancsol tán részleteket a kritikákból?

Mr. Busby hirtelen gyanút fogott.

- Mikor írta maga ezt a darabot?

- Biztosíthatom, munkaidőn kívül. Hagyjon fel minden reménnyel, Mr. Busby, nem az ön drága idejéből csentem el a perceket, órákat az alkotásra, tehát sajnos nincs semmi joga a bevételhez. Tudom, hogy képes lenne kikövetelni a részét - tette hozzá Joe őszinte csodálattal. - Mindig is hangoztattam, és eztán sem szűnök meg ezt tenni: maga kivételes, unikális, minden tekintetben egyedülálló jelenség. A maga szerződései! Olykor elképzelem a szerzőket, ahogy aláírván a kipontozott vonal fölött, egyszercsak rémülten hátrahőkölnek, mert néhány apróbetűs lábjegyzet fekete álarcban kiugrik az „ugyanakkorok" meg a „továbbiakbanok" dzsungeléből és rájuk ront egy-egy machetával. De most azt kell mondanom, ilyen eredményre nálam ne számítson, maga kis karvaly!

Mr. Busby válaszában kifejtette, hogy elege van Joe szemtelenségéből, különös tekintettel arra, amit e szónoklatában megengedett magának. Joe készségesen elmagyarázta, hogy a „karvaly" címzéssel mindössze kellemesen kötetlen, baráti atmoszférát igyekezett teremteni kettejük között.

- Mivel ma reggel - fejtegette rendületlenül - az egész világ a barátom. Nem aludtam az éjjel, ma mégis mindenkit szeretek! A föld felett járok, a kalapom félrecsapom, ma engem kenyérre lehet kenni. De hadd olvasok fel magának a kritikákból!

Mr. Busby azonban továbbra sem mutatott érdeklődést az újságcikkek iránt. Joe arcán látványosan elmélyült az együttérzés.

- Pedig érintik önt, méghozzá húsbavágóan. Ezért kellett volna a repülősó is. Ugyanis szenzációs darabom fenomenális sikerének köszönhetően, én drága jó, boldogtalan Busbym, el kell hagynom önt... Szedje össze magát! Dugja a fejét a két lába közé, attól elmúlik a rosszullét... Bizony, Busby, öreg cimborám, el kell válnunk. Pedig megvallom, boldog voltam itt. Szomorúsággal tölt el, hogy el kell szakadnom e helytől, de mindhiába, búcsút kell vennünk. Túl gazdag vagyok már ahhoz, hogy magánál húzzam tovább az igát.

Mr. Busby felhorkant, s e megnyilatkozása közben furcsa mód nagyon emlékeztetett a Tubby által róla vázolt arcképre, noha az utóbbi sohasem látta őt. Busby minden kétséget kizáróan disznószerű jelenség volt, így aztán a horkantás is igen illett hozzá.

- Ha most távozik, kétheti bérét eljátszotta!

- Nagy dolog. Vegyen belőle csemegét a kanárijának!

Mr. Busby ismét röffentett.

- Azt mondja, nagy siker volt?

- Hát nem figyelt ide az előbb?

- A premierből még az égvilágon semmire sem következtethet.

- Egy ilyen premierből igenis következtethetek.

- A kritikák egyáltalán semmit sem jelentenek.

- Ezek bizony jelentenek.

- A hőség majd betesz neki - morogta Mr. Busby csipetnyi optimizmust préselve ki magából. - Őrültség augusztusban új darabbal kijönni.

- Szó sincs róla. Az augusztusi bemutató nagyszerű kezdet. És a meleg sem tesz be neki, mert tíz hétre előre lekötötték.

Mr. Busby feladta. A legvadabb optimizmus sem élhet túl ilyen híreket. Előjött az utolsó lehetséges farbával.

- A következő darabja hatalmas bukás lesz, egy év nem telik bele, és maga fülét-farkát behúzva kullog majd vissza hozzám. De akkor már késő lesz, mert betöltöm a helyét!

- Ha egy magamfajta férfiú egyáltalában pótolható! Én, ha magának volnék, nem lennék ebben olyan biztos - riposztozott Joe, igyekezvén a kétely magvait elhinteni volt főnökében.

- De még mindig nem hallotta a kritikákat! Hadd fussam át őket gyorsan, csakis a maga kedvéért. Lássuk csak. „Valósággal sziporkázó szatíra" - írja a Daily Mail. „Metszőn szatirikus hangvétel" - így a Daily Telegraph. „Felettébb erőteljes szatíra" - áll a Morning Postban. „Valamelyest nyilván..." Oppardon, ez a The Times, ezt biztosan nem akarja hallani. Na, most már értheti, miért fogom elhagyni önt. Egy embertől, akire a dicshimnuszok ilyen áradata zúdul, aligha várható el, hogy továbbra is holmi hitvány kiadócskának dolgozzék.

- Mármint hogy kinek? - horgadt fel Mr. Busby.

- Kiadványkiadónak! Bizosan tudja! Az ilyenek könyveket dobnak a piacra. Kötelezettségeik vannak a nagyérdeművel szemben. De most megbocsásson, nem álldigálhatok és cseveghetek itt egész délelőtt! Mennem kell, odakinn vár lesben állva a maga kuncsaftja. Ez lesz az utolsó kis szívesség, amit megtehetek a cégnek. Legyen úgymond a hattyúdalom! Aztán megyek, megveszem az esti lapokat. Felteszem, ugyanazt a hangot ütik majd meg, amit a reggeliek. Az ember már-már elfárad a szakadatlan dicshimnusztól. Hovatovább úgy érzem magam, mint valami napkeleti uralkodó, akit már fárasztanak az udvari költők állandó dicsőítéseikkel.

- És mit írt a The Times? - kérdezte az utolsó szalmaszálba kapaszkodva Mr. Busby.

- Sose törődjék azzal, mit írt a The Times - felelte Joe ridegen. - Legyen elég annyi, hogy ifjú üdvöskéjük nem a megfelelő tónust ütötte meg. De hadd meséljek inkább a második felvonás utáni túláradó lelkesedésről!

Mr. Busby azonban nem volt kíváncsi a második felvonást követő lelkesedés pillanatainak ecsetelésére.

- Inkább a vasfüggöny után felharsanó ujjongásról hallana szívesen?

-      Nem, arról sem - morogta Mr. Busby.

- Érdekes a hozzáállása - sóhajtotta Joe. - Jómagam el sem tudok képzelni kellemesebb időtöltést egy nyári reggelen, mint itt üldögélni, és újra meg újra meghallgatni ezt a szívderítő történetet. De ahogy gondolja. Amennyiben sikerült megragadnia mondandóm javát, azaz azt a részét, miszerint elhagyom önt, akkor már megyek is. A viszontlátásra, Mr. Busby. Isten áldja és tartsa meg magát, és azt kívánom, midőn az írószövetség emberei magára rontanak valamelyik bokor mögül, legyen keresztben két ujja, hogy szerencsésen kerüljön ki az incidensből.

Azzal kedvesen mosolyogva sarkon fordult, és távozott. Legszívesebben azonnal kiment volna az utcára, ahonnét behallatszott, hogy a rikkancsok már a déli lapokat kínálják, de egy Vanringhamet mindenkor köti az adott szava. Mr. Busbynak tett ígéretéhez híven az előtérbe irányította hát a lépteit. Az üvegajtóhoz érve megállt, hogy bekukkantson, és csaknem kővé dermedt.

Aztán megigazította a nyakkendőjét, lepöckölt egy porszemet a kabátujjáról, kinyitotta az ajtót, és belépett.

4.

Kevés ízlésesebben berendezett váró üzemelt szerte Londonban, mint amit Mr. Mortimer Busby tartott fenn a kliensei számára. Üzleti vállalkozása leginkább unatkozó úrinőkkel hozta kapcsolatba, ezért úgy döntött, egyfajta Mayfair negyedbeli budoárhangulatot teremt a várószobában, hogy a hölgyek otthonosan érezzék magukat a kecses diófa asztalkák, puha kanapék, jade dísztárgyak és a mindenkori időjárásnak megfelelő virágkompozíciók közt, hogy ezzel elterelje a figyelmüket a különféle meghívók, értesítők és egyéb nyomtatványok áráról. Sok szerző fogalmazott már meg kemény véleményt Mr. Busbyról, de azt mindnyájan elismerték, hogy reá várakozva rendkívül kellemesen érezték magukat.

Joe Vanringham véleménye szerint Jane Abbott, aki a fentebb említett puha kanapék egyikén üldögélt, nemhogy nem rontott a helyiség összképén, hanem egyenesen vadonatúj magasságokba emelte a színvonalat. A rá váró beszélgetésre készülve Jane azon morfondírozott, vajon bevesse-e minden vonzerejét, és bűvölje el Mr. Busbyt, vagy legyen inkább szánalomkeltő, és sajnáltassa magát. Végül az első változat mellett döntött, és úgy érezte, jól választott. Csordultig telve volt azzal a fajta önbizalommal, ami ifjú hölgyeket rendszerint eltölt, mikor tudják, hogy az öltözékük, a kalapjuk, a harisnyájuk és a cipőjük körül minden a lehető legnagyobb rendben van.

Joe is arra az álláspontra helyezkedett, hogy a lány bölcsen választott. Úgy bámult rá az üvegajtón át, mint medve a nyuszira, és ha a neveltetése vissza nem tartja, még a szemét kidüllesztette volna. Épp csak a homlokára nem volt írva, mennyire helyesli Jane iménti döntését.

- Jó reggelt! - üdvözölte. - Mit tehetek önért? Kedvesen és szelíden beszélt, már-már gyengéden fuvolázva, amitől Jane határozottan megkönnyebbült. Tubby szavai alapján arra készült, hogy valami otromba fráterrel kell majd megküzdenie, és csak most tudatosult benne, hogy a tökéletes ruhája, kalapja, harisnyája és cipője nyújtotta erkölcsi támogatás dacára rendkívül ideges. De minden aggodalma elpárolgott e kedves, szelíd, már-már gyöngéd modorú fiatalember láttán, aki szigorúan véve nem is annyira jóképű, mint inkább igen kellemes jelenség volt. Erőteljes, vonzó, szikár férfi, különösen megnyerő tekintettel.

- Nos, Mr. Busby - felelte Jane a fiatalember felé küldve ragyogó mosolyát, aki eközben helyet foglalt vele szemben, és (szigorúan véve nem annyira jóképű, mint inkább kellemes) arcának minden rezdülésével szívélyes érdeklődést mutatott. - Engedelmével azzal kezdeném: elnézést, hogy így, bejelentés nélkül törtem önre.

- Szó sincs róla! Inkább belibegett, mint a nyári nap üde, jóillatú lehelete - javította ki Joe.

- Nos, akár törtem, akár libegtem, remélem, nem zavartam meg semmi fontos teendőjében.

- Ó, egyáltalán nem.

- Be kellett volna jelentkeznem.

- Nem, kérem, kérem! Bármikor állok a rendelkezésére.

- Nagyon kedves öntől. Akkor hát előadnám, hogy miért is jöttem. Az imént hagytam ott drága jó apámat...

- Szívből remélem, hogy e szakítás csak időleges önök között.

- ...aki ugyancsak kikelt magából a számlájuk láttán. Valósággal habzott a szája.

Jane orcájáról ezzel tova is tűnt a mosoly. Eljött a józanság pillanata - ha pedig a szükség úgy kívánja, akár a könyörtelenségé is. A férfi arcát is elborulni látta, és csak remélni tudta, hogy ez a ború nem jelent egyúttal hajthatatlanságot is.

- Á, igen, szóval a számla. Hadd lám, miféle számláról van szó.

- Amit maga küldött neki „előre nem látott kiadói költségek"-re való hivatkozással. A könyvéről van szó, hiszen tudja, amit maguk adtak ki.

- Mi is a címe?

- Vadászkalandjaim.

- Ah, valóban! Nagy ívű munka. A birodalom előretolt helyőrségei! „Hogyan ragadott ki a sebzett puma karmai közül páratlanul hűséges bennszülött fegyverhordozóm, Mbongo. A falubeliek vendégszerető népségnek tűntek, ezért hát ott háltunk az éjszaka..."

- Efféle.

- Nagyon tetszik a kalapja - jegyezte meg mintegy mellékesen Joe. - Bölcsességre vall, hogy a gyönyörű szőke hajához fekete kalapot visel.

Jane a bókot figyelemelterelési kísérletnek vélte - helyesen.

- Nincs jelentősége, hogy tetszik-e önnek a kalapom, vagy sem, Mr. Busby. Ugyanis az apám...

- Hogyan hívják tisztelt édesatyját?

- Sir Buckstone Abbott.

- Lovag vagy baronet?

- Baronet. De mit számít ez, kérem?

- Hát nem sokat, az igaz - felelte kelletlenül Joe, akit szíven ütött e rideg, józan hangnem.

- Akkor hát maradjunk a tárgynál. Ugyanis az apám...

- Nem érti, mire a számla, ugye?

- De nem ám. Abban a szilárd hiszemben volt, hogy az a jókora summa, amit előzőleg rááldozott, a kiadás minden költségét fedezni képes összeg volt, erre megérkezik ez az újabb számla.

- Láthatnám?

- Parancsoljon.

- Hm. Valóban.

- Mit jelentsen ez a „valóban"? Tán maga is úgy gondolja, hogy egy kissé borsos a számla?

- Inkább túl sós.

- Egyszóval?

- Egyenesen abszurdum. Ezt, kérem szépen, azonnal helyre kell hozni.

- Hálásan köszönöm magának.

- Nincs mit.

- És amikor azt mondja, „helyre" kell hozni...

- Akkor úgy értem, törölni kell. Sztornózni. Meg kell semmisíteni. Kiirtani. A földdel egyenlővé tenni, és sóval behinteni a helyét.

Noha beszélgetőtársa ábrázatát igen kellemesnek, modorát pedig - mint megjegyeztük - eleinte kedvesnek, szelídnek, már-már gyöngédnek találta, s amely modor mostanra pedig kedvessé, szelíddé és a leghatározottabban gyöngéddé érett, Jane mégsem reménykedett egyetlen percig sem ilyen kedvező végkimenetelben. Halkat sikkantott.

- Ó, Mr. Busby!

A fiatalembert mintha zavarba hozta volna e megszólítás.

- Szabad kérdeznem magától valamit? - hebegte. - Már biztosan magának is feltűnt, hogy folyton Mr. Busbynak szólít. Mi okból teszi, ha nem veszi tolakodásnak a kérdésem?

Jane megütközve bámult rá.

- De hát maga Mr. Busby, nem?

- Csak ha viccnek szánta. Nem, nem vagyok Mr. Busby.

- Akkor hát a társa?

- Még csak a barátja sem vagyok. Egy járókelő vagyok. Faforgács, mit az élet folyója erre sodort.

Közben Joe a számlát tanulmányozta, s a szája szegletében mosoly bujkált.

- Mesteri! - mormogta magában. - Valódi műalkotás. Tudja, hogyan állapítja meg Busby ezeket az előre nem látható kiadói költségeket? Olyan summát hoz ki, amiről feltehető, hogy a szegény balekokból viszonylag gond nélkül ki lehet csalni, és még nem uszítják rá a rendőrséget. Általában a következőképp történik: Busby ebédelni megy. A pincér átnyújtja az étlapot. „Kaviár", olvassa őurasága, és a szíve nagyot dobban. Szeme azonban a jobb oldali oszlopban található számra fókuszál, és szívébe markol a jeges kéz: vajh megengedheti-e magának ezt a fényűzést? Már éppen formálódik a szomorú, nemleges válasz, valamint a vérszegény rendelés holmi rántott bordákról és sült krumplikról, amikor hirtelen eszébe villan...

Jane-ből ahhoz hasonló artikulálatlan hangok szüremlettek ki, mint amilyenek a Widgeon 7-eséből szoktak, mikor hegytetőre próbál vele felkecmeregni.

- Azt... akarja - süvöltötte, végre összeszedve magát - mondani, hogy semmi köze sincs a céghez, hogy csak a bolondját járatta velem az imént, hiú reményeket keltett itt bennem, és aztán...

- Szó sincs róla!

- Akkor mégis hogyan értette azt, hogy sztornózni kell a számlát?!

- Ahogy mondtam.

A nyugodt, magabiztos hang, melyen ezt közölte, szokatlanul nagy hatást tett Jane-re. Könyörgő szemeket vetett a fiatalemberre.

- Mondja, hogy nem viccelt!

- Dehogyis vicceltem, hova gondol! Amikor azt mondtam, nem vagyok barátja Mr. Busbynak, a legkevésbé sem kívántam azt a látszatot kelteni, mintha nem is ismerném őkelmét. Nagyon is jól ismerem... És fogadok, hogy úgy meg tudom hajlítani, mint nádat a szél.

- De mégis hogyan?

- A lelkére fogok beszélni.

- Hm. Gondolja, hogy ezzel célt érhet?

- Ki tudja? Még az sem lehetetlen, bár sose adta jelét, hogy aranyból lenne a szíve!

- Na és ha nincsen aranyból?

- Akkor bizony valami mással kell próbálkoznunk. De szinte bizonyos vagyok benne, hogy minden a legnagyobb rendben lesz.

Jane nevetett.

- Anyám is mindig ezt mondja. Bármi történjék is, az ő válasza csak ennyi: „Semmi vész, minden a legnagyobb rendben lesz!"

- Igen okos nő lehet - bólogatott Joe helyeslőleg. - Alig várom, hogy megismerkedhessem vele. Nos tehát, a magam részéről bizonyos vagyok benne, hogy ez a történet happy enddel végződik. Csak semmi aggodalom!

- Attól tartok, jómagam híján vagyok annak a magabiztosságnak, amivel maga dicsekedhet.

- Ez azért lehet, mert nem ismeri az emberünket.

- Mármint Mr. Busbyt?

- Mármint engem... Ha majd lesz szerencséje jobban megismerni, le fogják nyűgözni az erényeim. Most pedig az egyetlen kérdés, ami felől még nem döntöttünk, a következő: Megvár, vagy elindul?

- Hogy elindulok-e?

- Hogy asztalt foglaljon. A Savoy, gondolom, kiválóan megfelel. Itt van a közelben.

- De már elígérkeztem ebédre.

- Annál inkább indulnia kell, mégpedig hamar, hogy legyen ideje kimenteni magát.

Jane gondolkodóba esett. Ha ez a rendkívüli fiatalember tényleg képes lebeszélni Mr. Mortimer Busbyt a követeléséről, akkor a legkevesebb, amit ő, Jane megtehet, hogy együtt ebédel vele.

- Igen jót tesz majd nekem, ha olyan hölggyel mutatkozhatom a nyilvánosság előtt, aki ilyen kalapot visel. Határozottan növelni fogja a társasági presztízsemet.

- Úgy volt, hogy néhány barátommal ebédelek - motyogta Jane még mindig habozva.

- Akkor hát siessen, és telefonáljon. Kisvártatva követem. A grillbe foglaljon, ne az étterembe! Az csendesebb, nekem pedig sok mondanivalóm lesz a maga számára.

Negyedórával később Jane-t, aki a Savoy grilljének előterében üldögélt, telefonhoz szólították. Kelletlenül lépett a fülkéhez, mivel korábban már Mabel Purvis, annak az osztálytalálkozónak fáradhatatlan szervezője, melyről épp az imént mentette ki magát, igencsak szomorúan vette tudomásul a lemondást, és súlyos szemrehányásokkal illette. Jane most attól tartott, hogy a telefonban ismét a sértődött Mabel várja.

- Halló! Itt Imogen beszél.

De a vonal túlsó végén férfihang szólalt meg.

- Á, végre-végre! Csak azt akartam mondani, hogy minden elrendeződött.

- Hogy mi?!

- Igen. Busby sztornózta a számlát.

- Gondolom, nem az egészet.

- De bizony hogy.

- Oóóóó!

- Sejtettem, hogy elégedett lesz.

- Maga egy földre szállt angyal! De hát hogy a csudába érte ezt el?

- Mindent részletesen elregélek, de majd csak élőben.

- És mikor számíthatok magára?

- Egy perc, és ott vagyok.

- Rendben, siessen!

- Rohanok. Ja, és még egy.

- Igen?

- Hozzám jönne feleségül?

- Hogy micsoda?

- Jöjjön hozzám! Feleségül.

- Azt mondta: „Jöjjön hozzám"?

- Úgy van. Házasság! „H" mint hússaláta...

Jane erőtlenül kacarászott.

- Mi az, most zokog? - érdeklődött a hang a telefonban.

- Nevetek.

- Az nem jó. Nem tetszik nekem, amit hallok. Gúnykacajként cseng füleimben, vagy tévednék? Nem, ez inkább vészjósló. Szóval azt akarja mondani, hogy nem jön hozzám?!

- Azt.

- Ebben az esetben rendelne nekem, kérem, egy félszáraz martinit?

- Tüstént ott termek.

5.

- És miért nem? - érdeklődött Joe behatóan.

Ahogy szemügyre vette a tányérján pompázó előételt, Jane-ben - bár tudta, hogy már késő bánat -, egyre erősödött a meggyőződés, hogy rosszul választott.

- Maga nem szokta úgy érezni - kérdezte -, hogy igazából nem is akart mást, csak egy kis szardíniát?

- Ami engem illet, azt hiszem, félreérthetetlenül nyilvánvalóvá tettem, hogy magát akarom.

- Úgy értettem, krumplisaláta és savanyú káposzta helyett.

- Kérem, ne térjünk el a tárgytól, különösen ne a krumplisaláta irányába - felelte Joe gyöngéden. - Vagy nem vette észre, hogy a legkomolyabb bókot kapta tőlem, amit egy nő csak kaphat férfitól? Legalábbis így olvastam valahol.

- De mennyire, hogy észrevettem.

- Akkor maradjunk ennél a témánál, és hagyjuk a laza csevelyt krumplisalátákról és savanyú káposztákról. Azt kérdeztem, hozzám jön-e? Kegyed pedig nemet mondott. Legutóbb pedig azzal a kérdéssel rukkoltam elő, hogy: „Miért nem?"

- Mert szentül megfogadtam édesanyámnak, hogy nem megyek hozzá olyan férfihoz, akit mindössze öt perce ismerek.

- Van az már húsz is.

- Jó, akkor olyan férfihoz, akit mindösszesen húsz perce ismerek.

Maga felborítja minden tervemet!

- Rettentőn sajnálom. De ugye tisztában van azzal, hogy gyakorlatilag idegenek vagyunk egymásnak?

- A lányok sűrűn élnek ezzel az elsőre megtévesztően hatásos érvvel szegény férfiak ellenében. Persze csak azért, hogy aztán utóbb kiderüljön, a pasas ebihal volt a paleozoikumban, a nő meg halként tengette az életét. Olyankor aztán nagyon bután néznek.

- Gondolja, hogy mi is efféle kapcsolatban voltunk egymással?

- Még szép! Halványan emlékszem is rá. És bizony mondom, azok voltak ám a szép idők! Egyetlen percig nem unatkoztunk.

- Nem hinném, hogy kedvelem az ebihalakat.

- Azóta nagyon sokat változtam ám! Mára már egészen briliáns pofa lettem. Először is írtam egy darabot.

- Ugyan már! Egyet mindenki írt.

- Valóban. De az enyém annyiban emelkedik ki a többi közül, hogy ezt be is mutatták, méghozzá elképesztő sikerrel! Szívesen elmesélem magának, ha nem bánja. De fel is olvashatom a kritikákat.

- Történetesen itt vannak nálam.

- Talán majd kicsit később, jó?

- Amikor csak óhajtja.

- Nagyon örülök, hogy ilyen rendkívüli sikere volt, és majd meghalok a közelebbi részletekért, de még nem mesélte el, hogyan rendezte el az ügyet Mr. Busbyval.

- Hogy azt?

- Azt bizony.

- Á, bagatell! Tényleg tudni akarja, mi történt?

- Kezdje az elején, és ne hagyjon ki semmit! Nekem határozottan úgy tűnik, csoda történt.

Joe kortyintott egyet a koktéljából.

- Szóra is alig érdemes eset. Mindig is úgy fogok tekinteni rá, mint csekélyebb diadalaim közül egyre, de legyen, íme a részletek. Amikor elváltunk, bementem a szobájába. „Busby!" - szólottam. Ő meg: „Ő, maga az?" Mire az igazsághoz híven én azt feleltem, hogy igen, én vagyok, és hogy a maga számlája miatt kerestem fel.

És akkor...

- Akkor. De el kell ismernem, először rosszul fogtam hozzá. Tudja, azzal a módszerrel, amiről előzőleg szót váltottunk magával.

- Csak nem próbált meg a lelkére beszélni?!

- De bizony. Mondtam neki, hogy maga egy kedves, gyönyörű lány, a legszebb, akit valaha láttam. A szeme is valóságos csoda, s az egész lénye leírhatatlanul bájos. Olyan, mint egy életre kelt Fournier-kép a La Vie Parisienne-ből. És ez a csoda mindössze egy apró szívességet kér tőle, amit, ugyebár, nem tagadhat meg. Képes lenne nemet mondani, kockáztatva, hogy e gyönyörű szemeket könnyek áztassák? Arra kárhoztatná, hogy megvigye a vészhírt ősz atyjának...

- Csak őszes.

- ...őszes atyjának, hogy az adósság réme fenyegeti továbbra is, és mélyen a zsebébe kell nyúlnia kilencvenhat font három shilling tizenegy penny után kotorászva? Puszta önzésből, bűnös zsugoriságból megmételyezné egy otthon boldogságát? Egy jobb sorsra érdemes vadászt arra kényszerítene, kívánja azt, bár sose látott volna felé törtető rinocéroszt?! Nos, hogy rövidre fogjam, kiderült, hogy bizony valóban megtette volna. Eléggé eltökéltnek tűnt ebbéli szándékában, ami azt illeti. Kérve kértem, gondolja meg. Arra hivatkoztam, hogy egy igazi Mortimer Busby nem beszél így. Esedeztem, legyen nagylelkű. Erről jut eszembe, hogy szeretnék mondani valamit a maga szeméről. A legtöbben elsőre azt mondanák, hogy a szeme kék - a délkaliforniai nyári alkony mélységes, lágy és földöntúli kékje tükröződik benne. És voltaképpen igazuk is lenne. Valóban kék a szeme. De vannak pillanatok, amikor ebbe a kékbe egy csepp zöld vegyül borzongatóan, a tenger zöldje...

- Hagyja már a szememet! Éppenséggel nem vagyok elégedetlen vele...

- Egyszerűen szuperkolosszális!

- ...de ha volnék is, aligha tudnék rajta változtatni. Olyan, amilyen! Tehát arra kérte, legyen nagylelkű. Na és erre ő?

- Kurtán elutasított. így aztán, igazat fog adni nekem abban, hogy nem tehettem mást. Felemeltem a kezem, és a tarkója fölött lebegtettem, mint valami pillangót, mely épp egy vonzó virágkehelyre készül leszállni.

- No és mire volt ez jó?

- Előzőleg Mr. Busby - igencsak bánhatja azóta! - arról tájékoztatott, hogy kint feledkezett a napon, és csúnyán leégett. Ezek után, képzelheti, minden épp oly olajozottan ment, amennyire olajozatlan volt Mr. Busby háta a napfürdője idején... Megfenyegettem, hogy ha nem hajlik nyomban a lelkiismeretének szavára, olyat csapok rája, hogy annál már csak a további úgy ötven ütés lesz durvább - ugyanis nagyjából ennyinél ér majd ide a segélykiáltásokra elősereglő slepp. Természetesen - kiadónk régi törzsvendégével lévén dolgunk - minden tucat után jár egy ingyencsapás, amit nem számolunk fel, tettem hozzá. Nem túl nagy ár-e ez, kérdeztem, azért a múló gyönyörűségért cserébe, hogy megvámolhatott egy nyugdíjas vízilóvadászt összesen kilencvenhat fontra, három shillingre és tizenegy pennyre? Meglátta érveimben az igazság magvait, így hát szemgyönyörködtető buzgósággal nyúlt a töltőtolláért, és sietve sztornózta a számlát, mely most itt fekszik ön előtt, az asztalon. Azaz, bocsánat - Joe felvette, majd szalvétájával gondosan megtörölgette a papírlapot -, a vajtartóban. Parancsoljon! Jane áhítatos tisztelettel vette át az ívet.

- Maga tényleg a legcsodálatosabb ember a földön - sóhajtotta.

- Hm, ami azt illeti, csakugyan elég jó vagyok - ismerte el Joe. - De, ha tényleg így érez...

- Nono! Csodálatom semmiképp sem éri el a házasságkötéshez szükséges szintet...

- Legalább egy kicsit igyekezhetne!

- Igazán sajnálom.

- És még mennyire fogja sajnálni később! De mire rádöbben majd, mit szalasztott el bennem, már túl késő lesz, és marcangolni fogja az érzés, amit megbánásnak neveznek. No de vegyük egy kicsit közelebbről szemügyre a helyzetet! Mi az igazi akadály?

- Először is az, hogy már foglalt vagyok.

- Mondja már, hisz ebédre is foglalt volt!

- Hm, ez igaz.

Joe elmélázott kissé.

- Szóval menyasszony?

- Az vagyok.

- Menyasszony, azt mondja?

- Mi az, kedves papagáj úr, ma estére elszegődött konferansziénak? - Igen, menyasszony vagyok.

- És ki az a féreg?

- Nem olyasvalaki, akit ismerhetne.

- Hadd hallom csak az egész piszkos kis történetet, ki vele! Maga szerint megérdemli a maga kezét?

- Föltétlenül.

- Azt maga csak hiszi. Gazdag?

- Szegény.

- Gondoltam. Csak a pénzét akarja.

- Milyen pénzt?

- Tán az apja nem fürdik a pénzben?

- Nincs egy vasa sem. Marék rizsen élünk, mint a kínai kulik. Azért eszem most ilyen sokat. Húshoz csak piros betűs ünnepeken jutunk.

- Mindig azt hittem, a baroneteknél zsákszámra áll a pénz.

- Nálunk biz' nem áll.

- Fura. Azokban a művekben, melyeket a volt munkaadómnál volt szerencsém tanulmányozhatni, az efféle baroneteknek mindig rengeteg pénze van. És ugyanezekben az irományokban az ilyenek nem tűrik, ha nincstelenek háborgatják őket. Azonmód az ostorért nyúlnak, és móresre tanítják az alkalmatlankodót. Az édesapja mutatott valaha ilyen irányú hajlandóságot?

- Tudtommal nem.

- Talán nem is igazi baronet. Legfeljebb csak lovag.

- Az az igazság, hogy még nem tud a nincstelenemről, már aki háborgat.

- Tehát még nem avatta be bonyolult eljegyzési ügyeibe?

- Nem.

- Gyáva nyuszi!

- Nem nyusziságból. Azt akarom, hogy még azelőtt megismerjék és megkedveljék egymást, mielőtt kész tényként bejelentenénk az eljegyzést. Ha ez már megvan, közhírré tesszük a mátkaságot. És soha még boldogabban nem zúgtak harangok a kis falu templomában...

Ne is folytassa, máris felfordult a gyomrom!

- Ó, igazán sajnálom! Számíthatunk azért legalább egy halkésre magától nászajándékképpen?

- Még mit nem! Szívből ellenzem az egészet! Ez a pasas abszolúte nem illik magához, higgyen nekem! Azonnal ki kell lépnie ebből a lehetetlen ügyből. Írjon egy levelet, melyben közli vele, hogy felbontotta az eljegyzést, aztán irány - kéz a kézben velem - a legközelebbi anyakönyvvezető!

- Gondolja, hogy jól mulatnánk?

- Én biztosan élvezném.

- Én aligha.

- Szóval nem írja meg neki, hogy felbontja az eljegyzést?

- De nem ám!

- Egyelőre legyen a kedve szerint, a világért sem akarom sürgetni!

- Azt látom.

- Udvarlásom hosszas, mértéktartó és méltóságteljes lesz. Úgy fogok viselkedni, hogy abban a legkényesebb ízlésű tánc- és illemtanár se találhat majd egyetlen makulát sem. Először is el kell mondanunk magunkról mindent egymásnak.

- Minek?

- Hogy közös pontokat találjunk! Hogy legyen alap,

amire építkezhetünk! Pillanatnyilag úgy néz ki, a paleozoikumban töltött közös vándoréveink kapocsként sajnos

nem elegendőek. A rajtvonalról kell indulnunk, mintha

sose találkoztunk volna. Azzal a ténnyel is szembe kell

néznem, hogy maga még a nevemet se tudja. Ja, erről jut

eszembe, hogy az imént a telefonban mondott valami zavarba ejtőt. Ha nem tévedek, azzal vette fel a kagylót, hogy:

„Itt Imogen beszél!"      . .

- Mert Imogennek kereszteltek.

- Rémes név! Hogy adhatták ezt magának?

- Ha jól sejtem, anyám volt az értelmi szerző.

- Távol legyen tőlem, hogy az édesanyja ellen szóljak egy szót is...

- Jobban is teszi, ha nem...

- De kizárt dolog, hogy én Imogennek hívjam magát.

- A Miss Abbott nem fordult meg a fejében mint lehetőség?

- Hova gondol? Mint régi jó barátja már hogyan is szólíthatnám így?

- Igazság szerint a legtöbben Jane-nek hívnak.

- Na ez már nem is olyan rossz. A Jane tetszik. De hívhatom Gingernek is. Tudja, a haja miatt.

- Nem is vörös a hajam.

- Dehogynem. Káprázatos aranyvörös. De végül is a Jane megteszi. Jane? Jane... Igen, a Jane-nel semmi baj. No, akkor keressük azokat a közös pontokat! Semmi sem teremt örömtelibb és tartósabb kötést két ember közt, mint a közös barátok seregei. Ismeri például Mr. Faradayt?

- Nem. És maga Purvis kisasszonyt?

- Nem. Neveket sorolok, jelezze, ha ismer valakit: Thompson, Butterworth, Allenby, Jukes, Desborough-Smith urak?

- Nem talált. Maga jön: Merridew, Cleghorn, Foster, Wentworth, Bates kisasszonyok?

- Nulla pont. Úgy látszik, nem ugyanazokban a körökben mozgunk. Maga Londonban él?

- Nem, a walsingfordi kastélyban, Berkshire-ben.

- Lám ez mindent megmagyaráz! Szóval eltemetkezett vidéken? Így nem csoda, ha nem ismeri Thompson, Butterworth, Allenby, Jukes és Desborough-Smith urakat. Szép helyen lakik legalább?

- Nem.

- Meglepő. Pedig a neve jól hangzik. Hogyhogy nem szép?

- Mert az üknagybátyám átépítette még Viktória korában. Borzalmas lett. Épp most próbálunk túladni rajta.

- Jó gondolat. Ideköltözhetne Londonba, megismerkedhetne végre Faraday, Thompson, Butterworth, Allenby urakkal, a többiekről már nem is beszélve.

- Az a baj, hogy a ház tényleg förtelmes, csakis valami kellőképpen gyengénlátó vevőre számíthatunk.

- No és felbukkant már valami megfelelően kancsal kuncsaft a láthatáron?

- Ami azt illeti - lekopogom -, igen. Egy amerikai nő, bizonyos Dwornitzchek hercegné... Mi az, rosszul van?

- Na ugye, megmondtam! - Joe némiképp furcsán ejtette a szavakat, minthogy az öklét, mellyel az iménti felkiáltás közben telibe talált az asztalon egy hegyével felfelé álló villát, kénytelen volt a szájába tömni, nehogy felordítson fájdalmában.

- Tudtam, hogy ha elég sokáig kitartunk, csak felhajtunk egy közös, ha nem is barátot, de ismerőst.

- Ismeri tán a hercegnét?

- Mondhatjuk. A mostohaanyám.

- Lehetetlen!

- De mennyire, hogy lehetséges! Papírokkal tudom igazolni! Jane-nek leesett az álla.

- Csak nem maga Tubby bátyja, Joe?

- De igen, Tubby bátyja vagyok, a Joe. Bár, ha tekintetbe vesszük kiválóságomat, illőbb volna úgy fogalmazni, hogy ő az én öcsikém, a Tubby. Különös, hogy maga ismeri őt. Na rajta, mondja csak ki.

- Mit mondjak ki?

- Ami a nyelve hegyén volt már, hogy „Milyen kicsi a világ!"

- Azon csodálkozom, milyen különös, hogy maga Tubby bátyja. És éppen aznap, amikor először beszélt nekem magáról!

- De nem csak ma van ám szerencsém Tubby bátyjának, Joe-nak lenni. Hanem bizony nagyon-nagyon sok napon, esős és napsütéses, kellemes és kellemetlen időben... - Joeba mintha hirtelen belenyilallott volna egy gondolat. - De mondja, ugye nem ő a maga vőlegénye?!

- Nem - felelte Jane kurtán. Eszébe jutott, hogy még nem bocsátott meg Tubbynak.

- Kiváló. Ugyanis az ember nem szívesen oltja ki az édestestvére életét. Szóval beszélt magának rólam. Nemesebb témát aligha választhatott volna. No és mit mondott?

- Azt mondta, úgy tudja, Mr. Busby kiadójának dolgozik.

- Busby is úgy tudta, szegény ördög! Közölnöm kellett vele a rossz hírt, hogy - fájdalom - többé nem tehetem. Micsoda pech! Na és még mit mondott?

- Elmesélte, hogy a mostohaanyjával nincsenek valami jóban.

- Szerfölött óvatos megfogalmazás. Megosztotta magával ennek részleteit is?

- Ha jól emlékszem, azt mondta, a hercegné „kiebrudalta" magát.

- Szóval ez a kis történet járja körbe a klubokat? Hadd mondjam el, hogy saját elhatározásomból hagytam ott az otthonomat. Kíváncsi az egész történetre? Ha meghallja, a véleménye - már amennyiben az ilyesmi egyáltalán lehetséges - még kiválóbb lesz rólam, ugyanis kimondottan a legelőnyösebb oldalamról mutat meg. Mit gondol, egy reggelen, mintegy derült égből, mivel csapott le rám az a perszóna? Hogy vegyek feleségül egy gazdag libát, történetesen olyan valakit, akit már az első látásra megutáltam... Természetesen azt feleltem, hogy szó sem lehet róla. Indulatos szavak következtek. Inkább nem idézem szó szerint a dialógust, csak a velejét foglalom össze. Amikor ványadt, vinnyogó sápogást hall, az a mostohaanyám, a határozott, férfiasan zengő bariton jómagam leszek. Tehát: „El fogod venni ezt a lányt, különben megnézheted magadat!"

- Komolyan így beszélt?

- Szó szerint. Sok egyéb mellett ez az, amit ki nem állhatok benne. Mindenesetre ekkor én kihúztam magam, és azt feleltem: „Nem! Istenemre, nem és nem! Van, amiben egy férfi nem tűrhet diktátumot! És különben is: én Gingerre várok!"

- Jane-re, ha nem bánja.

- Elnézését kérem. Tehát: „Különben is: én Jane-re várok! Bármikor betoppanhat az életembe, és szép kis balfácán lennék, ha nejemmel az oldalamon fogadnám, mikor megérkezik." Mostohaanyám a lornyonján keresztül vett szemügyre. „Ez az utolsó szavad?" Tökéletes nyugalmamat demonstrálandó, szivarra gyújtottam. „Ez!" - feleltem tömören. Mire ő: „Tisztában vagy a következményekkel?" „Tisztában." Azzal távoztam, fittyet hányva a pénzére. Dicséretesen viselkedtem, nemde?

- Minden igaz férfi így tett volna a maga helyében.

- Tubby például soha. És - ha nem tévedek nagyot - Faraday, Thompson, Butterworth, Allenby, Jukes és Desborough-Smith urak sem. Hát igen, ami azt illeti, Desborough-Smith még annyira sem, mint az előtte említettek. Csakis a legkiválóbb jellemű férfiak cselekszenek így. Biztos benne, hogy nem inkább olyan férfihoz menne, aki képes erre?

- Biztos. Köszönöm nagylelkű ajánlatát, de nemet kell mondanom. Egyébként sem hiszek magának.

- Sajnos nem kárhoztathatom ezért.

- Csak nem azt akarja mondani...?

- Egyetlen szó sem igaz az egészből. Most találtam ki, egy ültő helyemben. De árulja el, kérem, miből jött rá?

- Tubby elbeszéléséből tudom, hogy maga a nagykorúsága első napjaiban hagyta oda a mostohaanyját. Azt pedig egy mégoly megátalkodott mostoha sem képzelheti, hogy huszonegy éves ifjak nősülésre kaphatók.

- Magának vág az esze, mint a beretva - jegyezte meg Joe csodálattal a hangjában. - Gyönyörű szem, csodás hajkorona, szép és egészséges fogak, ráadásul pedig éles elme! Erre mondják a kártyások, hogy „kézből póker". Mondja, komolyan nem érti, miért magácska nyerte a jelölést a Mrs. J. J. Vanringham jelenleg még üres posztjára?

- Valójában miért szakított a mostohaanyjával?

A derű egy szempillantás alatt tovatűnt Joe képéről. Rövid csend állt be.

- Annak is megvolt a maga oka.

- És miféle oka?

- Nem beszélhetnénk valami másról?

Jane-nek egyszerre elakadt a lélegzete. Minden vér az arcába tolult. Olyan lány volt, akit a férfiak mindig megkülönböztetett tiszteletben részesítettek, s ez a letorkolás merőben új élmény volt a számára.

- Volna szíves tehát olyan témát ajánlani, ami nem kínos magának? Számos további nehézséget elkerülhetnénk így.

Ez azonban még önmaga előtt is kissé vértelen riposztnak tűnt. Látnivaló volt, hogy Joe is annak találta, eltűnt az arcáról az iménti keménység, és helyét a már ismerős széles vigyor foglalta el.

- Ne haragudjon!

- Nem történt semmi - felelte Jane tartózkodón.

A dolog igazságtalansága szíven ütötte. Úgy érezte, lépre csalták, bolondot csináltak belőle. Ha egy kellemes társaságot ígérő ifjú azzal nyit: „Mókás fiú vagyok, kicsit talán lökött is. Beszélgessünk sületlenségekről, ahogy éppen jön. Kiválóan elszórakozunk, és ha elunjuk, abbahagyjuk" - nos ilyenkor az ember lánya elfogadja a feltételeket, és belemegy a játékba. De rendkívül bosszantó, sőt mi több, sértő, ha az illető egyszerre csak felrúgja a játékszabályokat, felhúzza az orrát, és hidegen rendreutasítja: „Kisasszony, kegyed megfeledkezik magáról!"

- Attól tartok, kissé hirtelen voltam - szabadkozott Joe.

- Nem, inkább elképesztően durva volt.

- Igaza van, ez a helytálló megfogalmazás. Maga kiválóan meg tudja ragadni a lényeget.

- Nem értem, miért kell az embert ilyen otrombán letorkolni egy egyszerű...

- Mea culpa! Hamut hintek a fejemre. Meggondolatlanság volt. A kérdésére felrémlett bennem egy kép, amire igazán nem szívesen gondolok, és teljesen önkéntelenül kaptam oda, mint kutya a sebes mancsához. Természetesen őszintén be fogom vallani magának, miért mentem el hazulról.

- Ne haragudjon, de már egyáltalában nem érdekel.

- Dehogyisnem érdekli. Alig várja, hogy elmondjam. Ne duzzogjon már!

- Sajnálom, ha azt hiszi, a sértettség mondatja ezt velem.

- Jó, jó, hagyjuk ezt! Mindenki követ el hibát. Jane felállt.

- Mennem kell.

- Ne legyen csacsi! Nem mehet el. A gyümölcssalátáját még meg sem kapta.

- Nem kívánom.

- Akkor nem kellett volna megrendelnie - mondta Joe szigorúan. - Három shillingbe kerül! Azt hiszi, a bőröm alatt is pénz van? Isten a tanúm, nem sajnálom magától a gyümölcssalátát, kerüljön bármibe, de...

- Isten áldja!

- Hát tényleg elmegy?

- El én!

- Hát jó. Én maradok, és úgy fogok üvölteni, mint a csapdába esett farkas. Jane elindult az ajtó felé. Joe széke felől elnyújtott, mély, torokhangú üvöltés hangzott fel.

A lány erre megtorpant.

- Nem ülne le inkább? Vagy szeretné meghallgatni a második versszakot is?

Jane visszahuppant a székébe. Olyan érzés támadt benne, amit nagy kelletlenül fölkavartságként volt kénytelen azonosítani. Első ízben tapasztalt a fiatalemberben olyan képességet, ami a lelki békéjét fenyegette. Mert talán nem lett még porrá az ifjú szekerének kereke alatt, de hogy akarata ellenére sikerült visszaültetnie, az mégiscsak zavarba ejtő - ez a nyájaskodó bohóc erősebb egyéniséggel rendelkeznék, mint ő? Kínos, de nyilvánvaló: Joe az a fajta, aki eléri, amit akar.

- Ha tényleg jelenetet akar rendezni ország-világ előtt...

- Pontosan ez a tervem. No nézzenek csak oda, itt a gyümölcssalátája! Áhítattal fogyassza ám! Három fityinget ér. Most pedig rátérnék az indokaimra, hogy miért is hagytam én el Dwornitzchek hercegné köreit. Nem másért, mint azért, mert mélységes iszonyat fog el, ha végig kell néznem egy gyilkosságot. Különösképpen, ha előre kitervelt, hidegvérrel elkövetett bűntényről van szó.

- Hogy érti ezt?

- Az apámat ölték meg. Akkoriban már éppen csak hogy élt. A nagyságának még egy teljes évig nem sikerült eltennie láb alól.

Jane rábámult. Joe ezúttal komolynak tűnt.

- Eltenni láb alól?

- Persze nem valami „eladdig ismeretlen ázsiai méreggel", vagy ilyesmi. Egy leleményes asszony nem szorul arra, hogy sztrichnint adagoljon a férje levesébe. Egyszerűen az volt a módszere, hogy pokollá tette az apám életét.

Jane nem szólt egy szót sem. Joe folytatta. Szemében tűnődő kifejezés jelent meg, hangja tompára váltott.

- Mennyire ismeri a hercegnét? - kérdezte Joe.

- Nem túl jól.

Joe nyersen felnevetett.

- Ha jobban meg akarja ismerni, menjen el, és nézze meg a darabomat! Beleírtam tetőtől talpig, az összes utálatos manírjával, a modoros szófordulataival és a szépfiúival együtt. Igen mulatságosra sikerült. Hála az égnek, rendszeres színházba járó a donna, legalábbis az volt, amikor még az ismeretségével dicsekedhettem, bizonnyal első dolga lesz megnézni a friss műsort, ha hazatér. A bőrt is lenyúztam róla.

Jane megborzongott. Kellemetlen érzés fogta el.

- Maga nagyon keserű.

- Kissé keserű vagyok, mi tagadás. Az apámat nagyon szerettem. Úgy ám, a princessz sokkot fog kapni, ha megnézi a darabot! Arra számítok, hogy a hatása legalábbis felér majd a Hamlet egérfogójáéval. Végtére Shakespeare se volt rossz drámaíró... De félek, ennyi az egész, nem több - márpedig egyetlen sokkhatás nem fogja megváltoztatni. Túl van már azon, amikor még meg lehetett volna gyógyítani. Azok az idők, melyekről megemlékeztem, már régen elmúltak, de a nagyasszony még mindig ugyanazt csinálja.

- Mit is?

- Bohócot magából. Lépten-nyomon nála legalább húsz évvel fiatalabb fiúkkal szűri össze a levet. Akkor is ezt csinálta, mikor szegény apa még élt, és ma se tesz másképpen. Ha utánanézetnénk a néhai von und zu Dwornitzcheknek, könnyen azt találhatnánk, hogy húszas éveiben járó fiatalember az illető, aki lila kamáslija mellé hidegdauert visel. A hercegné elnyűhetetlen. Ugyanilyen lesz nyolcvanévesen is. De lehet, hogy még azelőtt megállapodik, én meg szert teszek egy mostohaapára, aki legalább egy tízessel fiatalabb nálam, és úgy fest, mintha valami nyálas fiúkórusból rabolták volna el. Mikor legutóbb találkoztam Tubbyval, szerinte minden jel arra mutatott, hogy a „mama" egy Peake nevű pasassal jár, akit le se lehet vakarni róla. Bízom benne, hogy a hír hamis. Néhányszor találkoztam ezzel a Peake-kel, partikon meg efféle helyeken, és mondhatom, nagyon tenyérbe mászó a képe. Sajnos tartok tőle, hogy mégis ő a következő a sorban. Épp a kegyelmes asszony esete. De nem lenne szabad untatnom magát a családi pletykákkal. Kér cigarettát?

A tárcáját nyújtotta udvariasan a kisasszony felé, de meglepve látta, hogy vendége felpattan, és sietve távozni készül.

- Hahó! Nincs ám még vége a bulinak!

Jane-ben forrt a düh. Mit forrt? Legszívesebben tíz körömmel, visítva esett volna neki beszélgetőtársa képének, de mivel az osztályabéli hölgyeket arra tanították, a nyilvánosság előtt uralkodjanak érzelmeiken, ehelyett erőnek erejével arcára vont egy jeges mosolyt.

- Mennem kell.

- Ó, ne menjen még!

- Muszáj. Most vettem csak észre, milyen késő van.

- Nincs is késő! Még csak három óra. Gyerek az idő!

- Megígértem, hogy korán otthon leszek.

- De hát még nem is kávéztunk. Nem kér kávét?

- Köszönöm, nem.

- Csak egy szimplát!

- Mondom, nem kérek kávét.

- Hát ez mélységesen felkavar. Azt hittem, még jó néhány óra áll előttünk így, édes kettesben.

- Sajnálom.

- Ha mennie kell, hát menjen! Csak előbb beszéljük meg a továbbiakat!

- Miféle továbbiakat?

- A következő randevút. Mikor láthatom legközelebb?

- Nem tudom. Nemigen járok fel Londonba. A viszontlátásra!

- Várjon csak, én...

- Sajnálom - vetette oda Jane -, egy perccel sem maradhatok tovább. Mindent nagyon köszönök, Isten áldja!

És még mielőtt Joe hátratolhatta volna a székét, hogy felálljon, Jane már kint is volt az ajtón. Néhány másodperccel később, mikor végre utánairamodott, a lánynak már nyoma sem volt az előcsarnokban. Joe feldúltan tekintgetett jobbra-balra. Lehet, hogy a képzelete játszik vele, de mintha Jane távozása kissé hirtelen-váratlanul esett volna...

Aztán eszébe jutott, hogy nem fizetett, és hogy sietős távozása talán aggodalommal töltötte el a grill személyzetét, visszatért hát az asztalához. Rendelt egy kávét, valamint elkérte a portáról a vasúti menetrendet.

Elgondolkodva kortyolta a feketéjét, és a „W" betűhöz lapozott.

6.

Jane Abbott nem volt rest a hazaúton. Úgy meghajtotta kis kétüléses autóját, ahogy talán még soha. Minden érzékeny lelkű leányt kihoz a sodrából, ha már a reggelinél azt hallja szíve szerelméről, hogy az hitvány kapcabetyár, majd néhány órával később, az ebédnél tenyérbe mászónak titulálják az illető ábrázatát. És ha egy érzékeny leányt kihoznak a sodrából, könnyen hajlamossá válhat, hogy figyelmen kívül hagyja a sebességhatárokat, és addig nyomja a gázt, míg csak a mutató túl nem lendül a bűvös százason. Jane a fogát csikorgatta, a szeme szikrát hányt, és mint a futótűz, robogott át Widgeon 7-esével a békés angol vidéken.

E forgószéllel vetekedő iramnak két jótékony hatása is volt. Egyrészt kétségtelenül megnyugtatta, másrészt olyan sebesen juttatta el Walsingford Parváig, a kastélytól mindössze fél mérföldre fekvő folyóparti falucskáig, hogy amikor megérkezvén az órájára pillantott, kiderült, még arra is bőven maradt ideje, hogy beugorjon a Rezeda névvel büszkélkedő lakóhajóra, mielőtt elmerülne a Mr. Chinneryvel folytatandó csevegésbe és a minigolf örömeibe.

Leparkolta az autót az ártérhez vezető kapunál, végigszaladt a vontatóúton, és úticélja máris látótávolságba került.

A Rezeda, melyre keskeny, rozoga palló vezetett a szárazföldről, fűzfáktól szegélyezett, boglárkával és margarétával tarkított partszakasz mentén horgonyzott, ott, ahol a folyó kiszélesedik, kicsiny öblöcskét alkotva. Zömök jármű volt, kora ifjúságában talán hófehér lehetett, de mivel az elmúlt évek alatt egyetlen csepp festékkel sem illették, mostanra fertelmes szürkére vénült. Elhanyagoltságát a foghíjas, lepattogzott tetőkorlát koronázta meg, s így végül olyan roskatag összbenyomást keltett az egész alkalmatosság, mintha rakoncátlan gyermekek ezer légiója nyűtte volna el.

Jane érkezésének pillanatában Adrian Peake a kajütben tartózkodott, amely a terv szerint gazdájának az elkövetkező hat hétben nappali- és hálószobául kellett szolgáljon. Mutatóujjával szórakozottan kapirgálta priccsének vedlett támláját. Szépséges arcán az az eltéveszthetetlen kifejezés ült, melyet a férfiakon akkor figyelhetünk meg, amikor egy nő belerángatta őket valami visszás ügybe, és épp kezdik átlátni, mennyire roppantul kellemetlen helyzetbe is kerültek. Mivel felettébb igényes volt kényelem dolgában, igencsak kelletlenül vette tudomásul, hogy a Rezeda bizony nem éppen luxushotel.

Adrian Peake ritkamód jóképű, karcsú, törékeny fiatalember volt, és sóvárgó tekintetű, kifejező szeme még inkább hangsúlyozta e törékenységet. A nők általában finomnak és érzékenynek találták, s épp ezért gyakorta látták szükségesnek, hogy gyöngéd halántékát kölnivel masszírozzák. Dwornitzchek hercegnének az volt a véleménye, hogy az ifjút fel kell hizlalni, hónapokig etette hát drága éttermekben kaviárral, francia sajtokkal, csirkefasírttal és Péche-Melbával. És noha Mr. Peake a saját súlyának többszörösét nyelte el e finomságokból, változatlanul törékeny maradt, s tekintetében is ugyanaz a sóvárgás ült.

Tubby Vanringham, mint azt korábban láttuk, nem egyébnek, mint hitvány dzsigolónak tartotta. És bár Jane Abbott kategorikusan tagadta ezt, a vád mégis olyan természetű volt, hogy mindenképpen ki kellett vizsgálnia.

Sok függ persze attól, mit is jelent esetünkben a „hitvány dzsigoló".

Adrián Peake egyike volt a Londonban ekkortájt lépten-nyomon fellelhető ifjaknak, akik abból élnek, amit találnak, és semmit sem vetnek meg, miként a sáska. Olykor autóval ügynököltek, máskor belekóstoltak a bulvárújságírásba, foglalkoztak egy kicsit belsőépítészettel, filmkritikákat írogattak, és ha akadt, aki felhajtsa a költségeit, éjszakai klubot üzemeltettek - mikor hogy. De leginkább ingyenebédeken és -vacsorákon szerettek tündökölni, és koktélpartikon, melyek pálcikára tűzött ínyencfalatokkal cirkáló pincérektől hemzsegtek.

Ha a „hitvány dzsigoló" a megfelelő kifejezés az efféle életmódot folytató egyedek meghatározására, akkor Adrian Peake kétségtelenül e fajta remekbe szabott példánya volt. E helyütt fontos emlékeztetnünk rá, hogy Tubby testvére, Joe a maga keresetlen módján „tenyérbe mászó képű"-nek minősítette Peake-et, márpedig az emberi természet kutatói jól tudják, hogy a „hitvány dzsigoló" és a „tenyérbe mászó képű alak" megfogalmazások gyakorlatilag ugyanazt jelentik.

Peake abbahagyta a priccs támlájának rongálását, és a kajüt berendezésén nyugtatta nem éppen lelkes tekintetét. A bútorzat olyannyira puritán volt, hogy láttára Adrian hátán végigfutott a hideg. De ekkor meghallotta kintről Jane hangját, felment hát a fedélzetre.

Adrian látványa, ahogy ott állt - vakító fehér flanel nadrágjában, oxfordi egyetemi klubjának egyenzakójában - tökéletesen helyreállította Jane lelki békéjét. Elfeledkezett Joe-ról, és a Tubby által szívébe lőtt mérgezett nyílvessző ütötte seb se sajgott már annyira. Bármilyen jellemhibái voltak is Adrian Peake-nek, ahhoz kétség sem fért, hogy nagyon mutatós, és Jane újra magára talált a fiú leplezetlen csodálásában. Álmélkodott, hogyan lehetséges az, hogy egy Theodore vagy Joseph Vanringham nem találja egész egyszerűen tökéletesnek Adriant, és arra a következtetésre jutott, hogy csakis valamely téveszme juttathatta őket idáig. Tapasztalt már korábban is ilyesmit a Willoughbys' férfi vendégei körében azon a kellemetes hétvégi társas összejövetelen, melynek alkalmával megismerte Adriant. Úgy látszik, a férfiak általában nem rajonganak érte - ez is csak azt bizonyítja, hogy a férfinem mennyire híján van a jóízlésnek, és milyen vak!

- Drágám! - kiáltotta.

- Á, hello - így Adrian.

Jane előzőleg már-már önkívületbe csapó lelkesültsége némileg lelohadt e köszöntés hallatán. Szívszakasztó viszontlátásuk alkalmából valamivel szenvedélyesebb hangot várt volna. Aztán eszébe jutott, hogy talán késedelmes megjelenése magyarázhatja Adrián sértettségét. Tudta, hogy olykor hajlamos a durcásságra. Ha a dolgok nem a kedve szerint alakulnak, felfújja magát, mint valami bögyös galamb.

- Nagyon sajnálom, édes, hogy nem jöhettem hamarabb - búgta Jane. - Londonba kellett mennem, és csak most értem haza.

- Valóban?

- Volt egy ebédmeghívásom, és Buck szerette volna, ha meglátogatok valakit, akitől előzőleg százfontos számlát kapott, mégpedig azt a fajtát, tudod, amelyről az ember azt érzi, nem neki kellene kifizetnie...

Ez kissé furcsának tűnt Adriannek így első hallásra. A Rezedáról kivételesen pazar rálátása nyílott a walsingfordi kastélyra, sokat mustrálta hát a hívogató birtokot, és meg volt győződve róla, hogy a tulajdonosa csakis rendkívül gazdag ember lehet. Az ormótlan, lazacszínű építmény ugyan szörnyen bántotta a szépérzékét, s olyan közérzete támadt tőle, mint mikor az ember lehangolódott zongorán klimpírozó amatőrt hall, de a látvány mindenképpen azt sugallta, hogy a ház gazdája irdatlan vagyonokat tart a bankban. Ennek megfelelően úgy képzelte, ha valaki olyan gazdag, amilyen ez a Sir Buckstone Abbott lehet, nem bajlódik holmi százfontos számlákkal, csak int a titkárnőjének, hogy állítson ki egy csekket.

De egyszeriben eszébe jutott, hogy hiszen sokszor éppen a leggazdagabbak csapják a legrémesebb hűhót a legcsekélyebb összegek miatt is. Emlékezett rá, hogy Dwornitzchek hercegné mekkora patáliát csapott egyszer két shilling miatt - a botrány kis híján tönkretette London egyik legdivatosabb night-clubját!

- Meleg lehetett ma Londonban - mondta. - Hol ebédeltél?

- A Savoy grilljében.

Adrián arca megrándult.

- Én az Aranygúnárban. Brr.

- Nem ízlett?

- Ehetetlen volt. Sohasem ebédeltél még az Aranygúnárban?

- Nem én.

- Sonkás tojást adnak ebédre! Elképzelni sem tudom, mit csinálnak a sonkával, hogy olyan feketéslila színű legyen, mire kihozzák - siránkozta Adrian, megborzongva az emlék hatása alatt.

Jane ismét úgy érezte, nem ilyen viszontlátásra várt. Erről a pillanatról álmodozott immáron hetek óta, számolta a perceket. Most, hogy elérkezett, a varázst valami könyörtelenül megrontotta. Több hetes elszakítottságuk után az első beszélgetésüket valahogy líraibbnak remélte. De semmi ilyesmiről még csak szó sem volt.

Hősiesen küzdött a teljes levertség fel-feltörő hullámai ellen.

- De hát mit számít az? Végre együtt vagyunk, ez a legfontosabb. Gyere már le!

- Máris, csak állj félre kicsit!

Peake kecsesen ugrott le, mintha csak az orosz balett színpadáról érkezett volna Jane mellé. Aztán a boglárkák és margaréták erdejében elsétáltak a páfránytól és szedertől illatozó csalitosig.

- Mit gondolsz - kérdezte Adrian, aki eddig a gondolataiba mélyedt -, lehet, hogy egerek is vannak azon a nyamvadt bárkán?

Jane, mint említettük, hősiesen küzdött, de ezzel szemben már tehetetlennek bizonyult. Győzött a teljes levertség.

- Nem tudom. Miért? Szeretnél egyet?

- Mintha kaparászást hallottam volna.

- Az valószínűleg csak patkány volt.

- Csak patkány?!

- Vízipatkány. Azt hiszem, afféle kaszinónak használják a Rezedát...

Adrián megfordult, és aggodalmasan vizsgálgatta a hajót. Érzékeny vonásait gond vonta hullámokba, sóvárgó tekintete szomorúbb volt, mint valaha. Megállapította magában, hogy nem is várhatott mást ettől a kiszuperált, sorsára hagyott, rozzant bárkától.

- Patkány? - mormogta elgondolkodón. - Kíváncsi lennék, van-e patkánytetem is a fedélzeten.

- Miért, szeretnél koszorút küldetni a gyászoló családnak?

- Csak mert érdekes szag van a kajütben.

- Szag?

- Igen, valami fura szag.

- No és? Minden igazi ínyenc szereti azt, ami különleges.

- Az ágynemű is dohos.

- Nem dohos.

- De teljesen olyan a tapintása. Az ágy meg kemény.

Jane haja ugyan nem volt vörös, de a temperamentuma legalább olyan heves volt, mint a vörös lányoké a közhiedelem szerint.

- Hát az biztos, hogy a Rezeda nem a Dwornitzchek hercegné jachtja...

- Adriannek leesett az álla.

- Mi?!

- Tudtommal ott tanyázol a legszívesebben.

- Ki mondta ezt neked?

- A mostohafia, Tubby. Fent lakik a kastélyban.

- Hogy?!

- A kegyelmes asszony tán nem említette?

- Nem, csak annyit mondott, hogy valahol vidéken lakik, oda se figyeltem!

- Hát ez különös. Azt hittem, csak úgy csüngsz az ajkán szótlanul, nehogy egy morzsát is elszalassz aranyat érő szavaiból.

Jane megborzongott szégyenletében. Szeme előtt felrémlett Joe Vanringham alakja, amint felhúzott szemöldökkel, szája sarkában gunyoros félmosollyal néz le rá. Ez a helyzet minden bizonnyal kacajra fakasztaná. És mivel Jane örökre kitörölte életéből Joe Vanringhamet, nem vette jó néven, ha vízióiban ilyen vigyorral a képén jelenik meg. Nem kellemes egy ifjú hajadonnak, ha másvilági árnyak vigyorognak rá.

Jane szavai Adrian Peake-ből egyáltalán nem váltottak ki tiltakozó nevetést, szemlátomást inkább aggodalmat ébresztettek benne. Panaszos hangon kérdezte:

- Jane drágám, mi baj?

- Ó, semmi.

- De látom, hogy valami baj van. Olyan fura vagy ma.

- Mint a szag a kajütben?

- Jane, kedvesem, mi bánt? Mondd el, kérlek!

Jane lelkében a napfényes délutánt felleg borította be. Nem sokkal azután, hogy a dühe eloszlott, Tubby felrémlő képe ismét lecsapott, mint a haldokló kígyó, mikor utolsót mar áldozatába.

- De tényleg semmi! Csak az idiótaság, amit Tubby mondott.

- Mit mondott?

- Á, ostobaság. Csak fecsegett. Nagyon szereted te a hercegnét?

- Nem olyan nagyon.

- Miért töltesz akkor heteket a jachtján?

- Hát, izé... Mert meghívott.

- De a meghívása nem királyi parancs, ugye?

- Nem-nem, hát persze hogy nem. De nem tudtam kitérni előle. Ezek a nagyasszonyok olyan hamar megsértődnek. Az embernek diplomatikusnak kell lennie velük.

- Ó, Adrian!

- Nem akartam megbántani. Olyan jóindulatú, és már nem fiatal.

- Nem olyan nagyon idős, és egyáltalán nem olyan jóindulatú! És tudod, mit gondolok? Szerintem baltával is nehéz lenne megsérteni.

- De Jane drágám, mire véljem ezt az egészet?

Jane eddigre megenyhült. Dühkitörései általában úgy múltak el, ahogy a nyári zápor, mely kitombolja magát, s percek múltán már csak a felhőtlen kék ég marad utána: tovatűntek, mintha soha fel sem bukkantak volna. Ezúttal úgy érezte, kissé túl sokat engedett felszínre törni legbensőbb, titkos énjéből.

- Ne haragudj! - kérlelte Adriant. - Semmi vész, angyalom, azt hiszem, ezt nevezik rendszerint a „szerelmesek civódásának". Az én hibám, ronda disznó vagyok, nem is tudom, miért mondtam ilyeneket. Talán az eredendő bűnből fakad? Éva öröksége? De te is tehetsz róla, kedves. Nem megfelelő hangot ütöttél meg. A szerelmes nő rossz néven veszi, hogy midőn démon-kedveséért jajong a szíve, s szerelemre éhesen jön elébe, az imádott férfi nem tud másról beszélni, csak egerekről, szagokról és dohos ágyneműről! Az például miért nem került szóba, hogy boldog vagy, mert újra láthatsz?

- De hát persze hogy az vagyok!

- És hogy cseppet sem számít az a csekélyke kényelmetlenség, amit a Rezedán kell elszenvedned, mert az, hogy a közelemben lehetsz, bőségesen kárpótol bármi kellemetlenségért?

- De hisz nem is vagyok a közeledben! Be vagyok zárva ebbe a nyamvadt bárkába, mialatt te fent mulatsz a kastélyban. Azt hittem, könnyedén rá tudod venni apádat, hogy meghívjon!

- Az egyáltalán nem olyan egyszerű, mint te gondolod. Letelepedtek, és szinte azonnal elborította őket a csalitos langyos nyugalma. Jane szórakozottan leszakított egy boglárkát, s az ujjai köré tekerte.

- Fogd be az orrod, édes, meg akarom csiklandozni. Hogy te milyen barna vagy!

- Tavaly nyáron Cannes-ban voltam - büszkélkedett Adrian -, tökéletesen lebarnultam.

- Cannes-ban voltál tavaly nyáron?

- Ott bizony! Egész augusztusban, de még júliusban is néhány héten át.

- Milyen szívesen elnéztelek volna, ahogy homokozol, kislapáttal, vödröcskével! - Jane elhallgatott. - Hát persze, hiszen te a jachton voltál!

- Hm... voltaképpen igen. Ott.

- Te és a jachtjaid! Te és a hercegnéd! Adrian, édes, bár ne lennél annyit körülötte! Csak a lovat adod olyan idióták alá, mint ez a Tubby, hogy összevissza fecsegjenek.

Adrián felült.

- Miért, mit mondott Tubby?

- Hát ha tényleg tudni akarod, az volt a szimata, hogy jegyben jártok a hercegnével.

- Hogy jegyben járunk? A hercegné meg én?!

- Mondtam neked, hogy csupa sületlenséget beszél.

- Ez a legabszurdabb hazugság, amit valaha hallottam!

- Hát persze hogy az. Remélem, nem feltételezed, egy percre is elhinném, hogy bigámiára készülsz. De nem kellemes, amikor az embernek ilyesmit vágnak a fejéhez.

- Nem hát, sőt tűrhetetlen! Így már nem csodálom, hogy fel voltál dúlva. Szívesen elbeszélgetnék ezzel a Tubbyval.

- Ó, már semmi vész. Lekaptam a kis Tubbyt a tíz körméről annak rendje és módja szerint, mint zupás őrmester a magáról megfeledkezett bakát. Beletelhet egy kis időbe, míg összevakarja a foszlányait! De ennyiből is láthatod, hogy az emberek összevissza pletykálnak.

- Persze-persze. Fecsegnek bizony. Pedig akkor sem történt más, csak megsajnáltam a hercegnét! Magányos, idős asszony.

- Miért mondod mindig öregnek, amikor harmincnak ha látszik? ,

- Annyira jólesett neki, hogy ott vagyok körülötte.

- Akkor leszel szíves közölni vele, hogy szépen szokjon le rólad, mert a jövőben sajnos nem áll majd módodban körülötte lenni.

- De mikor annyira kedves!

- Én se tudnék egy rossz szót mondani róla, leszámítva annyit, hogy az a nő egy ellenszenves, keményszívű, otromba, basáskodó banya - ha ez egyáltalában a megfelelő megfogalmazás az esetére. Most pedig sajnos tényleg rohannom kell.

- Ne, ne menj még!

- Muszáj. Azt ígértem Buck-nak, hogy korán hazajövök, és körüllelkendezem Mr. Chinneryt.

- Ki a fene az a Mr. Chinnery?

- Az egyik bérlőnk.

Adrian felnevetett. Kissé feudális ízűnek találta a kifejezést.

- De még beszélni szeretnék veled! - mondta.

- Miről? Az egerekről?

- Nem. Most komolyan. Aggódom, Jane!

- Látod, ebben segíthetek, azt hiszem. Olvastam valamit a reggeli lapban. Ha az ember a tükör elé állva ötvenszer elmondja: „Derűs vagyok és boldog, derűs vagyok és boldog", de szívből mosolyogni kell ám közben, akkor...

- De komolyan! Engem aggaszt ez a mi ügyünk.

- Merem remélni, hogy nem a romantikus körülmények között született eljegyzésünket érted „ügyünk" alatt...

- Mondd, miért kell titokban tartani? Miért kell nekem ezen a pokoli lélekvesztőn meghúznom magam? Te ezt nyilván jópofának és nagyszerű mulatságnak tartod, de...

- Egyáltalán nem tartom annak! Nem értesz te semmit.

- Méltatlan ez az egész, Jane, és nem is kicsit. Utálom a balkézről való ügyeket. Miért ne mondhatnánk el apádnak, hogy eljegyeztük egymást?

- Azt akarod, hogy ostorral a kezében jöjjön ide első vizitbe?

- Mi?

- Tudod, a baronetek hajlamosak a pénztelen kérőkkel kurtán elbánni. Szeretném, ha megismernétek egymást, mielőtt egy szót is ejtenénk az eljegyzésről. Ezért vagy itt a Rezedán - nem pedig azért, mert én ezt mulatságosnak meg jópofának tartom. Türelemmel kell lenned, angyalkám. Ki kell bírnod az egereket meg a szagokat, és erősen reménykedni a boldog végkifejletben. Most aztán már tényleg rohanok! Réges-rég otthon kellene lennem.

Jane-ben dolgozott a lelkifurdalás és a szégyen, amiért előzőleg úgy kijött a sodrából, és csúf dolgokat vágott szegény szerelmese fejéhez. A búcsúcsókba tehát annyi szívbéli melegséget adagolt, amennyi tőle igencsak ritkaságszámba ment. De még így sem tette volna ezt, ha közben tudatában van annak, hogy valaki figyeli őket...

Egy rózsás arcú, kerekded, apró férfi volt az; bő zsákvászon öltönyben és szögletes orrú, élénksárga cipőben éppen akkor haladt el a csalitos mellett, és meglátva, mi történik, úgy állt meg, mint lelkes nézők szoktak az utcai csetepaték körül, csak éppen csendben, semmi jelét nem adva ottlétének. Rágógumit rágott. Fején a nyugat-amerikai egyetemisták előszeretettel viselt kalpagja díszlett, az arcán pedig gyöngéd helyeslés ült, mintha csak azt mondta volna: „Jól van, jól, gyermekeim, szeretem, ha a fiatalság boldog!"

Ami ellenben Jane-t illeti, határozottan boldogabb volt azelőtt, hogy meglátta volna a kis embert, mint amikor tudtára ébredt a jelenlétének. Halk sikollyal bontakozott ki Adrian karjából, és ahogy csak bírt, szaladt a réten át a kocsijához.

A vászonöltönyös kis ember joviális mosolyt küldött utána, kivillantva a természet által sohasem produkálhatóan kínos szabályosságú, ragyogó fehér fogsorát, majd tovasétált.

7.

A Miss Abbott londoni kirándulását követő napon ragyogó, tiszta reggel köszöntött Angliára. A „magas nyomású légtömeg" megrekedt a Brit-szigetek fölött, így aztán az előző napihoz nagyban hasonló szikrázó napsütés árasztotta el Walsingford Parva falucskáját, fényárba vonva zsúpfedeles házikóit, festői szépségű templomát, a Viktória királynő uralkodásának évfordulójára emelt takaros kis szökőkutat, valamint a helység egyetlen fogadóját, az Aranygúnárt. Jutott a napfényből Joe Vanringhamnek is, aki valamivel odébb a folyóparti vontatóúton sétált gondolataiba mélyedve.

Minthogy először esett meg vele, hogy az Aranygúnárban reggelizzék, némiképp borús hangulatban tekintett a jövendő elé.

Amikor előző délután a legkorábbi vonattal Walsingford városáig utazott, majd onnan bérelt autóval a vasúti hálózatból méltán kinn rekedt Walsingford falváig, ezt a helyismeret teljes hiányában cselekedte. Biztos volt benne ugyanis, hogy a faluban majdcsak talál valami barátságos panziót, ahonnét kényelmesen intézheti az ügyeit. De fájdalom, amit Walsingford faluja a megfáradt utazónak kínálhatott, az csupán az Aranygúnár volt.

Az Aranygúnár - tul. J. B. Attwater, sör és röviditalok kim. eng. - tökéletesen betöltötte a rendeltetését, de ez a rendeltetése nem terjedt ki egyébre, mint a falusi csapszékeké szokott, hová a föld szomjas művelői be-betérnek záróra előtt, hogy felhajtsanak egy-két korsóval a jóféle házi serből, mielőtt hajlékaikban nyugovóra térnének. J. B. Attwater „tul." nem rendezkedett be szállóvendégek fogadására. A szállóvendég ugyanis csak bajnak van, s megzavarja az élet rendes folyását. Így hát Joe érkezése, melyet talán csak egy órácskával előzött meg a vászonöltönyös, rózsás arcú úr megjelenése, alaposan feldúlta a ház nyugalmát. Ami azt illeti, Mr. Attwater igyekezett derekasan helytállni, megtett minden tőle telhetőt, a baj csak az volt, hogy ez a „tőle telhető" rémisztően kevés volt. Joe számára hamarosan napnál is világosabb lett, hogy aj. B. Attwater fedele alatt eltöltött hosszabb idő emberpróbáló élménynek ígérkezik, mely erejét és kitartását egyaránt próbára teszi.

Épp azon tűnődött, hogy az ágyak beszerzésekor ugyan mi vihette rá J. B. Attwatert, hogy olyan matracokra essen a választása, melyeket nyilvánvalóan téglával tömtek meg, amikor ráébredt, hogy a fehér tárgy, melyet addig csak homályosan láthatott a fűzfák takarásában, nem más, mint egy lakóhajó.

A lakóhajók mindenkor érdekes látnivalót kínálnak. Emez itt kihaltnak tűnt. Egy Joe Vanringhamnél sokkalta kevésbé kíváncsi ember is azonnali, sürgető vágyat érzett volna, hogy a fedélzetére lépjen, és közelebbről kémlelje ki az alkalmatosságot. Joe felballagott hát a keskeny pallón, és amint a fedélzetre ért, mindjárt magára vonta tekintetét a walsingfordi kastélyra nyíló páratlan kilátás. Az Aranygúnár kertjének egy pontjáról már korábban is élvezhette az épület látványát, de nem oly minden részletre kiterjedően, miként most a lakóhajóról. Hosszan és kitartóan vette hát szemügyre, nem sajnálva az időt. Minthogy a ház leginkább egy savanyító üzemre emlékeztette, rajongó áhítatába keveredett némi undor is. De mindegy, legyen építészetileg bármilyen tökéletlen is a kastély, ebben lakik szerelme tárgya!

Még bámulta egy kicsit, mint egy kifinomult ízlésű zarándok a rokokó kegyhelyet, mikor mögötte tompa puffanás hallatszott, és Adrian Peake, aki eddig a cigarettatárcáját keresgélte odabent, lépett ki a kajütből, fejét tapogatva. A kabinok ajtajával gyakran megjárja az ember, amíg hozzá nem szokik, hogy oly ésszerűtlenül alacsonyak.

Pillanatnyi csend következett. Mindkét fiatalembernek kellemetlen volt a meglepetés. Ahogy a Savoy grilljében Jane-nel folytatott beszélgetésük alkalmával Joe megjegyezte, Adrian Peake nem volt a szíve csücske. Joe pedig Adrian szemében tartozott azok közé, akiket Londonból ismert, de egyáltalán nem vágyott viszontlátni vidéken.

- Ó, jó napot! - köszönt rá kelletlenül.

- Jó reggelt! - felelte Joe, hasonlóképpen csekély lelkesedéssel.

Attól tartok, épp „magánlaksértek".

- Á, ugyan már!

-      Nem tudtam, hogy laknak itt. Magáé ez az alkalmatosság? Azt hittem, gazdátlan.

- Nem lep meg - nyögte Adrian, mogorván szemügyre véve ideiglenes otthonát. - Nem, nem az enyém. Csak kivettem néhány hétre.

- Én meg abban a koszfészekben lakom, az Aranygúnárban.

- Én ott csak étkezem - jegyezte meg Adrian, és megborzongott.

De Adrian semmivel sem borzonghatott jobban, mint maga Joe. Az Aranygúnárról szőtt legsötétebb álmaiban sem gondolta volna, hogy az ottani amúgy is sanyarú életet tovább keseríti majd Adrian Peake mint asztalszomszéd.

- Épp most megyek reggelizni - közölte sötéten Adrian. - Reggelizett már ott?

- Igen. Sonkás tojást adtak.

- Úgy látszik, ez az egyetlen eledel, amit ismernek. Tegnap is sonkás tojás volt ebédre. Mit gondol, mivel érik el, hogy a sonkának olyan lilásfekete színe legyen?

- Akaraterővel? - kockáztatta meg Joe.

- És kóstolt már rémesebb kávét, mint az övék?

- Soha - felelte Joe, pedig ő lakott már francia hotelekben is.

Adrián Peake szemében már-már baráti érzelmek tükröződtek. Amint említettük, sosem állhatta Joe-t, de most valahogy rokonszenvesebbnek találta némileg, és bizonyos értelemben sorstársának kezdte látni.

- A kenyér is rémes.

- Ez a helyes kifejezés. De mit csinál itt a lakóhajón? Csak nem regényt ír?

- Nem, üdülök.

- Hát, ha ez jó magának...

Kifogytak a mondanivalóból.

- Nos - szedelődzködött Adrián -, mennem kell. Velem tart?

- Ha nem bánja, szívesen maradnék még egy kicsit.

- Érezze magát itthon.

Úsznék egyet, ha nem veszi tolakodásnak.

- A kajütben talál törülközőt - Adriannek félúton sikerült visszanyelnie a kikívánkozó intést, mellyel a kajüt ajtajának szokatlanul alacsony szintjére hívta volna fel sorstársa figyelmét. A baráti érzés azonban csak egy pillanatra kísértette meg, rögvest kijózanodott. Verje csak be a fejét Joe is!

Mikor magára maradt, Joe újra gyöngéd érzésekkel eltelve folytatta volna a walsingfordi kastély szemlélését. De alighogy belefogott, kénytelen volt tudomásul venni, hogy merengését ismét megzavarni készülnek. Magas, karcsú hölgy vágott át az ártéren.

Sir Buckstone Abbott olyan ember, aki állja a szavát. Megígérte, hogy leküldi Miss Whittakert a lakóhajóhoz a bérlőnek szóló üzenettel, melyben szívélyesen invitálja őt a kastélyba, látogatná meg egy alkalmas időpontban, és lám, Miss Whittaker már itt is van a levéllel! A pallóhoz érve a kisasszony megtorpant, és feltekintett. Joe a foghíjas korlát mellől tekintett le rá. Nem tudta, ki ez a látomás, de az nagyjából világos volt, hogy a lakóhajó tulajdonosának távollétében neki kell betöltenie a házigazda szerepét.

- Jó reggelt! - mondta hát.

- Jó reggelt - felelte Miss Whittaker.

- Szép napunk van.

- Nagyon szép. Mr. Peake?

Joe ettől sem rendült meg. Mindössze egy napja történt, hogy J. Mortimer Busbynak vélték, és akivel ilyesmi megesett egyszer, az a hasonló csapásokat már közömbösen fogadja. Tartózkodón annyit felelt hát, hogy nem, ő nem Mr. Peake.

- Elment a fogadóba, hogy megreggelizzen, s e pillanatban már talán „kelletlen áll és várakozik, hol sonka és tojás találkozik". Nevem egyébként Vanringham.

Ez a közlés mintha meglepte és furcsamód kellemetlenül érintette volna a látogatót. Pisze orrának cimpája megremegett, és hanghordozása, mellyel megismételte e nevet, kétségtelen nemtetszésről árulkodott.

- Vanringham?

- Ne haragudjon, de mintha nem tetszenék magának a dolog!

- Ismerek egy Mr. Vanringhamet - közölte Miss Whittaker, mint aki ezzel mindent megmagyarázott. Aztán, elhessegetve a nemkívánatos témát, a lényegre tért. - Sir Buckstone Abbott kívánsága volt, hogy idejöjjek, és átadjam ezt az üzenetet Mr. Peake-nek. Betenném a kajütjébe, hogy meglelje, amikor visszatér.

Habozni látszott. Joe látta, hogy feltűnő bizalmatlansággal méregeti a roskatag deszkát, és nem mozdul. Az alkalmatosság szemmel láthatóan nem nyerte el a bizalmát. A lovagias Joe nyomban a veszélyben forgó szépség segítségére sietett.

-      Ó, kérem, ne fáradjon, máris lejövök! - azzal szolgálatkészen ugrott is, hogy szavának álljon.

Az imént láthattuk Adrian Peake ruganyos kecsességgel előadott mutatványát, és annak elsöprő sikerét. Nos, hogy rövidre fogjuk, Joe nem volt ennyire ügyes. A levegőt kavarva botladozott, bukdácsolt és hadonászott, kétségbeesetten keresve valami kapaszkodót, mígnem azon vette észre magát, hogy mindkét karja tele lett Miss Whittakerrel. Azonnal eleresztette a hölgyet, de a dolog így is szerfölött kínos volt.

- Bocsásson meg, kérem!

- Nincsen miért.

- Elvesztettem az egyensúlyomat.

- Úgy van.

Joe elvette Miss Whittakertől a levelet, és elgondolkodva szemlélte a boríték címzését. Az „A. Peake úrnak" felirat rettentően elszomorította. Arra gondolt, mennyivel jobban festene a „J. J. Vanringham úrnak" címzés ezen a levélen.

Mert azt minden nehézség nélkül kikövetkeztette, hogy a borítékban meghívó lapul. Valami tivornya van készülőben odafönt a savanyítóüzemben, és Adrian Peake, pusztán mert a Rezeda lakója, meghívást kapott rá. Kibérelte a lakóhajót, s ezzel bekerült abba körbe, mely Sir Buckstone Abbott földesúri kegyeit élvezheti.

Az Aranygúnár hátsó szobája bérlőjének ilyen kiváltságban nincs része. Az Aranygúnárban senyvedő szegény ördögöknek reményük sem lehet elvegyülni a kastély vidám forgatagában. A vendéglista összeállításakor egyszerűen számításba se jönnek. Joe-nak be kellett látnia, hogy walsingfordi utazása és időzése az Aranygúnárban jottányit sem mozdította előre az ügyét. Ugyanolyan messze volt szerelme tárgyától, mintha londoni lakásában kuksolna.

Adrian Peake, a Rezeda hajóskapitánya viszont nyilván bejáratos lesz a kastélyba. Ki-be szaladgálhat, akár nyúl a kotorékjában. Naponta láthatja Jane-t! A legjobb, amit Joseph Vanringham naponta láthat, az maga J. B. Attwater (sör és röviditalok kim. eng.), valamint az a mirigytúltengéses leányzó, aki a reggelit szolgálja fel.

Keserű helyzet volt ez, és Joe akként is élte meg. De nem adta át magát a sors különös iróniája feletti töprengésnek. Ha az úriember négyszemközt találja magát egy hölggyel, az bizonyos társasági kötelezettségeket ró rá.

- Tényleg ismer valakit, akit úgy hívnak, mint engem? - szólalt meg végül, könnyed társalgást kezdeményezve. - Pedig nem valami gyakori név. Ami azt illeti, egyetlen másik Vanringhamet ismerek, az pedig az öcsém, Tubby. Netán ő dicsekedhet a kegyed ismeretségével?

- Az a Mr. Vanringham, akit én ismerek - közölte Miss Whittaker, mintha e tény már önmagában is rossz fényt vetne amúgy makulátlan jellemére -, a Theodore nevet viseli.

- Az bizony Tubby. Hol futott össze vele?

- Mr. Theodore Vanringham a munkaadómnak, Sir Buckstone Abbottnak a vendége.

- Micsoda?! Ezt nem mondja komolyan! Úgy érti, Tubby ott lopja a napot a savanyítóüzemben?

- Parancsol?

Az öcsém a walsingfordi kastélyban tartózkodik?

- Úgy van. Tehát, ha megkérhetem, lenne szíves átadni Mr. Peake-nek a levelet...? Köszönöm. Jó napot!

Azzal elvonult, faképnél hagyva a döbbent Joe-t. De ez a döbbenet csak egy pillanatra bénította meg hősünket, nem állt ott soká kővé dermedve. Hamar összeszedte magát, és eliramodott az Aranygúnár felé. Tudta, hogy J. B. Attwaternek van telefonja, és minél előbb használatba kívánta venni ezt az alkalmatosságot.

Joe kedélyét alapjaiban forgatta föl a hír, hogy Tubby a kastély vendége. Ez mindent megváltoztat. Már nem érezte magát egészen száműzöttnek. Van egy barát a berkeken belül. Méghozzá aranyat érő jó barát! „Á, az ifjú Mr. Vanringham fivére?" - mondják majd. „Egek! De hisz késedelem nélkül meg kell hívnunk magunkhoz!" Vagy másként állna a helyzet? Ez volt az a kérdés, amit haladéktalanul tisztázni kívánt, de az ujjai annyira remegtek, hogy alig bírta felemelni a kagylót. Végül azért mégis sikerült, és létrejött az összeköttetés Sir Buckstone Abbott komornyikjával. Kisvártatva Tubby hangja zendült fel a kábel másik végén.

Ez a hang azonban sajnálatosan üresnek, színtelennek tetszett. A komornyik olyan pillanatában érte Theodore Vanringhamet, mikor az a szokásosnál is mélyebbre merült a női álnokság feletti búsongásban. Tubby ugyanis látcsővel figyelte Miss Whittakert, látta, hogy lemegy a lakóhajóhoz, és ott egy férfi - akinek a vonásait nem vehette ki ilyen messziről - a hajóról odaugrik hozzá, és a karjaiba vonja. Ezek után még az a hír sem tudta felvidítani, hogy rég látott fivére hívja telefonon.

- Szia, Joe! - szólt a kagylóba komoran. Joe, akit a legutóbbi fejlemények viszont két ember helyett is felvidítottak, úgy lelkendezett, mint egy kölyökfóka.

- Halihó, Tubby!

- Honnan beszélsz?,

- A helybéli fogadóból. Itt szálltam meg. Mondd csak, Tubbykám...

- De hát miért?

- Ne törődj most azzal. Tubby, ez sürgős. Hogyan áll a szénád abban a lebujban?

- Hogy mi?

- A walsingfordi kastélyban.

Az én szénám a walsingfordi kastélyban?

- Igen. Hányadán állsz velük? Ha bejelented, hogy fogadni kívánod rég látott fivéredet, vajon azt mondják-e majd: „Nagyszerű! A maga bátyját természetesen tárt karokkal várjuk"? Vagy inkább imigyen fohászkodnak: „Teremtőm, ebből kettőt?"

- Ez azt jelenti, hogy ide akarsz jönni lakni?

- Fején találtad a szöget.

- Hát gyere!

- Be tudsz juttatni?

- Arra semmi szükség.

- De hát nem állíthatok be csak úgy!

- Dehogyisnem, ha van rá pénzed. Irány a kapu, és csengess be!

- Hogy érted, hogy ha van rá pénzem?

- A szobára. Nem lehet az ember másként fizetővendég, csak ha fizet.

- Fizetővendéget mondtál?

- Nem tudod talán, mi az a fizetővendég?

- De Sir Buckstone Abbott csak nem fogad fizetővendégeket!

- De mennyire hogy fogad!

- Ezek szerint a kastély amolyan szállodaféle?

- Az. Akkor hát csatlakozol a csapathoz?

- Naná, hogy csatlakozom!

- Akkor kapd magad, gyere fel, és bemutatlak a tulajnak!

8.

A falutól a walsingfordi kastélyhoz vezető kaptató meredek volt és poros, de Joe, noha a nap most erősebben tűzött, mint bármikor, úgy lebegett végig rajta, mint a szárnyas lábú Merkúr. Annyira lekötötték figyelmét mesésen reményteli gondolatai, hogy fel sem tűntek előtte a nehézségek, melyek egy nálánál kevésbé elszánt gyaloglót biztosan elcsüggesztettek volna. Tubby például már rég levegő után kapkodott volna ott, ahol ő most lelkesen dalolt.

Csak egy szinonimaszótár tehetséges szerkesztője volna képes megbirkózni a feladattal, hogy leírja érzelmeit. Szócikkében olyan szavakat kellene használnia, hogy bemutassa Joe hangulatát, mint a „lelkesült", a „boldog", a „mámoros", az „elragadtatott", a „túlfűtött" - hogy mást ne mondjunk -, és nem volna benne túlzás. Belátta, mennyire kishitű volt, amikor nem vette számba, hogy a gondviselés sosem hagyja cserben az igazakat. Az a jelek szerint épp az olyan jó emberek megsegítésére tartogatja minden erejét, amilyen ő is. Ilyen üdvözült hangulatban ért a dombtetőre, és botlott bele Tubby öccsébe, aki az út szélén gubbasztott, egy mérföldkövön.

- Szervusz, Joe! - köszönt rá Tubby. - Jó, hogy itt vagy.

- De milyen jó! - felelte Joe.

A testvérek váratlan és szerencsés viszontlátásáról eztán nem esett több szó, a kimerítően hosszú távollét ellenére sem. Mindketten úgy találták, e tömör megnyilatkozások minden fontosat kifejeztek. A Vanringhameké nem az a család, ahol különösebb hűhót csapnak rég nem látott rokonok feltűnése körül.

- Figyelj csak ide, Tubby! - tért a lényegre Joe. - Biztos vagy te ebben? - Először is talán jobban tennéd, ha leülnél, és lehűtenéd magad - Tubby kritikus szemmel vizsgálta Joe-t. - Úgy festesz, mintha villanyos nyulat űztél volna egy agárversenyen. Miben is vagyok én biztos?

- Ebben a fizetővendég-dologban.

- Naná!

- Te is fizetővendég vagy netán?

- Naná!

- És bárki lehet fizetővendég?

- Naná!

- Megáll az ész! Ez az idény szenzációja! Mióta megy ez így?

- Nem tudom. De azt hiszem, elég régóta. Amikor idejöttem, már hatan raboskodtak itt. A nagy házak tulajdonosai manapság mind kiadják a szobáikat. Muszáj nekik, ha nem akarják, hogy felkopjon az álluk.

- Szóval egyszerűen besétálok, és kérek egy szobát?

- Hát ha megvan a rávalód. Érkezéskor kell fizetni. Tudsz fizetni?

- Tudok ám!

- Eléggé borsosak az árak.

- Nem gond. Tele vagyok pénzzel.

- Mi az, bankot raboltál?

- Ha éppen tudni akarod, az elmúlt évek legjobb sikerdarabját írtam meg a színházkedvelő nagyérdeműnek. Te sose olvasol újságot? Tegnapelőtt tartották a premiert, mégpedig elsöprő sikerrel!

- Akkor te magad vagy álmaik tárgya, az ideális vendég. Vörös szőnyeget fognak a lábad elé teríteni.

Joe szeretettel nézte fivérét.

- Uramisten! Valóságos főnyeremény, hogy te itt vagy.

- Kitől tudtad meg, hogy itt tanyázom? - Egy hölgytől, aki rendkívül választékosan fejezi ki magát. A nevét sajna nem tudom. Az imént épp engem talált ott a lakóhajónál, ahová küldetésbe érkezett.

Tubby összerezzent. Az arca elsötétült, a tekintete cseppet sem testvéries érzelmekről árulkodott.

- Szóval - kezdte rekedten - te ölelgetted ott Miss Whittakert?

- Whittaker a becses neve? Ugyan, dehogy ölelgettem!

- De mennyire hogy ölelgetted!

- De ha mondom, hogy nem, a fenébe is! Azt hiszed, egy magamfajta elfoglalt embernek van ideje ismeretlen lányokat ölelgetni? Arról nem is beszélve, hogy amúgy sem bocsátkozom efféle földhözragadt ügyekbe.

- De hisz láttam, hogy átveted magad a korláton, és a karjaidba kapod!

- Vagy úgy! Értem már. Az tényleg én voltam. Sajnálatos módon elvesztettem az egyensúlyomat, és ő volt az utolsó szalmaszál, amibe kapaszkodhattam. De várjunk csak, hogy a csudába láthattál te minket? A közelben se voltál.

- Látcsővel - ismerte be Tubby szemlesütve.

Joe tüstént felfogta a kijelentés súlyát.

- Te látcsővel leselkedel a nő után? Tubby fiam, ez már jelent valamit. Mindent el kell mondanod, de őszintén. Csak nem szerelem?

Tubby a port rugdalta a cipője orrával.

- Hát igen is, meg nem is.

- Tán el kéne döntened.

- Tudod, az úgy van, Joe...

Hirtelen vágy fogta el, hogy fájdalmát egy együtt érző lélekkel ossza meg. Olyan ember volt, aki nem egykönnyen tudja magában tartani, ami a szívét nyomja.

- Hát figyelj! Elmesélem az egészet. Szeretem! Igen, ez a nagy helyzet, szeretem, és még egyszer szeretem. Ez van, na.

- Hát persze hogy szereted.

- Már miért volna „hát persze"?!

- Ha emlékeim nem csalnak, te minden lányba beleszeretsz, aki csak az utadba kerül.

Tubbyt kétség fogta el, hogy amikor együttérzőnek nyilvánította Joe lelkét, nem alkotott-e elhamarkodott ítéletet. De azért folytatta.

- Jól van, na! Régebben talán tényleg csapodárabb voltam, de most...

- Finoman fogalmazol. Élénken emlékszem, alighogy átestél a mutáláson, öcskös, egyfolytában lányokat zaklattál telefonon.

- Jól van, na! De ő most tényleg az igazi.

- Értem én.

- Egész más, mint azok a kamaszkori flörtök.

- Ezt is értem.

A lába nyomát is megcsókolnám.

- Aha.

Joe együttérzőn nézte szenvedő öcsikéjét. Úgy érezte, kötelessége őszintének lennie. Miss Whittakerről szerzett benyomása azt súgta, hogy Tubbynak megintcsak sikerült citromot szüretelnie a szerelem gyümölcsöskertjéből, és a dolgok ilyetén állásáról jó lenne mihamarabb tudomást szereznie. Nincs értelme, hogy szegény ördög tovább áltassa magát.

- Figyelj ide, Tubby - fogott hozzá. - Nem akarom én a te édes álmaidat összezúzni, de biztos vagy benne, hogy a dolog kölcsönös? El kell mondanom, hogy amikor szóba kerültél, a Miss igencsak furcsa hangot ütött meg. Valahogy nem lehetett felfedezni benne a szívbéli melegséget. Nem akarlak megrémíteni, de ha még nem vetettél méretet az esküvői öltönyre, jobb, ha elhalasztod a dolgot. Őszintén szólva attól tartok, hogy már megint csúful melléfogtál.

- Az biztos - kacagott fel Tubby, távolról sem szívből, inkább úgy, ahogy a pokolban derülhetnek az elkárhozottak egymás viccein. - Mindennek vége köztünk, ha erre gondoltál. Teljesen és visszavonhatatlanul.

- Miért, hát mi történt?

- Összekaptunk, az történt.

- És min, ha szabad kérdenem?

- Úgy kezdődött, hogy nem tetszett neki, ahogy beszélek.

- Mivel sokkoltad szegényt?

- Azzal, hogy nem szeretem a kecsöpöt.

Joe mérlegelte a kijelentést egy darabig, aztán úgy döntött, hogy meg van döbbenve. Keresve sem talált ugyanis semmi kivetnivalót öccse szóhasználatában, vagy legalábbis semmi olyat, ami egy széles látókörű, modern lányt úgy istenigazából felháboríthatna.

- Azt mondta, hogy „kecsapot" kellett volna mondanom.

- Ahá, minden világos. Hát miért nem vágtál vissza például azzal, hogy annak a lánynak, aki lépten-nyomon olyanokat mond, mint az „úgy van" meg a „lenne szíves", egy szava sem lehet a „kecsöp" hallatán?

- Képzeld, megmondtam neki. Jól fel is paprikázta magát. Egyik szó követte a másikat, néhány mondat után már bent is voltunk a perpatvar sűrűjében, ahonnét nincs visszaút... És amikor azt vágtam a fejéhez, hogy affektál, akkor ő tökfejnek és csökönyös szamárnak nevezett, és akkor találd ki, mi jött azután.

- Mi?

- Na csak találgass.

- Szabad a gazda.

- Megjött a délutáni posta.

Drámai szünetet tartott. Joe a fejét rázta.

- Tubby, meg ne haragudj, én igazán szeretnék az őrzőangyalod lenni, de nem vagyok képes követni az eseményeket. Nem látom át, mitől volt olyan megrázó ez a felvonásvég.

Tubby hangja elcsuklott, majd metszőn élessé vált. A feltoluló rémes emlékek maguk alá gyűrték.

- Jött a postával egy csomag. Neki! Barna papírba burkolt kicsi pakkocska. Ajánlva! Éreztem, hogy a csomagolópapír alatt papundekli doboz bújik meg...

- Érezted?!

- Éreztem bizony. Azt mondtam: „Hé, ez meg mi?", azzal felkaptam az asztalról.

- Kis kíváncsi!

- Hova gondolsz! Csak el akartam terelni a szót a veszekedésről. Előkaptam a bicskámat, hogy elvágjam a madzagot, hogy segítsek neki, hogy megkíméljem a fáradságtól, erre képzeld, hatalmasat visított, és kiragadta a kezemből a csomagot. Közben fülig pirult. Elpirult! Érted? Karmazsinvörösbe borult a feje!

- Hm. Különös.

- Nincs ebben semmi különös. Egy szempillantás alatt rájöttem az okára. Abban a csomagban ugyanis ékszer volt, és ő tudott róla! Két kapura játszott a nő, megcsalt engem, a pakkot a másiktól kapta...

- Miből gondolod?

- Mi mást gondolhatnék, ha egyszer nem volt hajlandó megmutatni, mi van benne?

- Akármi lehetett benne, amit nem kívánt neked megmutatni.

- De mennyire hogy nem akarta megmutatni! Bross vagy medál a városi lovagunktól, mi? Amikor próbára tettem, a viselkedése mindent elárult. Azt mondtam neki: „Ha nem akarod megmutatni, tudni fogom, mit gondoljak." Mire ő: „Gondolj, amit akarsz." Mire én: „Rendben. Akkor végeztünk egymással." Mire ő: „Úgy van." És ennyi, itt tartunk most.

Joe-t, akinek szívét kellőképpen meglágyította saját nagy szerelme, meghatotta ennek az erős léleknek a kitárulkozása. Kedvesen meglapogatta fivére vállát. Egy hasonló gesztustól Mortimer Busby akkorát ugrott volna, mint a kecskebéka, de Tubbynak jólesett. Hálásan sóhajtott.

- Fel a fejjel! - igyekezett lelket önteni bele Joe.

- De hisz jól vagyok - bizonygatta Tubby. - Csak nem gondolod, hogy tényleg izgat még ez az egész? Na gyere, menjünk be!

Felkelt, és megindult a kastély kapuja felé. Joe a történetén tűnődve ballagott utána. Befordultak a kapun, és a terasz felé vették az irányt.

- Szóval mindennek vége?

- Vége bizony.

- Van valami ötleted, ki lehet az a bizonyos másik?

- Megmondom, kire gyanakodtam, legalábbis elsőre. Peake-nek hívják.

- Peake?

- Legutóbb, mikor találkoztunk, meséltem neked róla. Az a senkiházi, aki annyit legyeskedik Heloise körül. Nagyon gyanús lett nekem, amikor Prudence elmondta, hogy feltűnt itt, és megszállt a lakóhajón. Azt kérdeztem magamtól: „Olyan pasas-e vajon ez a Peake, aki arra herdálja a pénzét, hogy csak úgy ékszereket küldözgessen egy lánynak?" Végül arra jutottam, hogy nem. Azt el tudnám róla képzelni, hogy mérgezett csokoládét küldjön valakinek, olcsót természetesen, na de ékszert biztosan nem. Aztán kiderült, azért jött, mert eljegyezte Sir Buckstone lányát, Jane-t. Ezzel aztán tisztázta magát. Beláttam, hogy rossz helyen keresgéltem, Mr. Peake ártatlan... Maradj itt! Megyek, és megkeresem az öregfiút, közlöm vele a hírt, hogy itt vagy.

Bement a házba, ott hagyva a sóbálvánnyá meredt Joe-t, aki minden erejével igyekezett megbirkózni a hírrel, amit nehezebb volt megemésztenie, mint egy teljes Aranygúnár-reggelit. Fivére szavai egyszerűen letaglózták.

Amióta Jane otthagyta őt a grillben, Joe Vanringhamet sokat foglalkoztatta gondolatban az ismeretlen, akivel a lány eljegyezte magát, de legvadabb álmaiban sem gondolta volna, hogy ez az árnyalak egyszer csak Adrian Peake-ben ölt majd testet. Amikor elképzelte magának, pirospozsgás fiatal földesurat látott valamelyik szomszédos birtokról, aki minden idejét a róka- és fácánvadászatnak szenteli, s e ténykedés közben folyton-folyvást kedélyesen emígy kurjongat: „Hinnye, a nemjóját!" A lányok, akiket ismert, mind furcsák voltak szív dolgában - istennők, akik pásztorfiúkkal szűrték össze a levet, hercegnők, akik disznók iránt tápláltak gyöngéd érzelmeket -, de az egyszerűen hihetetlennek tűnt előtte, hogy akadjon olyan lány, aki addig a szélsőségig merészkedjék, hogy egy Adrian Peake-kel jegyezze el magát.

Adrian Peake! Most már megértette, miért távozott oly sietősen vendége az ebédtől. Adrian Peake! Joe már nem is volt olyan hálás a gondviselésnek. Valahogy már nem tűnt fel előtte igazi mesterműnek, amit az ügyében alkotott. A legtávolabbról sem tűnt annak! Azt még csak helyesen tette a gondviselés, hogy őt bejuttatta a walsingfordi kastélyba, de hogy aztán hátradőljön, és a kezét dörzsölje elégedetten, mint aki jól végezte a dolgát! Mi haszna, hogy bent van a kastélyban, ha egyszer Adrián Peake-et is itt eszi a fene? Az ifjú Lochinvarok épp oly sürgető kívánságot éreznek riválisukat az útból eltávolítani, amint a fuldokló vágyik a tiszta levegőre!

Amire most a leginkább szüksége van, gondolta, az egy jól irányzott balhorog, avagy más megfelelő fogás, mellyel villámgyorsan eltakarítja Adrián Peake-et a walsingfordi színről, és jó időre távol is tartja onnét.

Gondolataiból Tubby érkezése riasztotta fel.

- Őfontossága kisvártatva érkezik - jelentette Tubby. - Épp a kutyákat fürdeti. Amint arra számítottam, nagyon örült neked.

- Ide figyelj, Tubby, én gondolkodtam!

- Ne mondd! És miről?

- Erről a te ügyedről. Hogy olyan könnyen túltetted magad Mr. Peake-en. Szerintem pedig ő a te embered.

- De mondtam már, hogy Jane Abbott vőlegénye.

- Honnan veszed ezt?

- Magától Jane-től hallottam.

- Sir Buckstone tud róla?

- Nem hinném. Mintha Jane azt mondta volna, hogy ez még titok, ha érted. Nem kárhoztatom azért, ha eddigelé nem tálalta ki a dolgot. Peake-nek egyetlen krajcárja sincs, nem számítva, amit másoktól tarhál. Szerintem Sir Buckstone a plafonon lenne, ha tudna róla. De mégis igaznak látszik a dolog, ezek bizony eljegyezték egymást.

- De akkor is...

- Ha Peake Jane-nel jár jegyben, mi az ördögnek szórakozna...

- Éppen ez az, ami nagyon is rá vallana, ha engem kérdezel. Az egyikkel jegyben jár, de ez őt aztán nem tartja vissza, hogy a másikkal is cicázzon. Minél több lánynak csapja a szelet, annál jobban érzi magát. Már csak ilyen egy fickó ez.

Sötét pír öntötte el Tubby arcát.

- Ó - mondta -, szóval szerinted bűnbarlanggá készül tenni ezt a kócerájt? Hát ebéd után az első dolgom lesz, hogy eltalpalok a Rezedához, és bepasszírozom azt a hitvány férget a fedélzet deszkáiba.

Csöndes boldogsághullám öntötte el Joe Vanringhamet. Biztos volt benne, hogy a Rezeda hamarosan megüresedik - Sir Buckstone Abbott minden vendégszeretete dacára. Ismerte annyira Adrian Peake jellemét, hogy meg lehessen győződve róla, amint a tudomására jut a terv, miszerint némelyek az ő fedélzeti deszkákba passzírozásának gondolatát dédelgetik magukban, mi sem áll majd távolabb tőle, mint hogy a helyszínen várja be az eseményeket.

- Peake - szólt enyhe undorral a hangjában - egy jellemtelen szoknyapecér. Nézd csak meg ezt. Miss Whittaker hagyta ott neki.

Tubby ugrott egyet.

- Üzenet?

- Az. Itt van, ni. Na ehhez mit szólsz? Mit sugall ez neked?

- Azt, hogy nem hagyna neki üzenetet a nő, ha nem ő lenne az a bizonyos másik.

- Pontosan. Hibátlan logika. Az ördögbe is, Tubby, csodálatos, hogy vág az eszed!

- Add csak ide!

Joe érezte, hogy ez nem túl jó ötlet. A legkevésbé sem szerette volna, ha fivére megismerkedik a levélke tartalmával. Sajnos túlontúl hétköznapi. Menten lelohasztja majd a harci dühét, ha rájön, hogy egy ártalmatlan uzsonnameghívást tart a kezében, mely a feddhetetlen jellemű baronettől érkezett, és nyoma sincs benne a hűtlen ara bűnös szenvedélyről árulkodó szavainak. Ettől nyomban elbizonytalanodna, és letenne abbéli dicséretes tervéről, mely szerint Peake-et a fedélzeti deszkákkal készül lényegében egyenlővé tenni.

Elhatározta hát, hogy nem engedi ilyen irányba terelődni az ügyeket.

- Képes lennél beleolvasni egy másnak szánt levélbe?!

- Na csak figyelj jól! - hörögte Tubby, azzal kikapta a borítékot Joe kezéből.

Az történt, amitől Joe tartott. Izzó haragú fivére a szeme láttára higgadt le. Oroszlánként ragadta meg, de bárányként tette le a papirost.

- Tévedtél. Nem Peake az a bizonyos másik. Ez csak egy meghívás a kastélyba Sir Buckstone-tól.

Joe azért tovább próbálkozott:

- De várj csak...

- Nem. Nem lehet Peake.

Bár a kudarc Joe-t nagyon letörte, miként a cinquecento valamely talján hercegét, az, mikor közölték vele, hogy kedvenc bérgyilkosa megtért, és sajna visszavonul az üzlettől. De azért tett még egy kísérletet:

- Mégis, nem gondolod, hogy éppen csak a biztonság kedvéért meg kéne mondani neki, amennyiben még holnap is itt találod, eltöröd a gerincét, és behajítod a folyóba? Ez végül is nem árthat.

- De mennyire hogy árthat! És azt is megmondom, miért. Ha Jane, tegyük föl, rájön, hogy megfenyegettem a szíve választottját, hát menten kiharap egy cubákot a lábikrámból. És még egy: képzeld, mi lenne, ha Peake beárulna Heloise-nek! Ő is odavan a pasasért. Nem, szó sem lehet ilyesmiről. Különben is, nem az én tempóm... Hé! - Tubby bökött egyet Joe bordái közé, jelezvén, hogy a terasz felől közelgő köpcös alak figyelmet érdemel. - Itt jön Sir Buckstone. Magadra hagylak vele.

9

Sir Buckstone Abbott viharvert ábrázatán a vonások mintha nem tudtak volna döntésre jutni, hogy vajon joviális vendégszeretetet avagy zavarodott merevséget tükrözzenek-e, megmaradtak hát félúton a kettő között. A mód, ahogy lovaglópálcájával csapkodta kamáslis lábát, szórakozott szeméremről árulkodott. Joe ebből arra a következtetésre jutott, hogy Sir Buckstone általában nem maga bonyolítja le üzleti megbeszéléseit.

- Mr. Vanringham?

- Jó napot!

- Jó napot!

- Épp a mesés kilátásban gyönyörködtem - kezdte Joe barátságosan.

Sir Buckstone feltekintett, majd újabb csapásokat mért a lábszárára.

- Hogy? Ja... izé, igen, a kilátás szép. A folyó, meg minden.

- Az.

- Tiszta időben egészen a... elfelejtettem meddig, de jó darabon ellátni.

Ma ugyancsak szép tiszta az idő.

- Ó, igen. Tiszta. Ööö... az öccse említette, Mr. Vanringham, hogy... szóval hallom, hogy ön...

- Én igen.

- El vagyok ragadtatva. Mi itt mindannyian nagyon szeretjük az öccsét, Mr. Vanringham! Ehehe.

- Remélem, akad még hely számomra a kastélyban.

- Ó, hely az van. Nagy épület ám ez! Iszonyú sokba kerül a fenntartása - morogta Sir Buckstone, újabbat csapva a pálcával.

Joe úgy érezte, elérkezett a perc, amikor végre kisegítheti zavarából jövendő vendéglátóját.

- Sir Buckstone, a testvérem szavai alapján az a benyomásom támadt, hogy mielőtt az ember szállást kapna a kastélyban, bizonyos formalitásoknak eleget kell tennie. Hogy rövid legyek, öcsém finoman érzékeltette velem, illenék némileg hozzájárulnom a háztartás kiadásaihoz.

A baronet arcára határozott megkönnyebbülés ült ki. Ahogy Joe kiválóan megsejtette, ő maga csak nagy ritkán jelent meg hasonló üzleti tárgyalásokon. Tetszéssel szemlélte az ifjút. Nagyra értékelte a tapintatát.

- Ami azt illeti - mondta kissé nekividámodva -, igen. Egyik-másik vendégem valóban hozzájárul szerény úri háztartásunkhoz kisebbfajta, mondhatni névleges összeggel. Könnyebb így az élet, ha érti, mire gondolok. De az ilyesmit általában ráhagyom a... akarom mondani, a titkárnőm, Miss Whittaker intézi az efféle... egyszóval nem vagyok teljesen biztos benne, hogy...

Joe ismét úgy érezte, közbe kell lépnie.

- Talán, ha szót válthatnék Miss Whittakerrel...

- Ó igen, éppen ezt akartam javasolni.

- Nagy örömmel látnám viszont Miss Whittakert.

- Tehát már ismerik egymást?

- Már folytattunk egy rövid, de annál barátságosabb beszélgetést... Egy ponton kis híja volt, hogy gyermeki hancúrozássá nem fajult. Akkor hát volna szíves elkalauzolni a kisasszonyhoz?

- Már hogyne! Feltétlenül. - Sir Buckstone köhintett. Máris megkedvelte e rokonszenves fiatalembert, s az iránta támadt jóindulata csatázott most benne az üzleti szellemmel. - Vigyázzon, kérem, nehogy túl sokat számoljon fel magának!

- Biztos vagyok benne, hogy minden a legnagyobb rendben lesz.

- Tudja, a kisasszony túlzott lojalitása miatt olykor elrugaszkodik a valóságtól.

- Kérem, kérem, ne aggódjék, itt baj nem történhet! - Joe arra gondolt, keresve sem találhatna kiválóbb alkalmat, hogy jövendő apósának némi betekintést engedjen financiális viszonyainak intim részleteibe. Az apák általában szeretnek tájékozva lenni az ilyesmiről. - A pénz nálam nem számít.

- Neeem? - hökkent meg Sir Buckstone, és megtorpant, hogy jól szemügyre vegye eme lusus naturaet.

- Egy fikarcnyit sem. Van belőle épp elég. Csak úgy dől hozzám. Vegyük csak azt a szolid kis darabot, amivel most vágódtam be Londonban.

- Maga drámaíró?

- Az volnék. Szóval, vegyük például a darabomat. Óriási siker. A londoni előadás jogdíja, mondjuk, legyen tízezer font.

- Tízezer?!

- Óvatos becslés szerint. Én már csak ilyen konzervatív vagyok számok dolgában.

- Hát persze, konzervatív, hogyne!

- Erre jönnek még a vidéki jogok, az amerikai jogok, az ausztrál jogok, a megfilmesítés, a rádióra alkalmazás joga, az amatőr előadások joga, a jövendő musicalek és azok filmjogai, a francia, német, olasz, csehszlovák... No, legyen mondjuk mindent egybevéve ötvenezer?

- Ötvenezer!

- Óvatos becsléssel. Hisz emlékszik ugye, konzervatívok vagyunk.

- De hisz az rengeteg sok pénz!

- Ugyan! Ez még csak a kezdet. Csupán a felszínt kapargáljuk, mondhatni. Most érkeztünk csak el a következő darabomhoz.

- Hát írt egy másikat is?

- Még nem. De ha majd megírom, legalább százezret zsebelünk be érte, mert ugye az ember másodjára már magasabb jogdíjat számít fel a megfilmesítésért. Ezt is bele kell venni a kalkulációba.

- Hát persze.

- Na tehát, biztonsággal számíthatunk mondjuk cirka százezer fontra. És akkor jön még csak az igazi tőkehalmozás, amint itt a következő művem. Képzelje csak el, az mennyit fog hozni a konyhára!

- Egy vagyont!

- Úgy bizony!

Sir Buckstone feje már jócskán kóválygott, de ezen a ponton mégis felfedezni vélt partnere okfejtésében egy bökkenőt. Talán akadékoskodásnak tűnhet, gondolta, de nem lenne oktalanság tisztázni a dolgot.

- Mi van, ha a többi darabjának nem lesz ilyen sikere?

Joe válaszul csak felvonta a szemöldökét, és felkacagott.

- Na persze, persze - igyekezett kiköszörülni a csorbát Sir Buckstone, és egészen ostobán érezte magát. - Nem is tudom, hogy juthatott eszembe ilyesmi, igazán, kérem, felejtse el!

Enyhe szédülés fogta el. Rózsás gondolat kezdte magát befészkelni a fejébe. Itt van ez a fiatalember, jóképű, jó külsejű, ígéretes, és máris több pénze van, mint amit egyedül el tudna költeni. Vajh mi lenne, ha mondjuk Jane...

- Az áldóját! - buggyant ki belőle.

Szimpátiája e kiváló ifjú iránt minden perccel nőttön-nőtt.

- Gratulálok, fiam. Micsoda kilátások, és ilyen fiatalon! Kedves... ööö... a fivére sajnos nem árulta el a nevét.

- Joe.

- Joe? Hát kedves Joe, igazán büszke lehet magára.

- Nagyon kedves öntől, hogy ezt mondja, Sir Buckstone.

- Szólítson csak Buck-nak. Egy valódi milliomos!

- Kis híján, Buck, kis híján.

- Az áldóját! - idézte korábbi önmagát Sir Buckstone.

Jelentőségteljes csendbe burkolózva haladtak a hosszú teraszon. Egyszer csak feltűnt előttük egy elegáns hölgy, ki szűz gondolattal álldogált ott, egészen magába feledkezve. Sir Buckstone a könyökével finoman oldalba bökte Joe-t.

- Miss Whittaker - szólította meg a merengőt.

- Parancsol, Sir Buckstone?

- Azt hiszem, már ismeri Mr. Vanringhamet. A másik Mr. Vanringham testvére. Mától ő is csatlakozik hozzánk.

- Ó, valóban?

- Igen, és arra gondoltam... mármint ő gondolt arra, illetve mindketten arra gondoltunk, hogy megbeszélhetnék, akarom mondani... Akkor hát a mielőbbi viszontlátásra, kedves Joe!

- A mielőbbire, Buck!

A baronet elviharzott szertelen örömében, hogy nem kell a piszkos anyagiakkal foglalkoznia, Joe pedig azzal a feltett szándékkal fordult Miss Whittakerhez, hogy korholó atyai hangon beszélni fog a fejével. Az idősebb testvér részvétével érezte át Tubby fájdalmát, amit ez a lány okozott, meggyőződése szerint csupán holmi pillanatnyi félreértésből kifolyólag. Úgy érezte, ahhoz, hogy e bosszantó félreértés tisztázódjék, csupán egy józan, nagyvilági férfiú néhány alkalmasan megválogatott bölcs szavára van szükség.

Az ilyen tervek azonban, amelyeket józan nagyvilági férfiak szőnek a maguk tudatlanságában, sajna ritkán termik a remélt gyümölcsöt. Van ugyanis a Kensingtonban született, üzleti főiskolát végzett hajadonoknak egy olyan fajtája, melyhez nem könnyű a szigorú atya korholó hangján szólani. Prudence Whittaker pedig a leghatározottabban ehhez a fajtához tartozott.

- Mennyi ideig szándékszik a kastélyban maradni, Mr. Vanringham?

- Miss Whittaker - kezdte Joe -, a szemembe tudna nézni, kérem?!

Miss Whittaker tudott, és ezt be is bizonyította, hősiesen állta Joe tekintetét.

- Miss Whittaker - fogott hozzá újra Joe -, ön szégyenletesen elbánt a fivéremmel. Szégyenletesen! Az öcsémmel, Miss Whittaker.

- Jobb szeretném, Mr. Vanringham, ha a megbeszélésünk szigorúan az üzletre szorítkozna.

-      Tubby őrülten szereti magát, Miss Whittaker. - Jobb szeretném...

Csupán tisztáznia kéne ezt az apró-cseprő csomagügyet, és minden egy csapásra rendbejönne, helyreállna az idill és a paradicsomi béke, higgye el!

- Jobb szeretném, ha...

- Ha úgy van, ahogy Tubby gondolja, és a pakkban valóban ékszer lapult a városi lovagjától, akkor sajnos nincs mit tenni. De ha...

- Jobb szeretném, Mr. Vanringham, ha nem tárgyalnánk ki ezt az ügyet.

Klasszikusan megformált arcán csaknem tapintható volt a jégbevonat. Olyan félelmetessé vált a jelenség, hogy Joe jobbnak látta, ha eleget tesz a nő kívánságának. Lábai mintha máris fagyásnak indultak volna...

- Rendben - sóhajtott lemondón. - Akkor hát mivel tartozom a szobáért?

- Heti harminc font az ára.

- Fürdőszoba-használattal?

- A szobájához külön fürdőszoba tartozik.

- Hogyan? Egy vidéki angol úri kastélyban?

- A walsingfordi kastélyt teljesen átalakíttatta Sir Buckstone egyik felmenője. Biztosíthatom afelől, hogy a lakosztálya kényelmes lesz.

- Igen? Azt gondolja tán, hogy a fürdőszoba minden?

- Sir Buckstone-nak kitűnő séfje van.

- Igen? A megfelelő táplálék ön szerint minden, Miss Whittaker?

- Ha a társaságra gondol...

- Arra gondolok bizony. A minap láttam egy filmet, ami az Ördög-szigeten játszódik, és a sziget társadalma nagyon is vegyes összetételűnek tűnt. Nem szeretném, ha itt is ilyesmitől kellene tartanom.

- Sir Buckstone vendégei társadalmi helyzetüket tekintve egytől egyig kifogástalanok.

- Hogy mondta, kérem?

- Társadalmi helyzetüket tekintve kifogástalanok.

- Fogadok, hogy ezt nem tudja tízszer egymásután gyorsan és hibátlanul elmondani!

Prudence Whittaker hűvös hallgatásba burkolózott.

- Most pedig - csevegett tovább Joe - beszéljünk a legfontosabbról. Hogyan bánnak itt a bentlakókkal? Őszinte leszek önnel, Miss Whittaker. Most érkeztem a faluból, ahol csúnya történetek járnak szájról szájra. Az emberek mindenfélét beszélnek. Azt mondják, hogy amikor a megfáradt szántóvető hazafelé ballag estelen, zavarba ejtő hangokat sodor a szél a walsingfordi kastély felől.

Miss Whittaker formás lába türelmetlenül kopogtatta a terasz kövét.

- No persze - folytatta sietve Joe -, az ugye világos, hogy egy ilyen intézményben szükség van a fegyelemre. Ne gondolja, hogy szentimentális sültbolond vagyok! Ha egyszer kiment az ukáz, hogy a társaság márpedig most krikettezni fog, és mondjuk a 6408-as rab inkább ugróiskolát játszana, önöknek keményen fel kell lépniük ellene, ezt én megértem. Az efféle lázongás olyan vétek, mintha valaki egy európai társasutazásnak a festői szépségű Luzernre szánt napján megszökne az idegenvezető elől, és a csodás Nápolyba emigrálna. Azonban a fegyelem egy dolog, a kíméletlenség már egészen más. Különbséget kell tudni tenni keménység és brutalitás között!

- Mr. Vanringham...

- Azt hallottam, hogy mikor az elmúlt hét folyamán az egyik fizetővendégük szökni próbált a jégen át, utána uszították a vérebeket. Hogy állunk ezzel, Miss Whittaker? Ön szerint ez humánus eljárás? Mindennek van határa, kérem!

- Mr. Vanringham. Óhajt nálunk szobát, vagy sem? Sok a dolgom ma délelőtt.

- Ó, magának egyáltalán nincs sok dolga, ne keressen kibúvót! Amikor betoppantam, nem egyéb kötötte le, mint hogy itt álldogált a megbánás könnyeivel a szemében, és láthatólag Tubby körül forogtak a gondolatai.

- De Mr. Vanringham!

- Igen, Miss Whittaker?

- Óhajt, vagy sem...

- Óhajtok.

- Rendben. Máris intézkedem.

Azzal Miss Whittaker töretlen méltósággal és tüntető megvetéssel távozott. Joe egy lépést sem tett, hogy marasztalja, bár még sok mindent szeretett volna tőle megkérdezni: például hogy a walsingfordi kastélyban a házirend önkéntes betartását jutalmazzák-e valamiképpen, ahogyan az Amerikában szokásos, és hogy Miss Whittaker mit gondol, van-e neki esélye arra, hogy majdan bizalmi törzslakóvá érjen.

Akadt más dolga is. Sir Buckstone lovaglópálcája egyszeriben egy ötletet adott neki, amire azóta várt, hogy Tubby oly rútul cserbenhagyta, és most a leghőbb vágya volt, hogy mielőbb találkozzék Adrian Peake-kel.

Átvágott a teraszon, és határozott léptekkel nekivágott az Aranygúnárhoz vezető poros, meredek lejtőnek.

Adrian Peake éppen végére ért örömtelen étkezésének, s most a fogadó szalonja előtt álló ormótlan padon szívta reggeli utáni cigarettáját, a walsingfordi kastélyt bámulva.

Sok minden zavarta Adrian Peake-et ezen a reggelen. Egyáltalán nem örült például a Joe-val való találkozásnak. A sonka is ugyanolyan csapnivaló volt, mint előző nap, a kávé meg még annál is rosszabb. Különben is vacakul indult a napja, éjjel alig aludt valamit - a hajó oldalához csapódó hullámok nem hagyták nyugodni, hogy a rendes időközönként felhangzó kaparászásról már ne is beszéljünk, mely sajnálatos módon eszébe juttatta Jane szerencsétlen megjegyzését a vízipatkányok kaszinójáról. Az sem segített a helyzeten, hogy pontban hajnali ötkor egy ismeretlen fajú madár olyan hangon kezdett rikácsolni, amilyet egy rozsdás zsanér produkál ajtónyitáskor.

Ugyanakkor a szemében, melyet a világért le nem vett volna a walsingfordi kastélyról, boldogság és elégedettség tükröződött. A ház minden téglájából gazdagság és bőség sugárzott - és egy olyan embert, akit kora gyermekkorától csakis a haszonlesés foglalkoztatott, igencsak önfeledt érzésekbe ringatott ezen a szép reggelen az a tudat, hogy elnyerte e kastély örökösének szívét. Mint építészeti mű a walsingfordi kastély ugyan rettenetesen bántotta kifinomult ízlését, mégis elnéző volt, ahogyan egy milliomos ausztrál nagybácsinak is megbocsátják örökösei, ha rikító kockás öltönyhöz hímzett mellényt visel. A gazdagság megengedheti magának, hogy mégoly különcködő is legyen, mi, külső szemlélők pedig a belbecsért cserébe szívesen elnézzük a külcsín hibáit.

Boldog kis sóhajjal dobta el a cigarettáját, és nyomban egy másikra gyújtott. Joe épp erre érkezett. Mivel nem volt kedve beszélgetni, Mr. Peake felkelt, s a kapu felé indult.

Joe viselkedésében némi feszültség volt érzékelhető.

- Hová megy? - szólította meg.

- Vissza, a hajóra.

- Inkább ne menjen!

Gyöngéden visszanyomta Adriant az ormótlan padra, aztán melléült, és barátilag a vállára tette a kezét. Adrian tüstént lerázta magáról az ölelő kart, s a pad túlsó végébe húzódott.

- Mit jelentsen ez?

- Én a maga helyében nem mennék.

- Ugyan miért nem?

- Van ott valaki, akivel, azt hiszem, nem szeretne találkozni.

- Hogy mi?

- Legalábbis úton van oda. Tubby öcsém előresietett, hogy figyelmeztesse magát a közelgő veszélyre.

- Figyelmeztessen?

- Szép tőle, igaz?

- De hát mi a fenéről beszél maga?

- Tüstént rátérek. Miután az imént kis időre elváltunk, Tubby öcsémet, aki fent lakik a kastélyban, szörnyen feldúlt állapotban láttam viszont, egészen vörös volt a feje. „Hol van Peake?" - lihegte. „Átment a fogadóba" - feleltem én. „Mondd meg neki, hogy ha kedves az élete, maradjon is ott! Sir Buckstone Abbott égre-földre keresi, mégpedig ostorral a kezében. Azt mondja, ki akarja belőle verni még a szuszt is."

- Micsoda?!

- Igen, sajnos jól hallotta. De Tubby magyarázattal is szolgált. Azt mondta, maga eljegyezte Sir Buckstone lányát. Igaz ez?

- Igen.

- Titokban?

- Igen.

- És az megfelel a valóságnak, hogy az anyagi helyzete nem túl rózsás?

- Igen.

- Na, akkor ez lesz itt a baj. Ez nem tetszik a papának. Nem tudom, mennyire ismeri Sir Buckstone-t. Akarom mondani, foglalkozott valaha behatóbban a baronet lelkivilágával?

- Még csak nem is találkoztam vele.

- Én viszont eléggé közelről ismerem. Nagyon kellemes ember, ha megfelelően közelítünk hozzá, de ha nem, fékezhetetlen dühkitörésekre hajlamos. Nem hibáztathatjuk ezért a gyengeségéért. A napszúrás tehet mindenről. Még Afrikában szedte össze szegény egy vadászaton. Azóta nem ugyanaz az ember, aki volt. Némelykor kételkednem kell az ép eszében is!

Adrian Peake úgy elsápadt, hogy hölgyismerőseinek népes koszorúja, ha ez alkalommal jelen lehetett volna, egymás sarkát taposva rohan kölniért és pezsgőért. A fejében egyre csak az járt, hogy vajon miféle őrült ötlettől vezérelve sürgette Jane-t, fedje fel apja előtt eljegyzésük titkát, és azt kívánta, bárcsak ne lennének a lányok ennyire szófogadóak, és ne vennék a férfi minden szavát készpénznek.

- Ez a mostani egy efféle roham lehet - folytatta Joe rendületlenül. - Tubby szerint a baronet pillanatnyilag nem sokban különbözik egy dühöngő őrülttől. Egyfolytában arról beszél, hogyan fogja darabokra tépni magát. Tubby szegény megpróbált a lelkére beszélni. „Én nem tenném" - mondta neki. „De én biz megteszem!" - replikázott Sir Buckstone. „Látni akarom, mivel van töltve." Aztán hosszasan értekezett a maga májáról. Amikor elkapja egy-egy ilyen dühroham, mindig így viselkedik. Senki sem állíthatja meg. Esetünkben egy józan gondolkodású, hétköznapi ember azt mondaná magában: „Nem belezhetem ki csak úgy ezt az Adriant. Még a végén beperel testi sértésért meg bántalmazásért. Csont nélkül meg is nyerné. Inkább visszafogom magam. Önkontroll, ez a helyes kifejezés!" De Sir Buckstone-t nem ilyen fából faragták. Nem törődik azzal, milyen bajba sodorja önnönmagát. Nem érdekli más, csak az elégtétel pillanatnyi öröme, hogy péppé verheti magát. Amíg lelki szemei előtt az lebeg, hogy maga az elkövetkező néhány keserves hónapot kórházban fogja tölteni...

Adrian Peake fölpattant.

- Már itt sem vagyok!

- Ha magának volnék, én is ezt tenném. El innen, de nyomban! Akartam is javasolni, ami azt illeti. A hajó gondját leveszem a válláról. Mennyit fizetett érte?

- Húsz fontot.

- Postán megkapja. Most rohanjon, a csomagolással se vesződjék! Maga után küldöm a holmiját. Szabad a címét?

- Benne van a telefonkönyvben. Jó volna tudni, mikor indul vonat.

- Én a maga helyében nem várnék vonatra. Béreljen autót. A zsugori Adriannek igazi gyötrelem volt mérlegre tenni e javaslatot, de be kellett látnia, hogy a tanács jelen körülmények között bizony megszívlelendő.

- Úgy lesz - egyezett bele. Ki nem állhatta Joe-t, de érezte, mégis ki kellene mutatnia valahogy a háláját. - Köszönöm, Vanringham, ez szép volt magától.

- Sose köszönje! Jó utat!

- Isten áldja!

Joe egy sóhajjal hátradőlt, és elégedetten bámulta az eget a padnak árnyat nyújtó fa ágain keresztül. Egy hang szólalt meg mögötte. Hátrafordult.

A fogadó szalonjának ablakában - mintegy keretbe foglalva - apró, kövérkés, rózsás arcú férfi állt, akinek zsákvászon öltönyét már láttuk valahol. Lábán, bár ezt Joe ekkor még nem láthatta, szögletes orrú, élénksárga cipőt hordott, fején a nyugat-amerikai egyetemisták jellegzetes kalpagja. Rágógumit rágott.

- Szép napunk van - jegyezte meg.

- De még milyen szép - felelte Joe.

- Jól hallottam, hogy a fiatalember Vanringhamnek szólította magát?

- Jól.

- T. P?

- J. J.

- Ó - hangzott a csalódottnak tűnő válasz. - Nos, akkor örvendtem a szerencsének.

- Úgyszintén - búcsúzott Joe.

10.

Jane-nek, mint rendesen, sűrű volt a délelőttje. Mivel jóatyja, aki olyannyira elhanyagolta házigazdai kötelezettségeit, hogy aztán emiatt egész nap szégyenpírtól vöröslő arccal volt kénytelen bujkálni, ezúttal is kerülte fizető-vendégei társaságát, anyja pedig eleddig semmi jelét nem adta, hogy egyáltalán tudomást venne a létezésükről is, a vendégek szórakoztatásának feladata mindenestül Jane-re hárult.

Olykor persze előfordult, hogy egy-egy élesebb szemű krikettjátékos megleste Sir Buckstone-t, és lecsapott rá, még mielőtt eltűnhetett volna a legközelebbi bokorban, de rendszerint Jane-re maradt, hogy a víg fogadós szerepét játssza, reggelente tehát mindig nagyon elfoglalt volt.

Ezen a reggelen előbb Mr. Chinneryvel minigolfozott, azután meghallgatta Tanner ezredes poonai emlékeinek aktuális epizódját, és csupa együttérzés volt, amikor Mr. Waugh-Bonner elpanaszolta a hálószobájában korzózó egerek rémtetteit. Megcsodálta Mrs. Shepley kötését, megtárgyalta az újságok legfrissebb híreit Mrs. Folsommal, és tanácsot adott Mr. Profittnak a fonákja további tökéletesítését illetően. Minden bizonnyal Mr. Billinghez is lett volna néhány bátorító szava, ha nevezett nem épp napfürdőt vesz, akárcsak előző nap ilyentájt. Mindezek után a szalonba ment, és a virágok rendezésével kezdett foglalatoskodni.

Apró fehér fogait alsó ajkába mélyesztette, orrcimpája meg-megrándult, míg erősen koncentrálva a kellő alakzatba rendezte tömzsi vázájukban a margarétákat. A legcsekélyebb esélye sem volt ugyan arra, hogy a kizárólag a hasa megtömésével foglalkozó fizetővendég-horda bármiféleképpen értékelje erőfeszítéseit, de ez nem riasztotta vissza attól, hogy mindenkor a tökéletességre törekedjék. Valóságos művész volt, szerette gonddal eligazítani maga körül a dolgokat. Egy lépést hátrált, s elégedetten szemlélte kész alkotását, amikor a háta mögül egy hang törte meg a csöndet:

- Jó napot!

A walsingfordi kastély ebédlőjének franciaablaka a teraszra nyílott. Ezen a gyönyörű reggelen tárva-nyitva állt. Ebben a keretben tűnt fel az alak, aki első látásra valahonnét ismerősnek tűnt Jane előtt, s akit aztán nyomban azonosított is, amint közelebb lépett. A vászonöltönyös kis ember volt az, aki megzavarta őket, amikor Adriannel szívszorító búcsút vettek egymástól a folyóparton.

- Jó napot! - felelte kissé hátrahőkölve. A jelenés megijesztette.

A kis ember belépett a szobába. Joviális arcában az állkapocs szüntelen, ritmikus mozgással járt fel és alá.

- Megláttam, hogy itt van, ezért jöttem be.

- Valóban?

- A nevem Bulpitt. Sam Bulpitt.

Berkshire-ben számos olyan lány él, aki erre már rég felvonta volna a szemöldökét, és ajtót mutatott volna a betolakodónak. De Jane sokkal szívélyesebb teremtés volt annál, semhogy megjátssza a baronet lányát, még ha látogatója történetesen sárga cipőt visel is. Feltételezte, hogy az úr valamely kereskedelmi társaság képviseletében jár el - nyilván olcsó bizsuval és műselyem harisnyákkal házal -, munkaköri kötelességéből kifolyólag jelent hát meg körükben, azt remélve, hogy segítségükkel fellendítheti az üzletét. Barátságos mosollyal fordult hát hozzá.

- Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Bulpitt. Isten hozta nálunk!

- Szép itt maguknál.

- Tetszik magának?

- Pompás helynek látszik.

- Milyen kedves. Tehetek önért valamit, Mr. Bulpitt?

- Azt hiszem, egyelőre nem. Csak folytassa, kérem, amivel foglalatoskodott. Úgy festett itt, mint valami sugárzó szépségű nimfa a virágai között.

- Akkor hát - felelte Jane, majd a tálalóhoz lépett, hogy a rajta álló jókora vázára fordítsa figyelmét - esetleg megosztaná velem közben, hogy miről van szó?

- Hogy mondja, kérem?

- Arra volnék kíváncsi, vajon mi hozta mihozzánk.

Ekkor végre derengeni kezdett a kis embernek, hogy valamiről megfeledkezett. Vidáman felkacagott hát, felvillantva hófehér fogsorát, mint akinek remek tréfában volt része.

- Ó, hát persze! Rögtön az elején ezzel kellett volna kezdenem, ugye? Milyen figyelmetlen vagyok! Maga nyilván azt gondolja, hiányzik egy kerekem. Alice-hez jöttem látogatóba. Magácska biztosan a kislánya.

- Hogy mondja?

- Lefogadhattam volna! Magácska kiköpött mása a huszonöt évvel ezelőtti Alice-nek. Kicsit alacsonyabb kiadásban persze. Maga nagyon törékeny, ő meg olyan kis masszívka volt. De bárhol felismertem volna kegyedet.

- Jane egyszeriben rájött a megoldásra.

- Alice alatt tehát az anyámat érti?

- Hát persze hogy őt!

- Egek! El is felejtem lassan, hogy Alice a rendes neve - Buck mindig csak Cukikámnak szólítja. Ezek szerint ismeri az anyámat?

- Ismerem hát. Ami azt illeti, a bátyja vagyok.

A váza megremegett Jane kezében.

- Csak nem maga az én titokzatos bácsikám?

- Az vagyok.

Jane-nek fülig szaladt a szája. Mindig nagyon élvezte, ha apját az élet váratlan helyzetek elé állította, s ezúttal különösen szórakoztató látványosságnak ígérkezett a jelenet, amikor a papa először találkozik majd a kedves rokonnal.

- Nahát-nahát!

- Úgy ám! - csámcsogta Mr. Bulpitt, akinek épp ugyanez volt a véleménye.

Majd se szó, se beszéd, kilépett a teraszra. Mikor visszatért, az állkapcsa már nem járt ütemesen fel és alá, mely állapot azonban csupán átmenetinek bizonyult, hamarosan ugyanis előkapott egy csomagot, és előhúzott belőle egy újabb rágógumit. Kicsomagolta, a szájába tömte, s azzal újra beindult a gépezet.

- Azt beszélik, már Angliában is bárhol lehet rágót kapni - csevegett tovább, tele szájjal.

- Ne mondja!

- De bizony. A civilizáció terjedése. Engem is meglepett, amikor megtudtam.

- Mostanában érkezett Angliába?

- Igen. Franciaországban voltam, lent délen, Nizzában, Cannes-ban, Monte Carlóban. Dél felől jött Európába az olasz óceánjáró, amivel átjöttem. Képzelje csak, a franciáknál is lehet rágót kapni! Döbbenetes. Na és hogy van a vén veterán?

- Veterán?

- Alice. Nagyszerű teremtés. Bár gyakrabban láthattam volna az elmúlt huszonöt évben. Hogy van hát?

- Ó, remekül.

- Jó hallani. Szédítő, hogy egy ilyen csodapalota úrnője lett az én Alice-emből. Hogy történhetett?

- Arra kíváncsi, hogyan lett Buck felesége?

- Arra bizony! Mikor utoljára találkoztunk, ha emlékeim nem csalnak, igen szerény körülmények között élt. Fehérneműmodellként kereste a betevőt.

- Amikor Buck megismerte, valami musical tánckarában dolgozott.

- Ahá. Hát ez nem nagy különbség. Szóval színésznek állt?

- A darab a „Rózsaszín Hölgy" címet viselte értesüléseim szerint.

Mr. Bulpittet őszintén érdekelte az eset.

- Tényleg? Abban játszott? Az volt ám az előadás! A New York-i változatot nem láttam, mert amikor ott ment, épp a vidéket jártam egy kitűnő, szabadalmaztatott padlókefével. A nyugati parti előadást viszont megnéztem, meg én, kétszer is! Egyszer Kansas Cityben, egyszer meg St. Louisban. Az volt aztán a zene! Manapság olyat már nem csinálnak. - Hátrahajtotta a fejét, behunyta a szemét, és rákezdte: „Maga gyöönyöhöörűűű nöhőő!" Pardon - mondta, magához térve a révületből -, hol is tartottunk?

- A történet dióhéjban annyi, hogy a New York-i előadással vendégszerepeltek Londonban, Buck megnézte, és első látásra beleszeretett anyámba, aztán küldött neki egy levélkét, melyben vacsorára invitálta. Nagy szívtipró volt ám akkoriban. Anyám persze elfogadta a meghívást, egy hétre rá aztán megvolt az esküvő is.

A történet láthatólag mélyen meghatotta Mr. Bulpittet. Élete korai, jellemformáló éveiben énekes pincérként kereste a kenyerét, éjszakánként negédes balladákat adott elő a nagyérdeműnek, mely hajlamos volt a legcsekélyebb szív-facsargatásra is azzal felelni, hogy belezokogott a sörébe, így aztán érthető, ha Mr. Bulpitt fogékonnyá vált a romantikára.

- Színtiszta románc, úgy éljek!

- Színtiszta.

- Az előkelő angol lord és az ágrólszakadt amerikai Hamupipőke.

- Nos, eltekintve attól, hogy Buck nem lord, és ami azt illeti, anyám se az a kimondott Hamupipőke. Mindenesetre megkapó történet, ugye?

Szavamra! Semmi se fogható az igaz románchoz.

- Nem bizony.

- A szerelem tartja mozgásban a világot.

- Ahogy mondja.

Mr. Bulpitt szünetet tartott. Jelentőset köhintett. Szemében sokatmondó fény jelent meg, keze megrebbent, mintha csak azzal készülne nagyobb nyomatékot adni a szavainak, hogy nagyot bök Jane bordái közé. És bár végül eltekintett e bárdolatlan gesztustól, Jane-nek mégsem esett nehezére kitalálni, mi következik. A levegőben lebegett beszélgetőtársának azon szándoka, hogy az idősebb generáció szerelmi életének kivesézése után most rátérjen a fiatalabb korosztályéra.

- És, ha már szerelemről és románcról ejtünk szót...

- Sejtem, mire gondol.

- Tegnap este a folyónál...

- Igen.

- Ki a szerencsés ifjú?

- Egy barátom.

- Ehehe... Titkon magam is sejtettem, hogy nem olyasvalaki, akit ki nem állhat. Szabadna a nevét?

- Adrian Peake.

- Cuppanósat kapott ám magától!

- Cuppanósat bizony.

- Annak a pasasnak a festményeire emlékeztetett a jelenet, tudja, tele a világ a mázolmányaival, na, minden fickó háromszögletű kalapban meg térdnadrágban feszít nála...

- Marcus Stone?

- Az az! Magácska kedveli a képeit?

- Szívből. És most - vetette közbe Jane - biztosan nagyon szeretné már látni anyámat.

A csengőzsinórhoz lépett, és meghúzta. De ha ezzel finoman témaváltásra kívánta volna ösztökélni beszélgetőpartnerét, akkor nagyon rosszul ítélte meg. Mr. Bulpitt nem az az ember volt, aki ilyen könnyen veszni hagy egy jó témát.

- Felettébb jóképű fiatalembernek tűnt.

- Felettébb.

- Régóta ismeri?

- Nem mondhatnám.

- No és mivel foglalkozik?

Jane elpirult. Egyszerű kérdés volt ez - egy Mr. Bulpittnél kevésbé indiszkrét társalgó is feltehette volna -, ő mégis zavarba ejtőnek érezte. Amikor a kérdés elhangzott, enyhe lelkifurdalással tapasztalta, mennyire szívesen válaszolná azt a kérdésre: Mr. Peake ambiciózus fiatalember, ígéretes jövő előtt álló ügyvédbojtár. Avagy azt, hogy szorgos hivatalnokaspiráns. Úgy érezte, már ezzel is elárulta szegény Adriant.

- Sajnos nem tudom pontosan, mivel foglalkozik. Annyit tudok, hogy egy időben bulvárújságírásra adta a fejét. Van valamiféle jövedelme, de nem számottevő.

- Értem - hümmögött Mr. Bulpitt bólogatva. - Szóval szerény kérő.

Nyílt az ajtó, s Pollen, a komornyik lépett be rajta. Mr. Bulpitt megtörölte izzadó tenyerét a nadrágszárában, majd tisztelettudón kézfogásra nyújtotta.

- Lord Abbott?

- Nem, uram - felelte Pollen, tudomást sem véve a feléje nyújtott jobbról. - Csengetett, kisasszony?

- Igen. Megmondaná a mamának, hogy Mr. Bulpitt van itt?

- Igenis, kisasszony.

Azzal a komornyik visszavonult, Mr. Bulpitt pedig újult erővel látott a vallatáshoz.

- No és mik a kilátásai?

- Hogy mi tetszik?

- Az ifjú rózsás jövendőjére gondolok. Mutatkozik valami esélye annak, hogy előbb vagy utóbb elhelyezkedjék?

- Sajnos nem.

- Ó? És mit gondol erről őlordsága?

- Még nem tud róla.

- Nem világosította még fel kedves édesatyját a dolgok állásáról?

- Hát nem.

- Értem. Mindenesetre nagy kár, hogy a fiú lelép. Biztosan hiányozni fog magácskának.

- Lelép?!

- Le bizony! Mármint Mr. Peake. Tán nem is tudta?

- Itt valami tévedés lesz. Csak tegnap jött, és eszébe sincs „lelépni".

- Pedig az ifjú J. J. Vanringhamnek bizony ezt mondta odalent, a fogadóban.

Jane összerezzent.

- Vanringhamnek?

- Ezen a néven mutatkozott be. Széles vállú, kemény kötésű fiatalember. Hallottam, amint Mr. Peake közelgő távozásáról beszélgettek. Csak a végét kaptam el, de szerfölött biztosnak látszott, hogy Mr. Peake a közeli jövőben autót bérel, és - így mondta - eltűnik, mint a kámfor.

Samuel Bulpitt köpcös kis ember volt, de e pillanatban Jane szemei előtt úgy hullámzott a képe, mintha füstfelhőn át nézte volna. Annyira feldühítette, hogy ennek a Vanringhamnek volt képe és mersze hazáig követni őt, hogy egy időre el is feledkezett Adrian Peake megdöbbentő hirtelenséggel előálló távozási szándékáról. Nem akart tudni most semmiről, csak némi egyedüllétre vágyott, mégpedig a friss levegőn. Úgy kívánkozott a szabadba, mint akit ájulásból térítettek magához.

- Ugye nem haragszik meg, ha kicsit magára hagyom? - tudakolta erőtlenül. - A mama azonnal itt lesz.

- Menjen csak! - felelte kedvesen Mr. Bulpitt.

Jane kisuhant a franciaablakon át, Mr. Bulpitt pedig gyors szemlét tartott, örömmel szimatolva a szalon virágerdejében. Néhány perc múltán ismét nyílt az ajtó, és ezúttal Lady Abbott lépett be rajta.

Amikor Pollen meghozta neki Mr. Bulpitt üzenetét, épp a budoárjában pihent, kényesen elnyújtózva a kereveten. Az ő Buck-jára gondolt, hogy mennyire szereti, és hogy milyen kár, hogy annyira aggasztja az a jelentéktelen kis ötszáz fontos tartozása Mr. Chinnerynek. A ladyt magát ugyanis sose aggasztotta semmi. Nagydarab szőke lényét olyan monumentális nyugalom lengte körül, amit gyaníthatóan az sem lett volna képes megrendíteni, ha egy kóbor földrengés összedönti a teraszt, vagy ráömlik a háztető.

És ha e higgadt kedély tán furcsának tűnne egy olyan asszony karakterében, aki azelőtt musicalek tánckarában kereste meg a betevőt, hadd emlékeztessünk arra, hogy a kar leányainak - akik tapasztalataink szerint úgy mozognak, mintha a vitustánc egy kellemetlenül előrehaladott stádiumában szenvednének - csak manapság, nyugtalanul rohanó, modern világunkban kötelező a karcsú alkat, a kidolgozott izmok, a gumiláb és a ruganyos ízületek.

Lady Abbott szakmai karrierjének zenitjén a tánckar tagjai magas, jó felépítésű lányok voltak, akiknek alakja a homokórához volt hasonlatos, teendőjük pedig többnyire kimerült abban, hogy hosszú napernyőjükre támaszkodva ábrándos szemekkel figyeljék a publikumot. Olykor felébredtek révületükből, és odabiccentettek valamelyik ismerősnek az első sorban, de ez sem volt éppen gyakori. Rendszerint inkább csak álldogáltak, szoborszerű pózokba dermedve. És bizony egyetlen táncosnő sem volt szoborszerűbb, mintaszerűen mozdulatlanabb, mint Alice „Cukika" Bulpitt a maga idején.

Most is leginkább egy szoborhoz volt hasonlatos, ahogy az ajtóban megállva szép szemeit a bátyjára függesztette, akit vagy negyedszázada látott utoljára. Mr. Bulpittre maradt hát az a feladat, hogy életet leheljen a családegyesítés drámai jelenetébe.

- Nahát, nahát, nahát! - motyogta. - Még ilyet!

Pislákoló érdeklődés jelent meg Lady Abbott márvány nyugalmú arcán.

- Jó ég, Sam! - sóhajtott. - Azóta rágod ugyanazt a rágógumit, hogy utoljára találkoztunk?

Mr. Bulpitt tapintatosan, ahogy azt szokta, kilépett a teraszra.

- Ez már egy másik - magyarázta, midőn visszatért, és végre akadálytalanul artikulálhatta mondandóját. - Nahát, nahát, nahát!

Lady Abbott hagyta, hogy a bátyja testvéri ölelésben részesítse.

- Nagyon jó újra látni téged, Alice!

- Téged sem kevésbé, Sam.

- Megleptelek, ugye?

- Mi tagadás, majd hanyatt estem - felelte Lady Abbott, az igazsághoz némiképp hűtlenül. Nem született ugyanis még olyan ember a földre, akitől Lady Abbott hanyatt essen. - Mi járatban ideát? Üzlet?

- És egy kis szórakozás.

- Még mindig azzal a padlókefélő masinával házalsz?

- Ugyan, dehogy! Már vagy tizenöt éve abbahagytam.

- No és mit csinálsz most?

- Mondjuk úgy, hogy nyugalomba vonultam. Legalábbis szándékaim szerint. De tudod, hogy megy ez! Az ember itt is, ott is összefut a fiúkkal, aztán azok rábeszélik mindenfélére. Komolyan mondom, te semmit sem változtál, Alice!

- Te viszont mintha kicsit meghíztál volna.

- Igaz ami igaz, felszedtem pár kilót.

- A fogaid újak?

- Idén csináltattam őket - büszkélkedett Mr. Bulpitt. - Én mondom, gyönyörű ez a hely, Alice!

- Nekem is tetszik.

- És a lányod! Nem mindennapi teremtés.

- Imogen? - így hívják? Épp most beszéltem vele. Mesélt a románcodról.

- Valóban?

- Szép kis szerelmi történet! Akár egy mese!

- Akár. Örülök, hogy tetszik neked Imogen.

- Remek lány! Ha még a férjuraddal is minden rendben van, hát akkor tényleg megütötted a főnyereményt.

Lady Abbott tekintete ellágyult, ahogy mindig, ha a férje került szóba.

- Buck nagyszerű ember, neked is tetszeni fog. Gyere, beviszlek hozzá. A dolgozószobájában van.

- Gyerünk! Hogy szólíthatom? Lordságodnak?

- Még sose hallottam, hogy bárki másképp hívta volna, mint Buck-nak.

- Szóval rendes fickó?

- Az bizony. Belevaló.

Végigmentek néhány folyosón, itt befordultak, ott átvágtak, végül elérkeztek egy ajtóhoz, amely mögül hangok szűrődtek ki. Lady Abbott kitárta az ajtót, és beléptek.

A dolgozóból kiszűrődő hangok tulajdonosa egyfelől Sir Buckstone Abbott, másfelől Mr. Chinnery volt. Amikor Mr. Bulpitt megzavarta Jane-t az ebédlőben, még csupán az előbbi volt jelen a dolgozószobában, s a birtokkal kapcsolatos iratokkal foglalatoskodott. Ezt a feladatát a baronet nemigen szenvedhette, mindenestül kellemetlennek és fárasztónak találta, így az ember azt hihetné, nemigen bánta volna, ha megzavarják benne. Ám amikor Mr. Chinnery sebbel-lobbal rátört, egyáltalán nem örült, hanem inkább bosszankodott, sőt mi több, dühbe gurult. Köztudomású volt a kastélyban, hogy amikor Sir Buckstone a dolgozószobájában tartózkodik, nyugalma szent és sérthetetlen, miként a régi idők üldözöttjeié, ha sikerült időben a legközelebbi templom szentélyébe menekülniük.

Megérzése azonban, mely azt valószínűsítette, hogy Mr. Chinnery ismét az ötszáz fontos kölcsön ügyében zavarog, s ezért rontott rá elvonultságában, helytelennek bizonyult. Mr. Chinnery holdvilágképe hamuszürkében játszott, szemüvegén át űzött tekintet pislogott Sir Buckstone-ra. Nyilvánvaló volt, hogy ezúttal komolyabb ügyben jár, mint a befagyott követelései.

- Abbott! - törte meg a csendet Mr. Chinnery. - Iszonytató élményben volt részem.

Már éppen a nyelve hegyén volt Sir Buckstone-nak a válasz, miszerint ossza meg az iszonyatát talán mással, de még idejében meghiúsult a szándéka. Nem mintha a gorombaságtól riadt volna vissza úgy általában, egyszerűen csak nem maradt ideje közbevetést tenni.

Vendége ugyanis folytatta:

- Az az ember itt van!

- Miféle ember?

- Lementem a faluba, hogy vegyek néhány bélyeget, és épp a fogadó mellett haladtam el, amikor kilépett onnan!

- De hát kicsoda?

- Az az ember!

- Miféle ember?

- Az, akiről beszélek! Épp kijött a fogadóból. Igen, ez a pasas képes volt feltűnni egy régi vágású angol falucska kellős közepén, mikor ezzel még a Jóisten se számolhatott!

Azzal Mr. Chinnery belesüppedt egy fotelba, s nyelvével megnedvesítette cserepesre száradt ajkait. Úgy festett, mint valami sarokba szorított szarvasbika. Képzeljünk el egy szarvasbikát szarukeretes szemüvegben, s máris előttünk áll Elmer Chinnery jelen állapotában. Landseer ecsetjére kívánkozott volna.

- Hallgasson ide, Abbott! - fogott bele az elkerülhetetlennek látszó magyarázatba. - Tudja, hogy egészen őszinte legyek, sosem voltam valami szerencsés a házasságaimmal. Sajnos nagyon könnyen befolyásolható ember vagyok, ez a legnagyobb bajom. A szívem túl lágy, egyszerűen nem tudok nemet mondani! Elég az hozzá, hogy a végén mindig olyat választok, aki nem épp a legmegfelelőbb, ha érti, mire gondolok. Most is háromfelé fizetek tartásdíjat, és már perelnek a negyedikre. Azért léptem le New Yorkból, mert a fülembe jutott, hogy a negyedik feleségem kézbesíttetni készül a vonatkozó papírokat. És akkor egyszer csak feltűnik itt ez a fickó a semmiből. Itt! Egy békebeli angol falucskában. Hát hogy lehet ez?

- Ember! Miféle fickóról beszél?

- Nem bírom! - jajongott Mr. Chinnery. - Egyszerűen nem vállalhatok be még egy tartásdíjat. Nincs az a vagyon, ami ezt kibírná! Ráadásul fele olyan gazdag se vagyok, mint amilyennek az emberek hisznek! Az utóbbi időben ért néhány váratlan érvágás... - tette hozzá, egy, a beszélgetőtársa felé küldött jelentőségteljes pillantásban összpontosítva maradék erejét. - Nem is éppen jelentéktelen érvágások. És akkor ez a pasas megjelenik itt, a falu kellős...

Sir Buckstone hangja olyan színt vett fel, amilyen a tábortűz körül ólálkodó oroszlán torkát hagyja el a rajtaütés pillanatában, mint arról maga is megemlékezett nemrégiben megjelent kiváló művében, a Vadászkalandjaim-ban (Mortimer Busby & Co., 15 shilling). Érzékeny ember volt, s a jelentőségteljes pillantás igencsak felkavarta.

-      Miféle pasas?!

- Hát az, mondom, akit láttam kijönni a fogadóból, amikor lementem a faluba bélyeget venni! Tudja, ki ez az ember? Amerika vakolóbajnoka. Azt mondják róla, megtalálja az emberét a föld alatt is, és úgy is van! Olyan, mint egy véreb.

- Vakoló? - érdeklődött zavartan Sir Buckstone. Mindössze két hete, hogy vakolók jártak a házban, de nem tudta elképzelni, hogyan válthat ki ilyen pánikot a megjelenésük. Az kétségtelen, hogy nagy felfordulást csináltak, összevissza fröcskölték a habarcsot a házban, de csendes, rendes emberek - már ha eltekintünk attól, hogy istentelenül hamisan (és kitartóan) fütyörészték az Egy test, egy lélek szerelmes sorait. Sir Buckstone nem tudott elképzelni egy vakolót a véreb szerepében.

- Bírósági kézbesítő - fordította le a hazai szlenget Mr. Chinnery, ráébredvén, hogy egy felvilágosulatlan külföldivel beszél.

- Ja vagy úgy? Úgy érti, ez a pasas kézbesíti a címzettnek a bírósági idézéseket?

Mr. Chinnery megborzongott.

- Kézbesíti bizony! - hörögte. - Nem is mondhatta volna igazabban! És soha nem mond csődöt a gazember! Olyan, mint a menyét és a nyúl egy személyben. Elmondom, hogy talált meg, amikor az első, nem is, a második feleségem üldözött. Az a per, barátom, az aztán embertelen volt. Kegyetlen! Stamfordban, Connecticutban húztam meg magam egy eldugott kis szállodában, és azt gondoltam, ott aztán soha az életben nem talál meg. És képzelje, nyugodtan üldögélek reggeli után a nyitott ablaknál, szivarozgatok, és arra gondolok, hogy végre bolondot csináltam belőle: örül a szívem. És akkor hirtelen ott terem, egy létra tetején állva, és egyszerűen az ölembe hajítja a papírokat. Közben derűsen rikkangat a sátánfajzatja: „Ahoj, Mr. Chinnery! Hogy van mindig?" Érti? Egyszerűen odahajította! Én meg magamon kívül ordítok, hogy ez nem rendjén való, és nem is ér, de sajnos a bíróság szerint mégis ért, a fene egye meg, és rendjén való is volt. Hát ennyi! Most meg itt sétálgatok egy békebeli angol falucskában, bélyeget vennék, erre kilép a fogadó kapuján. Hogy a csudába talált meg? Ez meghaladja minden képzelőerőmet. Hogy a fészkes fenébe bírt rájönni, hol vagyok? Én mondom magának, olyan ez a pasas, mint az indiai papok, tudja, mikor abban a sztoriban a fickó kilopja a drágakövet a bálványisten szeméből, és elspurizik, és mikor már azt hiszi, hogy tökéletes biztonságban van, hátrapislant a válla fölött, hát nem meglátja a háta mögött a vészjósló tekintetű papot? Brr!

Mr. Chinnery kis szünetet tartott, hogy levegőhöz jusson. Sir Buckstone arcán álmatag mosoly jelent meg. A történet boldogult ifjúkorára emlékeztette.

- Fiatalkoromban, Londonban egy bizonyos Mr. Bunyan volt a legjobb ebben a szakmában. A „Vadászgörény" Bunyan becenévre hallgatott. Egyszer kézbesített nekem is, két font hét shilling hat pennys tartozás volt az ügy - élénken emlékszem az összegre -, egy pár kötött térdzokni ára. Bóknak vettem a dolgot, és így voltak az ilyesmivel a barátaim is. Már úgy értem, olyan nagy ember volt, én meg csak egy névtelen kis suhanc. Persze ez még jóval azelőtt volt, hogy megörököltem volna a címemet.

De Mr. Chinnery nem volt abban a hangulatban, hogy edwardiánus emlékeken merengjen.

- Hagyjon nekem békét az ifjúságával! Ördög vigye a Bunyanokat, nekem ezzel a Bulpitt-tel van bajom.

Sir Buckstone összerezzent.

- Bulpitt? Bulpittet mondott?

Felnyögött. Számára ez a hír azt jelentette, hogy immár vége minden reménynek. Tegnap, mikor kikérdezte Cukikáját, megtudta, hogy a sógora énekes pincérként kezdte pályafutását, és a szabadalmaztatott padlókefék ügynökeként folytatta. Eme setét részletek hallatán még nem adta fel, mert bár talán e pályák nem jelentenek komoly lökést a meggazdagodás útján, de - mint mondta magának - „az amerikaiaknál sohase lehessen tudni". Az újvilági milliomosok legalább fele nagyon alacsonyan kezdte. Mr. Chinnery maga is hotdog árus volt valamikor. Sir Buckstone ragaszkodott az álmához, hogy lesz neki egy odaadó sógora, hatalmas bankszámlával.

Most azonban el kellett engednie ezt a szép reményt. Ha az utóbbi huszonöt évben Cukika bátyja az énekes pincérség szerény kezdeteitől annyira vitte, hogy Amerika első számú bírósági kézbesítőjévé avanzsált, az persze nem kis teljesítmény, és kiválóan mutatja, mit képes elérni egy határozott fellépésű és vállalkozó szellemű ember, de semmiképpen sem ad okot arra, hogy Sir Buckstone további illúziókat dédelgessen Mr. Bulpitt vagyonának értékelhető voltáról. Tudomása szerint még soha, egyetlen vakoló sem hagyott milliókat az örököseire.

Sir Buckstone összeomlott reményei romjain üldögélt, és a tolla végét rágta. Azon tűnődött, mennyire más lenne minden, ha a felesége mondjuk Henry Ford húgaként látja meg a napvilágot. Ahogy így búsongott, egyszer csak belépett Lady Abbott, az oldalán Mr. Bulpitt-tel.

Érkezésüket hatalmas robaj fogadta, mint mikor valamely nehéz dolog valamely kemény dolognak csapódik. A zaj Mr. Chinnerytől származott, aki akkorát szökellt, hogy az egy sarokba szorított szarvasbikának is bízvást becsületére vált volna, de szerencsétlenségére földet érésekor a lába alatt megcsúszott a szőnyeg, s mikor elérkezett volna a bemutatkozás pillanata, ő éppen a padlón csücsült.

Viselkedésének szertelen volta más háziasszonyokat talán meglepett volna, Lady Abbott áthatolhatatlan nyugalmát azonban leheletnyit sem rendítette meg. A hölgy még csak a szemöldökét sem vonta fel. Úgy fogadta a jelenetet, mint akit beléptekor a vendégek rendesen egy duplaszaltót követően a földön elterülve szoktak fogadni.

- Buck édes, megérkezett Sam! - jelentette derűsen.

Sir Buckstone - aki magában még mindig azon kotlott, hogy mi lett volna, ha... - bugyután meredt a kis emberre. Mr. Bulpitt buzgón kézfogásra nyújtotta a kezét.

- Nagyon örvendek, hogy megismerhetem, Lord Abbott.

- 'gyszintén - vetette oda Sir Buckstone, nem túl lelkesen.

Ekkor Mr. Bulpitt végre felfedezte, hogy a szőnyegen heverő idegen test egy eleven lény. Lehajolt Mr. Chinneryhez, majd hangjában a felismerés örömével nagyot rikkantott.

- Nahát, nahát, nahát! - Mr. Bulpitt csak úgy ragyogott. - Csak nem a régi jó barát?

A tragédia némelyekből a legjobbat hozza ki. Ebben a kiélezett helyzetben Elmer Chinnery példásan viselkedett. Bár külsőre úgy festett, mint a már említett csapdába esett vad, a modora olyan volt a kritikus pillanatban, akár egy vérbeli sztoikusé.

- Jól van - szólt lemondón. - Ide vele!

- Parancsol?

- Na, adja már!

Szavai és kinyújtott kezének félreérthetetlen mozdulata, mellyel mondandóját kísérte, megvilágosította Mr. Bulpitt elméjét. Rájött, miféle félreértés támadhatott itt. Jóízűen felnevetett.

- Csak nem gondolja, hogy magát üldözöm? Nem, barátom, ezúttal nincs nálam a maga számára semmi.

Mr. Chinnery feltápászkodott. Az ülepét dörzsölgette diszkréten, mivel az esés során ugyancsak megütötte magát, és szemében hitetlenkedő reménység csillogott.

- Micsoda?!

- Nincs bizony.

-      Hát nem a feleségem bízta meg?

Lady Abbott közbelépett.

- Mr. Chinnery, engedje meg, hogy bemutassam a bátyámat, Samet.

Elmer Chinnery eltátotta a száját.

- A bátyját?

- Bizony - kacagott Mr. Bulpitt.

- Látogatóba jött.

Mr. Chinnery elméjében világosság kezdett derengeni.

- Szóval csak szabadságon van ideát?

- Igen - felelte Lady Abbott.

- Nem - felelte Mr. Bulpitt.

- Neem? - kérdezte Lady Abbott. - Mintha azt mondtad volna, hogy visszavonultál.

- Hát igen is, meg nem is. A dolog úgy áll - fogott hozzá Mr. Bulpitt -, hogy bár tényleg azt terveztem, visszavonulok, de Londonban összefutottam néhány jóbaráttal a régi időkből, és - hogy rövidre fogjam - hagytam magam rábeszélni még egy utolsó munkára. Azért vagyok itt, hogy két legyet üssek egy csapásra. Természetesen el nem mulasztottam volna, hogy meglátogassalak téged meg a lordot szép otthonotokban, de egyúttal hivatalos minőségemben is járok. Egy bizonyos Miss Prudence Whittaker perel egy bizonyos T. P. Vanringhamet házassági ígéret megszegése avagy leányszédítés tárgyában. Azért jöttem, hogy rákenjem a vakolatot a fickóra, azaz kikézbesítsem neki a bírói idézést.

11.

Miután megbizonyosodott róla, hogy Adrian Peake tényleg elindult Londonba, Joe Vanringham kisétált az Aranygúnár előkertjébe, és egy kicsit elüldögélt ott, azt várván, hogy befusson a J. B. Attwater ígérte járgány, mely őt és poggyászát a kastélyba szállítmányozza majd.

A délelőtt immár teljes pompájában ragyogott, a csendes, verőfényben fürdő kertet J. B. Attwater rózsáinak és violáinak illata hatotta át. Zsongtak-bongtak mindenféle szárnyas lények, távolabbról baromfikárálás hallatszott. Azonosíthatatlan fajtájú eb szunyókált békésen a mályvabokor árnyékában.

Az efféle környezet könnyen elégedett álmodozásra csábítja az embert, márpedig senki a világon nem lehetett volna elégedettebben álmodozó e pillanatban, mint Joe. Olyan lelkiállapotban volt, melyben egy nálánál esendőbb idegzetű ember tüstént versírásra adta volna a fejét.

Nem csoda hát, hogy különösen rossz néven vette, amikor a külvilág hirtelen betolakodott ebbe a mennyei békébe. Sietős lépteket hallott, majd valaki bevágta a kaput, hogy csak úgy döngött. Horkantás ütötte meg a fülét. Bosszúsan pillantott ki a bokor mögül, melynek tövében üldögélt, és szemügyre vette a betolakodót: Sir Buckstone Abbott volt az. A baronet céltudatos léptekkel egyenest a fogadó ajtaja felé tartott, nem nézve se jobbra, se balra.

Joe haragja tüstént elpárolgott. Azonnal és nagyon megkedvelte Sir Buckstone-t, tegyen hát bármit is a baronet, az Joe előtt csakis rendben lévőnek tűnhetett. Ha Sir Buckstone-nak éppen úgy hozza kedve, hogy horkantson és masírozzon ezen a szép délelőttön, hát tegye - gondolta.

- Üdv, Buck! - kiáltotta. - Csak nem a falusi sportnapokra edz?

Hangja bámulatos hatást tett a reménybeli atlétára. Sir Buckstone megmerevedett a mozdulat közepén, mint akit puskagolyó talált el, aztán nagyot szökellt Joe irányában, s gesztusaiból valamint arckifejezéséből nem csekély mértékű megrökönyödés volt kiolvasható.

- Joe! Barátom! Mi a csudát keres maga itt?!

- Az imént fizettem ki a számlámat, most pedig arra várok, hogy a taxi felvigyen a dombtetőre. Meg kellene fontolnia, Buck, a közeljövőben egy sikló építését!

- Az öccse nincs itt?

- Azt hiszem, fent tanyázik a kastélyban, mint rendesen.

- Hála az égnek! - Sir Buckstone hatalmas zsebkendőjével leitatta gyöngyöző homlokáról a verejtéket. - Attól féltem, lejött magával. Hát persze, hiszen fent csücsül a házban.

Joe-t meglegyintette az aggodalom szele. Csak nem történt valami baj ebben a csodás édenben? Az egyébkor higgadt és megfontolt baronet nyilván nem viselkedik minden ok nélkül úgy, mint holmi macska, amely forró kőre lépett.

- Valami baj van talán?

Sir Buckstone pillanatnyi megkönnyebbülése eltűnt, mint a kámfor, s a helyébe pánik és iszonyat lépett. Arckifejezése egyszeribe vészjóslóra váltott. Úgy festett a baronet, mint Hamlet atyjának szelleme, amint épp a rémtörténetét készül elregélni.

- Drága barátom, a legszörnyűbb dolog történt, ami csak történhet. Hát nem hallotta?

- Nem én.

- Persze, hisz nem hallhatta. Hogy is hallhatta volna?

- De mit?

- Idetalált az a fickó, aki az öccsét üldözi a papírokkal!

- Papírokkal?

- Igen, papírokkal. Papírokkal! Te jó ég, csak tudja talán, mit jelentenek a papírok! El akarja kapni velük. Az ígéret-szegési és leányszédítési per ügyében, hiszen tudja.

- Nem értem.

- Nyilván nem érti! Persze-persze. Hiszen még nem hallhatott róla. A titkárnőm, Miss Whittaker beperelte a maga öccsét házassági ígéret megszegéséért, ez a fickó meg ideutazott, hogy kézbesítse neki az idézést. Ezért ijedtem meg annyira, mikor itt megláttam magát, mert azt hittem, az öccsével van, akire az a gazember itt a szabadban bármikor rátörhet!

Azzal ismét munkára fogta lepedőnyi zsebkendőjét. Joe most már megértette feldúltságát.

- Jóságos ég!

- Na látja! Kutya helyzet, úgy éljek! Veszedelem veszedelem hátán, valamint rémisztő kilátások. Mit fog szólni a hercegné, ha ennek az alaknak sikerül kézbesítenie a nyavalyás papírjait, és a maga öccsét bíróság elé citálják?! Persze nem ismeri Dwornitzchek hercegnét... Jaj, dehogynem, mit is beszélek, hát hogyne ismerné! Ha Tubby a maga öccse, akkor a hercegné magának is mostohaanyja, fölteszem.

- Ami azt illeti, igen. Nehezen tudtam volna megúszni.

- Szóval, akkor maga tudja a legjobban, micsoda rémes nősz... Ó, bocsásson meg, kérem, nem lett volna szabad ilyet mondanom!

- Sőt, éppen ellenkezőleg - biztosította Joe meleg hangon. - Amit mond, zene füleimnek.

- Maga nem szereti Dwornitzchek hercegnét?

- Szerintem a hercegné homok a civilizáció spenóttal teli tányérjában.

- Igen találó megfogalmazás! Tökéletesen egyet is értenék vele, csak hát az a baj, hogy éppen meg akarta venni a kastélyt, és ha megtudja, hogy a mostohafiát a titkárnőm beperelte házassági ígéret megszegéséért... Uramfia! Nos, röviden szólva nem lennék meglepve, ha nyomban elállna a vásárlástól. Igencsak tartok attól, hogy menten felfüggeszti az erre vonatkozó tárgyalásokat. Tudja, gyakorlatilag in loco parentis vagyok, már ami a fiút illeti. Amikor ez a Dwornitzchek...

- Dwornitzchek nyavalya, ha szabadna javasolnom.

- Ahogy mondja. Köszönöm. Tehát amikor ez a Dwornitzchek nyavalya lepasszolta nekem a maga öccsét, félreérthetetlenül közölte, hogy felelős vagyok a fiúért. Rám parancsolt, tartsam rajta a szemem, mert szegényke valósággal bolondja a nőknek...

- Tubby mindig is igen tevékeny volt e téren. Míg más ifjak képzeletét jobbára csak tavaszidőn ejti rabul a szerelem, az én Tubbym az év minden szakában aktív, hogy úgy mondjam. Ő ugyan nem vár addig, míg másként csillan meg a gerlék tollruhája.

- Ahogy mondja. És a hercegné azt mondta, számít rám, és hogy ügyeljek, nehogy bajba keveredjék a fiú! Én meg még a gondolatot is nevetségesnek találtam. Kinevettem a hercegnét! - Ilyen bajba errefelé nem kerülhet, jelentettem ki nagy magabiztosan. És erre most tessék, mi nem történik!

- Kellemetlen egy helyzet, mi tagadás.

- Kellemetlenebb már nem is lehetne. A feleségem drága mindig azt mondogatja, nyugodjak meg, mert minden rendben lesz, de hogy miből fakad e megérzése, fel nem foghatom. Amennyire én látom, a lánynak megdönthetetlen bizonyítékai vannak.

- Tényleg? Úgy látja?

- Úgy. A maga öccse kétségkívül eljegyezte a Misst.

- Igen, de...

- És levelekkel tudja igazolni. Nincs az az esküdtszék, ami ne a javára döntene. Első ülésben megítélik neki, mint a pinty!

- Hallgasson már ide egy kicsikét! Szerintem...

- Sajnos most nincs időm csevegni. Attwaterrel kell beszélnem, mégpedig tüstént!

- Azt akartam csak mondani, egyáltalán nem biztos, hogy a lány megnyeri a pert. Nekem Tubby eldalolta az egész történetet. Igaz ugyan, hogy felbontotta az eljegyzést, de olyan okai voltak...

- Sütheti a nyomós okait! - kezdte Sir Buckstone, aztán bűnbánó hangon folytatta: - Már megbocsásson, kedves barátom! Nagyon fel vagyok dúlva, nézze el nekem, kérem! Azt sem tudom, mit beszélek. Ez az egész úgy jött, mint a villámcsapás.

- Nagyon is megértem magát, semmi baj.

- Szédelgek, zúg a fejem. Ha tudná, mennyire vártam, hogy túladhassak végre ezen a pokoli tanyán! Erről jut eszembe, az egészről egy szót se senkinek!

- Ez a legkevesebb.

- Hamarosan nyilván találkozik a lányommal, Jane-nel. Neki aztán a legkevésbé sem szabad gyanút fognia. Ne kérdezze, miért, megvan az okom a titkolózásra. Kérem, neki egy szót se erről!

- Még csak egy szótagocskát se.

- Köszönöm, Joe. És most, bocsásson meg, kérem. Nem vesztegethetek el egyetlen további percet sem! Nem lett volna szabad ennyit fecsegnem, nekünk most minden perc drága. Azonnal beszélnem kell Attwaterrel.

- J. B. Attwaterrel?

- Vele bizony.

- A sör és röviditalok értékesítésére jogosult vendéglőssel?

- Igen, igen, igen, vele! - hadarta Sir Buckstone, és két ugrással az Aranygúnár ajtajában termett.

Joe ott maradt a hallottakon töprengve. Volt mit megemésztenie. E nyugtalanító fejlemény nagyban megkeserítette a kedélyét. Körülnézett, s nagyot sóhajtott. A kert most is csendes és verőfényes volt, mint annak előtte. Még mindig átjárta a levegőt a rózsák és violák illata. A mindenféle szárnyas lények továbbra is zsongtak-bongtak, a baromfi is csakúgy kárált, mint azelőtt. Az azonosíthatatlan fajtájú eb még csak a fülét sem billentette meg. Hogy ebben a paradicsomban érzelmek vad háborúja dúlhat, nos ez mélységes melankóliával töltötte el Joe-t. És biztosan el is merült volna az e feletti bölcselkedésben, ha nem zavarják meg éppen abban a pillanatban, amikor odáig ért: „Hát már csak ilyen ez a cudar élet!" De a kapu megint csak megnyikordult, s Joe borúsan nyugtázta, hogy ismét társaságot kap.

A zsákvászon öltönyös kis ember, akivel már váltott néhány szót a fogadó szalonjának ablakában, éppen felé tartott. Szemlátomást sietve jött idáig, rózsás arcán kövér izzadságcseppek gyöngyöztek. Az elmaradhatatlan rágógumit rágta rendületlen.

Joe lapos pillantásokat küldött felé. Nem volt ugyan semmi baja a kis emberrel, de csak az imént merült el gondolataiba, és határozottan rossz néven vette, hogy megzavarják, legyen akár kis ember az illető, akár nagy, rózsás arcú vagy sápadt, kerekded, avagy szikár. Hogy ezt egyértelművé tegye vendége számára is, kimért és tartózkodó füstkarikákat lövellt az irányába.

A kis embert azonban holmi füstkarikákkal nem lehetett elrettenteni. A maga idejében igazi nagymenők pöfékeltek az arcába. Beszélni jött, és rögvest neki is látott.

- Szép napunk van.

- Már említette volt ma - emlékeztette Joe.

- Bár helyenként túl meleg. Nagyon siettem.

- Ó, csakugyan?

- Úgy bizony. Verítékben úszom. Izzadok, mint rosszlányok a templomban - magyarázta a kis ember, e poétikus szóképpel téve érzékletessé mondandóját.

És bár Joe úgy ítélte meg, beszélgetőpartnere talán a kelleténél némileg nagyobb hangsúlyt fektet a naturális testábrázolásra, nem tette ezt szóvá. Sőt egyáltalán semmit sem tett szóvá. Hallgatott, azt remélve, a csend majd elbátortalanítja a kis embert.

- Éppen magát keresem - folytatta Mr. Bulpitt. - Beszédem volna magával. A hajó, a lakóhajó ügyében. Amit átvett a sajnálatos módon eltávozott Mr. Peake-től. Merő véletlenségből megütötte a fülemet, amiről itt társalogtak a fogadó halljában. Nem akarna véletlenül megválni attól a ladiktól?

A beszélgetés most először kezdte érdekelni Joe-t. Már korábban is felmerült benne, jó lenne átpasszolni valakinek a Rezedát, hogy megszabaduljon a vele kapcsolatos kötelezettségektől.

- Miért, tán kellene magának?

- Ami azt illeti, igen. Módfelett örülnék, ha hozzájuthatnék. Valahogy úgy érzem, mókás lenne egy lakóhajón lakni. Csak írjon nekem, kérem, egy sort, a nevem Bulpitt - parancsoljon töltőtoll és papír -, és máris megkapja a pénzt! Hogy adja?

- Húsz fontot ígértem a tulajnak.

- Akkor legyen mondjuk huszonöt?

- Nem, nem, nem! Csak húsz. Nem akarok keresni rajta.

- Maga nem üzletember - csóválta rosszallón a fejét Bulpitt.

- És milyen igaza van magának! Álmodozó művészalkat vagyok - ismerte be Joe.

- Ha magának megfelel, nekem is. Adja csak az írást! Na, itt a húsz fontja. Hálásan köszönöm! No, mennem kell csomagolni - hadarta a kis ember, ezzel is bizonyságát adva, hogy két lábbal áll a földön, és nem halogatja a cselekvést.

Szaporán beügetett a fogadóba, ahonnét pár perc múlva Sir Buckstone került elő.

Határozottan jobb színben volt, mint mikor Joe utoljára látta. Nem volt éppen sugárzóan boldog, de izgatottsága jelentős részben enyhült, óvatosan már-már elégedettségnek és derűnek adva át a helyét.

- Túljártam az eszén! - lelkendezett.

- Hogy mondja, kérem?

- Annak a vakolónak. Keresztülhúztam ám a számítását! Tudja, Joe, mi jutott az eszembe, amikor átgondoltam a haditervet odafent, a házban? Egyszer csak beugrott. Mire is van szüksége egy hadseregnek?

Ez a kérdés némileg zavarba ejtette Joe-t. Úgy érezte, kissé eltértek a tárgytól. De azért teljes odaadással gondolkodott el rajta.

- Gyomorra? Hogy legyen mivel masírozniuk?

- Bázisra - válaszolta meg önnön kérdését Sir Buckstone -, ahonnan a hadműveleteket irányítani lehet! És miféle bázisa lehet egy vakolónak Walsingford Parva kicsiny falucskájában az egyetlen Aranygúnáron kívül? Ez itt kérem nem valami felkapott fürdőhely, nem adnak ki minden házban szobát! Itt nincs szabad ágy és reggeli. Nincs bizony! Tagadja meg a szobát az Aranygúnár ettől a Bulpitt-tól - mert így hívják a gyalázatost, Bulpitt -, és menten lehetetlenné válik a helyzete. Nyomban beáll a legteljesebb zavarodottság az ellenség soraiban, meglátja! Ezért jöttem Attwaterhez, hogy megbeszéljem vele a cselt. A komornyikom volt, mielőtt nyugdíjba ment és átvette az Aranygúnárt. Nagyon odaadó híve a családomnak. Szóval, hogy egyik szavamat a másikba ne öltsem, drága Joe barátom, megmondtam Attwaternek, tegye ki a fickó szűrét, mondja neki, hogy szüksége van a szobájára. És az aranyat érő Attwater meg is teszi, amire kérem. így hát ez a kellemetlen mitugrász ezzel megfosztatik a bázisától. Tehetetlenségre lesz kárhoztatva. Ebből a csávából még ő se mászhat ki, úgy éljek! Szeretném látni az arcát, amikor értesül a fejleményről - dörzsölte a kezét kárörvendőn Sir Buckstone.

Joe valahogy nem tudott kellőképpen osztozni a baronet felhőtlen örömében. Az érzés, ami lassacskán erőt vett rajta, inkább volt kellemetlennek mondható. Partnere iménti kívánsága hamarabb megy teljesülendőbe, mintsem gondolná. És az arc, melyet látni fog, nem zavarodottságot és dühöt, hanem hiánytalan elégedettséget és makulátlan életörömöt fog tükrözni.

Feltételezése helytálló volt. Ebben a pillanatban ugyanis az emlegetett Sam Bulpitt lépett ki a fogadóból, egy akkora csomagot cipelve, melynek méretei vetekedtek az övéivel. Nyögött és fújtatott a teher alatt, de hogy tökéletesen elégedett, az napnál világosabb volt.

Sir Buckstone figyelmét azonban elkerülték e részletek. Szemmel láthatólag az volt a szándéka, hogy sportszerűtlen diadalát az utolsó cseppig kiélvezi, s közben kárörvendően megszégyeníti és csúffá teszi ellenfelét. Odaszólt a kis embernek.

- Hé, Bulpitt!

- Igen, mylord?

- Ne szólítson mylordnak, ördög vigye magát! Na mi az? Csak nem utazik el máris?

- De igen, uram. Egészen a lakóhajómig! Nagyon fogom élvezni. Mindig is szerettem a vadkempingezést - felelte Mr. Bulpitt. - Biztosan a bennem folydogáló cigány vér a ludas a dologban.

12.

Sógora távozása után Sir Buckstone egy ideig nem törte meg a csendet. Legalább fél percig tartott, míg érzelmeivel viaskodott, s ez megfosztani látszott őt a beszéd elemi képességétől.

Amikor megszólalt, hangja mélyről jött, és egy bizonyos csikorgó árnyalat színezte.

- Lakóhajó?!

Joe tüstént átlátta, hogy olyan delikát helyzet állt elő, mely a leggondosabb kezelést igényli, ezért hát kellő körültekintéssel kell megválogatnia a szavait. A hálához hasonlatos nemes érzés kezdett szárba szökkenni benne Mr. Bulpitt iránt. Ez az igazi férfi, ez a típus a leginkább kedvére való - aki keveset beszél, és tudja, mikor kell lelépni a színről, ahelyett, hogy továbbra is ott őgyelegne, ahol nem kell, és magyarázkodásokba bocsátkozna, melyek csak további kínos félreértéseket szülnének.

- Lakóhajóóó? - ismételte Sir Buckstone. - Azt mondta: „A lakóhajómig"?

Joe köhintett.

- Hm. Igen, mintha ezt a szót említette volna.

- De hát miféle lakóhajóig?

- Nem lehet-e - javasolta Joe a legnagyobb tisztelet hangján -, hogy az önére gondolt?

- Annak már van lakója. Mr. Peake.

Joe ismét köhintett.

- Hm. Már akartam említeni önnek: az imént társalogtam ezzel a Peake-kel, és egy-két elejtett szavából arra a következtetésre jutottam, miszerint távozni készül. Nagyon attól tartok, az történt, hogy ez a Peake továbbadta a bérletet Bulpittnek.

- Az áldóját!

- Sajnos ettől félek. Őszintén szólva semmiképp sem akartam lelombozni önt, midőn nagyszerű tervét - vagy mondjuk inkább: zseniális tervét - kifundálta, melynek révén Bulpitt kiebrudaltatott a fogadóból, de sajnos felmerült bennem, hogy talán ez a Bulpitt megneszelt valamit, és előre menekült, ahogy sportnyelven mondják. Nos, beigazolódni látszik a félelmem. Szépen megkereste Peake-et, az meg átadta neki a hajót.

- Legszívesebben farba rúgnám azt a Peake-et, hogy a gerince a kalapján át távoznék.

- Nem ön az első, aki efféle késztetést érez.

- Szóval afféle rugdosni való alak ez a Peake? És ezt már más is megfigyelte?

- Mégpedig számosan.

Csend támadt. Sir Buckstone a fejét törte. Egy méh röpült el az orra előtt, de csak egy rideg pillantás erejéig méltatta figyelemre. Megfordult, és elbicegett a kapu felé.

- Az ember nem is tudja - szólt utána Joe -, mire vélje az ilyen Peake-féle alakok létezését. Gondolnánk, bárki emberfia könnyedén felismerte volna, hogy ez a Bulpitt valamiben töri a fejét, ha a hajó kell neki. Egy zöldfülű kölök is nyomban átlátta volna, hogy csakis tisztességtelen szándék vezérelheti. Csak ez a Peake nem.

- Komplett idióta kell legyen az a pasas.

- Egyet kell értenem. Meglehetősen középszerű elmére vall az eljárás. Nem tudom, találkozott-e vele valaha. Elég egy pillantás arra a bugyuta pofájára.

- Mindenesetre pokolian keresztbe tett nekünk.

- Megbocsáthatatlan dolgot művelt, az már igaz.

- Nem is szándékszom megbocsátani neki! - dühöngött Sir Buckstone. - De mármost azt kell kitalálnunk, mi a csudát lehet itt tenni?

- Pontosan. A helyzet igen kényes, és komoly megfontolást kíván. A kézbesítést ugye személyesen kell eszközölni? Ugye nem teheti meg ez a Bulpitt, hogy csak úgy borítékba teszi a nyüves papírjait, és elpostázza Tubbynak?

- Nem, nem. Csakis személyesen lehet. Bár Chinnery szerint a hajítás is szóba jöhet.

- Hajítás?

- Chinneryhez a második feleségének kegyetlenségükben párjukat ritkító papírjait csak úgy odavágták. És éppen ez a fickó, ez a Bulpitt. Csak annyit mondott: „Ahoj", azzal már hozzá is vágta a papírokat szegényhez.

- Nem látom be, miként ismételhetné meg ezt a jeles mutatványt, hacsak nem gerelyhajító bajnok történetesen. Ha egyszer lent lakik a hajón, Tubby meg fent tanyázik a kastélyban...

- De vajon lesz annyi esze a testvérének, hogy fent is maradjon?

- Majd gondunk lesz rá. Követni fogom, mint karvaly az egeret.

- Köszönöm, Joe.

- Részemről az öröm, Buck.

A bérelt kocsi, melyet J. B. Attwater beígért, csikorogva fordult be a sarkon, és megállt mellettük. Bemásztak, s az autó nekiveselkedett az útnak.

- Igen - mondta most Joe -, a walsingfordi kastély e perctől ostromlott erőd, hála Peake-nek!

- Hála Peake-nek! - ismételte Sir Buckstone fuldokolva az indulattól.

- De nem látom okát, miért is ne járhatnánk túl az eszén ennek a Bulpittnek! A jelszó: szüntelen éberség, akár az idők végezetéig!

- De legalábbis addig, míg rá nem sóztuk a hercegnére a kastélyt!

- No igen.

- Tudja, ő az egyetlen reménységem. Olyan buta sznob liba, aki hajlandó megvenni egy efféle házat, mint a walsingfordi kastély, nem terem minden bokorban.

- Ahogy mondja! Biztos vagyok benne, hogy ha valaki meg tudja állítani ezt a Bulpittet, hát azok mi vagyunk. Egek! Két ilyen ragyogó intellektus, amilyen mi volnánk, s velünk szemben mindössze egy rágógumit rágó alak, méghozzá ilyen kalpagban, ne is mondja! A győzelem lényegét tekintve máris a markunkban.

- Komolyan úgy gondolja?

- Biztos vagyok benne!

- Maga igazi vigasz a bajban, kedves Joe.

- Az ember igyekszik, Buck.

- Ami a leginkább meglep - közölte Sir Buckstone némi csendes elmélkedés után -, hogy ezt a sápasztó helyzetet Miss Whittaker idézte elő, pedig róla gondolná az ember a legkevésbé. Maga el tudta volna képzelni róla, hogy ilyesmit tegyen?

- Nem, én aztán nem!

- Én sem. Ez valósággal letaglózott. Letaglózott, és nagyon meg is lepett. Chinnery szerint ki kellene rúgnom. De hogyan is tehetném? Egyetlen napig se tudnám a birtokot nélküle igazgatni. Káosz! Ez a helyes kifejezés. Ha meglovasítaná a családi ezüstöt, és hidegvérrel eltenne láb alól, akkor se nélkülözhetném.

- Kínos.

- Nagyon.

- Mondhatnánk, zavarba ejtő helyzet.

- Határozottan. Az ifjú, akit nemrégiben bepereltek házassági ígéret megszegéséért, és maga a felperes nőszemély egyazon háztartásban! Az ilyesmi feszült hangulatot eredményez.

- Felettébb megnehezíti az étkezéseknél szokásos könnyed társalgást.

- Ahogy mondja. De mit tehetnék?

- Komplikált ügy.

- Mármost meg kell tartanom a lányt, mert nem lehet másképp, de rendkívül hűvös és tartózkodó leszek majd az irányában. Fontolgatom, hogy vajon kívánjak-e neki egyáltalán jó reggelt, ha találkozunk. Ördög vigye ezt az egészet!

Joe együttérzőn bólintott.

- Nagyon megértem az érzéseit - jelentette ki. - De azért minden éremnek két oldala van! A lányt is meg kell érteni. A „megvetett asszonyszemély", hiszen tudja.

- Hm. Igaza lehet.

- Sosem lehet igazán kellemes egy asszonyszemélynek, ha megvetésben van része, de ha olyasvalaki részéről kapja ezt, mint amilyen a mi Tubbynk, ez a tökfej, hát az nagyon mély sebet tud ütni egy nő lelkén.

- Kétségkívül.

- Egy szó mint száz: én nem hibáztatnám Miss Whittakert. Akinek a viselkedése viszont a legteljesebb mértékben elképeszt, az Peake barátunk. Annyira, hogy szinte levegőt sem kapok.

- Ezzel magam is így vagyok.

- Az ember mindenkor igyekszik meglátni embertársaiban a jót, és rendszerint sikerrel is jár. De Peake barátunk esetében szabad szemmel semmire se jutnánk. Ide mikroszkóp szükségeltetik. Gondoljon csak bele, hát hogy volt képes Bulpitt kezére játszani a hajót?!

- Átkozott barom!

Joe komoran meredt maga elé.

- Egyre azon tűnődöm - folytatta -, illetve az jutott az eszembe, mindent összevetve nem tartja-e lehetségesnek, hogy a fickó esetleg nem is annyira bolond, mint inkább minden hájjal megkent gazember?

- He?

- Nem lehet-e, tűnődöm, hogy direkte, előre megfontolt szándékkal követte el tettét? Valahogy az a gyanúm, Buck, hogy ez a Peake az első perctől fogva egy követ fúj a mi Bulpitt barátunkkal.

- Szentséges egek, Joe!

- Ez sok mindent megmagyarázna.

- Gondolja, hogy ez a setét alak olyasfajta setét alak, aki egyéb setét alakokkal szövetkezik?

- Éppen az a fajta.

- Édes Istenem! Ha csak rágondolok, hogy meginvitáltam a kastélyba!

- Fontos, hogy még csak a kastély közelébe se jöhessen. Vannak kutyái, Buck?

- Hogy? Ja, igen, tartok kutyát odafenn.

- Ha Peake akár csak megközelíti is a házat, hát eressze rá a kutyáit.

- De azok csak spánielek.

- Baj idején a spániel is jobb a semminél.

Az autó ezenközben a főbejárathoz ért. Sir Buckstone úgy ugrott ki belőle, mint az űzött nyúl. Mint mindig, mikor a tátongó szakadék szélén érezte magát, most is azonnal a feleségéhez sietett, hogy az asszony nyugalma gyógyírként balzsamozza elgyötört lelkét. Joe, aki komótosabban követte, kifizette a sofőrt, és a csomagjait Pollen gondjaira bízta. Aztán kiballagott a teraszra. Hamarosan felszolgálják az ebédet, de azt gondolta, annyi ideje még van, hogy előtte kissé körbenézzen, és megismerkedjék új környezetével.

A terasz alacsony falban végződött, melynek tetejét római császárfejek és egyéb kiválóságok mellszobrai díszítették. A szobrok Sir Wellington idejében kerültek a helyükre, amikor az ilyesmi szerfölött divatos volt. A Joe-hoz legközelebb eső műalkotás az öreg Catót ábrázolta, aki a portré alapján igencsak ijesztő külsejű ember lehetett, uborkaorral és különös módon hiányzó szemgolyókkal, ugyanakkor kárpótlásul olyan előrenyúló hatalmas felsőajakkal, mely minden valamirevaló fiatalembert arra ingerelne, hogy bajuszt rajzoljon rá.

Szerencsére Joe-nál épp volt egy erre a célra kiválóan megfelelő plajbász, így hát hamarosan tökéletesen beletemetkezhetett a munkába. Olyan elmélyülten dolgozott, hogy hosszú másodpercek után ért csak el a tudatáig a mögötte felhangzó éles, meglepett kiáltás.

Joe megfordult. Jane Abbott állt előtte.

Ha Ön, kedves olvasó, e ponton leemelné könyvespolcáról Sir Buckstone Abbott Vadászkalandjaim című becses művét, s az 51. oldalra lapozna, megejtő leírását találná ott annak, miképpen reagált a szerző - akkoriban még kezdő felfedező a sötét kontinensen -, mikor a Limpopo folyóban úszva észrevételezte, hogy a jelek szerint arrafelé a koedukált medencehasználat van divatban, s a folyón egynéhány ifjú krokodilussal kell osztoznia. A narrátor erőteljes szavakkal festi le megrendültségét, melynek mélységei felől semmi kétséget nem hagy az olvasóban. A legintenzívebb hatást talán a bal felől közelgő krokodil szeme gyakorolta az íróra, az állat tekintetét jegesnek, vesékig hatolónak és szerfölött barátságtalannak írta le.

Ugyanezen jelzőkkel lehetne illetni Jane Abbott tekintetét is, mellyel most Joe Vanringhamet pásztázta.

Joe-t a maga részéről a legteljesebb ámulat kerítette hatalmába, ez azonban csak átmenetinek bizonyult. Voltaképpen számított rá, hogy amennyiben a walsingfordi kastélyba jön, találkozni fog Jane-nel - hisz végtére is éppen ez volt jövetelének célja - de a lány hirtelen feltűnése megrendítette, s ahogy pillantása Jane jéghideg tekintetével találkozott, olyan érzés vett rajta erőt, mely jellegében és intenzitásában egyaránt hasonlatos volt a Limpopo folyónál vendéglátójában feltolult érzeményekhez. Sir Buckstone említi ehelyütt a könyvében, hogy minden úszni látszott körülötte, nemcsak a krokodilok, hanem Afrikának az abban a percben számára látható része is. Hasonlóképpen egy pillanatra Joe körül is úszni látszott minden. A lány tekintetének hatására úgy érezte, valami hideg és éles döfte át a mellét, és bukkant ki a teste túloldalán.

Szerencsére nem tartott sokáig, míg magához tért ebből a kábulatból. Miss Prudence Whittakerrel esett csörtéje óta megedződött, olyan lett, mint valamely kemény bunyókat megért veterán bokszoló, vagy miként a könnyűlovasság támadásának egyik túlélője.

Akinek ilyen iskolája volt, aki ilyen közelségből tapasztalta a frizsiderek leheletét, azt nem egykönnyen fagyasztja meg holmi jéghideg pillantás. És noha Jane tekintete metsző volt, e tekintetben nem vehette fel a harcot a whittakeri minőséggel.

- Ó, hát itt van? - kezdte barátságos hangütéssel.

Jane továbbra is szótlanul meredt rá. Majd ajkai némileg szétnyíltak, és látni engedték tűhegyes fogait.

- Mit keres maga itt?

- Itt lakom.

- Hogy mi?!

- Ez a maguk gyönyörű kastélya immár az én lakhelyem is. Kedves édesatyjának a vendége vagyok. Ha Walsingford Hall - miként megannyi más angol vidéki úri lak - nyitva áll a közönség előtt csütörtökönkint, a komornyik, mikor körbevezeti a látogatókat, ezentúl ekképpen egészítheti ki a mondókáját: „Hölgyeim és uraim, közeledünk a bálterem felé, az asztalnál ülve láthatják a nagy drámaírót, Joe Vanringhamet." Ez a kis extra sok-sok shillinget hoz majd a konyhára, ha híre megy, semmi kétség.

Joe itt szünetet tartott, és a lány szeme közé nézett. - Javítson ki, ha tévednék - bökte ki végül -, de valami azt súgja, nem örül neki, hogy itt vagyok.

-      Kikérem magamnak, hogy kövessen!

Joe meghökkent.

- Hogy kövessem? Azt hiszi, magát követve jutottam ide? Honnét támadt ez a lehetetlen ötlete? Természetesen mi sem lett volna kellemesebb számomra, mint kegyeddel találkozhatni, de mégis honnan a csudából tudhattam volna, hogy itt lakik?

- Talán megsejthette abból, hogy megmondtam magának.

- Megmondta? Hát ez elképesztő! És mikor?

- Tegnap az ebédnél.

- Lehetetlen. Azaz... várjon csak... Egek! Hiszen tényleg megmondta!

- Meg.

- Igen már emlékszem. Minden világos! Azt kérdeztem, úgy rémlik legalábbis, ugye, emlékszik, én ültem az asztal innenső oldalán: „Maga londoni?"

- Igen, ezt kérdezte.

- Mire a maga válasza - maga ült ugyebár az asztal túloldalán - ez volt: „Nem. A walsingfordi kastélyban lakom, Berkshire-ben." Igen, igen, igen. Igaza volt. Nahát, nahát, nahát. Elképesztő, milyen hamar elfelejti az ember ezeket a dolgokat.

- Úgy.

- Most már látom, miként juthatott arra a képtelen következtetésre, hogy én magát követtem. De a jövetelemnek megvan ám a maga rendes külön oka.

- Égek a vágytól, hogy megtudjam.

- Azért jöttem, mert a testvérem, Tubby itt lakik a kastélyban.

- Ó!

- Igen. Egész véletlenül futottam össze vele, valóságos ódákat zengett erről a helyről. Lelkendezett a kosztról, áradozott a társaságról. Azt mondta, vétek ilyesmit kihagyni, egészen tűzbe hozott. Határozottan úgy kezdtem érezni, részese kell legyek mindennek. Válogatott étkek, mondta Tubby, szellemes társalgás, szívvidámító környezet, csodás levegő, hideg-meleg folyóvíz - hogy rövid legyek, az öcsém beszámolója valósággal rám tukmálta Walsingford Hallt.

- Furcsa, hogy nem említette nekem ebéd közben a Tubbyval esett találkozását.

- Valóban illett volna kitérnem rá, de mint nyilván emlékszik, sajnálatosan bódult állapotban voltam, köszönhetően a ténynek, miszerint a megelőző éjszakát alvás helyett különféle lelkesült ripacsokkal való mulatozásnak a jegyében töltöttem. Ugye nem felejtettem el megemlíteni, hogy előző este mutatták be a darabomat, mégpedig fergeteges sikerrel?

- Nem felejtette el.

- És felolvastam magának a kritikákat?

- Nem.

- Szeretné most hallani őket?

- Inkább nem.

- Ahogy óhajtja. Bátran tudassa velem, mikor úgy érzi, szívesen hallaná. Szóval, ahogy mondom, Tubby beszámolója igazán fellelkesített, így hát összecsomagoltam, és most itt vagyok.  Remélem,  hogy  egyszerű,  férfias nyíltsággal előadott magyarázatom a legteljesebb mértékben kielégítő. Talán most már elhiszi, mi sem áll távolabb tőlem, minthogy csupán magácskát látni idejöjjek.

- Nem, nem hiszem.

- Tartottam tőle, hogy nem fogja. Pedig ez a Tubby-motívum olyan bombabiztosnak látszott elsőre, de hát a női intuícióval senki és semmi nem veheti fel a versenyt. Na jó, akkor előjövök a farbával. Követtem magát idáig. És miért is ne tettem volna? Miért van ezen úgy meglepve?

- Nem vagyok meglepve. Nem tud olyat tenni, amivel meglephetne.

- Azért erre nem vennék mérget a maga helyében! Még nem látott, amikor igazán elememben vagyok. De térjünk vissza kicsit a dolog érdemi részére: maga szerint egy érzékeny férfi nem ragadná-e meg az első adandó alkalmat, hogy bocsánatot kérjen a lánytól, amiért faragatlan módon hirtelen és váratlanul megkérte a kezét? Ha csak rágondolok, már pirulnom kell. Mindössze húsz perce ismertem, megbocsáthatatlan volt ily rövid ismeretség után olyasmikkel előhozakodnom. Legalább egy órát várnom kellett volna! Meg tud valaha bocsátani?

- Nekem ez az egész a legteljesebb mértékben közömbös, és...

- Na látja, már megint felhúzta az orrát! Arra kérem, vetkőzze le ezt a kellemetlen szokását. Persze, ez a kegyed egyetlen hibája.

- Ne beszéljen velem úgy, mintha a nevelőnőm volna!

- Pardon.

- Ne szabadkozzék, csak megemlítettem. Viszontlátásra!

- Máris elmegy?

- El én!

- Igazán furcsa, valahányszor találkozunk, magácska mindig hirtelen távozik.

- Egyáltalában nem furcsa.

- Tényleg megtenné, hogy faképnél hagy, Ginger?

- Meg. És ne szólítson Gingernek!

- Akkor hát legyen! „Minden, mi szép, ellebeg, mint a víznek árja'" Legalább a művészet, az megmarad nekem.

Azzal visszafordult Catóhoz. A bajusz szépen alakult - kackiás volt, végei hegyesre pödörve, nem csak úgy odamaszatolva, mint valami falfirkára. Cato immár hajszálra úgy festett, mint valami mississippi szerencsejátékos, és Jane nem volt biztosítva a látvány ellen. Méltósága, melyet sosem volt nehéz megingatni, egyszeriben összeomlott. Visítva tört fel belőle a nevetés.

- Maga nem normális!

- Na látja, ezt a hangot már jobban szeretem.

- Magára nem lehet sokáig haragudni.

- A helyében nem is próbálkoznék vele. Mit szól a művemhez?

- Talán még egy kicsit vastagítanám balfelől - adott szakértő tanácsot Jane, s közben kritikus szemmel méregette az új Catót.

- Így jobb?

- Sokkal. Nem kaphatna pofaszakállat is?

- Dehogyisnem. Ezt a kifinomult ízlést! Máris nekilátok.

- Milyen jó - merengett Jane - arra gondolni, mit fog apa tenni magával, ha ezt meglátja. Apró darabokra fogja tépni.

- Éppen ellenkezőleg. Halálra neveti majd magát. Buck-nak van ízlése, nem létezik, hogy ne értékelje az állagjavulást a szobor orcáján.

- Buck?!

- Ő kérte, hogy így szólítsam. „Magának csak Buck, drága Joe barátom" - monda. Olyanok vagyunk, mint a tojás meg a sárgája. Tudja, amolyan hirtelen támadt barátság. A körülményeket tekintve ez persze nagyon is szerencsés fordulat.

- Ugyan miért?

- Mert... ó, hát csak úgy. És most - váltott témát Joe -, vegye a ceruzáját, és lássuk, mit tehetünk a többi vízköpő érdekében. De mégis - mondta, tekintve, hogy felzendült az ebédhez hívó gong a házban -, úgy tűnik, várnunk kell ezzel ebéd utánig. Itt találkozunk fél háromkor!

- Eszemben sincs magával találkozni.

- Pontban fél háromkor.

- Pontban fél háromkor krikettezni fogok Mr. Waugh-Bonnerrel.

- Ki légyen az illető?

- Az egyik lakónk.

- Sokat foglalkozik a lakókkal?

- Sokat. Buck, sajnos, szégyenletes módon kerüli a társaságukat.

- Akkor legyen fél négy, de pontosan!

- Nem, szó sem lehet róla. Fél négykor épp az átöltözéssel leszek elfoglalva, tekintve, hogy tisztelgő látogatást teszek a szomszéd birtokon.

- Ez nem Lady Abbott dolga lenne?

- Ő ilyesmivel nem foglalkozik. Egyszerűen nem vesz tudomást az efféle kellemetlen kötelezettségeiről.

Joe együttérzőn tekintett Jane-re.

- Egyre világosabbá válik számomra - mondta -, hogy maga az az áldozat, akire ez a kóceráj épül. Az összes piszkos munkát magával végeztetik. De ne vegye a szívére! Minden másképpen lesz majd a saját otthonában, egy kényeztető férj oldalán, aki lesi minden kívánságát, leveszi gyönge válláról az összes terhet. Bámulatos változások előtt áll! Nagyon szép és ígéretes jövő előtt, Jane.

Egymás oldalán sétáltak be a házba. Joe csupa elevenség volt, Jane viszont némileg tépelődő. Az ebéd alatt Joe-ról formált első benyomását vette górcső alá. Akkor úgy látta, olyan férfival hozta össze a sors, aki megszerzi magának, amit akar, s ezen érzésétől valahogy kényelmetlenül érezte magát.

Nem tudhatta, hogy hasonlóan érzett, mint Mr. Chinnery szokott, mikor épp a kitartó Mr. Bulpitt elől menekül.

13.

A hír, mely a titkárnője, Miss Prudence Whittaker közvetítésével jutott el a baronethez, s amelyből arról értesült, hogy Dwornitzchek hercegné amerikai útja befejeztével, azaz igen hamarosan Angliába érkezik, a tényekkel a   legteljesebb   összhangban   lévőnek   bizonyult. Joe Vanringhamnek a walsingfordi kastélyba való költözését követő reggelen a hercegné hajója kikötött Southamptonban, s a következő estén már saját házában ünnepelhette szerencsés hazatértét. Ez alkalomból Berkley Square-i rezidenciájára invitálta a hajó fedélzetén szerzett új ismerőseit, az ezredest és Mrs. Waddesley-t, valamint természetesen magához rendelte Adrian Peake-et.

Adrian - az Aranygúnárból történt sietős hazatérte után - kimondottan vegyes érzelmekkel vette kézbe patrónája táviratát, melyben úri otthonába rendeli a vendégei tiszteletére adott vacsorára. Egyrészt meglepődött, mert még legalább két hétig nem várta haza a hercegnét, másrészt viszont megkönnyebbült, hogy szerencsére nem kerülte el a meghívó - minek veszélye engedély nélküli kimaradása miatt igencsak fenyegető volt. Ráadásként vegyült mindehhez egy kis nyugtalanság is. Most pedig, ahogy fehér nyakkendőjét babrálva figyelte, amint a hercegné elbúcsúzik a vendégeitől, ez a nyugtalanság egyre inkább előtérbe került. Már egy közepesen jó megfigyelő is könnyedén agnoszkálta volna viselkedésében az idegesség és az aggodalom félreismerhetetlen jeleit, s az esetleges felismeréssel, miszerint Adrian Peake élete a legkevésbé sem gondtalan, ugyancsak fején is találta volna a szöget.

Testi jólétét illetően nem volt vele semmi baj. Hosszú idő után végre ismét Mayfair legjobb szakácsának remekeit kóstolhatta - az elfogyasztott kaviár, erőleves, lazac, sült kacsa (hogy a remekbe szabott créme brulée-ről ne is beszéljünk) hatása alatt Adrian kivirágzott, mint rózsabokor a napsütésben. Csupán lelki vonatkozásban volt maga alatt. Az a baljós érzés kerítette hatalmába, ami rendesen a fogorvos várószobájában tör az emberre. Hamarosan édes kettesben marad ezzel a félelmes asszonnyal, első ízben azóta, hogy úgy egy hónapja, kikísérte a New Yorkba induló hajóhoz. Nem volt kétsége afelől, hogy most majd számot kell adnia, mivel töltötte az időt a hercegné távolléte alatt. Nagyon is tartott tőle, hogy a kritikus beszámoló alatt az elfogyasztott szokatlan adag Bollinger hatására némileg nehézkesebben forgó ajkairól majd valamely vigyázatlan szó csuszamlik a légbe, s a hercegné tüstént rájön, hogy ő a távollétében volt olyan elővigyázatlan, hogy eljegyezze Miss Jane Abbottot.

Olyan pillanat, melyben egy efféle bejelentés jó fogadtatásra lelhet, egyszerűen nem létezik, de e mostaniban különösen rémes helyzetet eredményezett volna, s a várható zűrzavar puszta gondolatára is forogni kezdtek Adrian szemgolyói az üregükben.

Bizony, Tubby szavai, bár Jane előtt értelmetlen zajártalomnak tűntek annak idején, mint amelyre efféle forrásból egyáltalán számíthat az ember, valójában minden részletükben kínos pontossággal ábrázolták a valóságot. A Dwornitzchek hercegné elutazása előtti estén, a maihoz hasonló vacsora után ugyanis Adrian Peake bizony az ő kezét is megkérte.

Hogy e látszólag törékeny fiatalember, akitől mi sem állhat távolabb, mint a veszélyt veszélyre halmozó élet, képes legyen efféle hazárdjátékra, hogy egyszerre két hölgyet is eljegyezzen - akik közül az egyik nem mellesleg még nyugalmi állapotában is egy szelidítetlen nőstényleopárdra emlékeztet -, egyáltalán nem olyan csodálatra méltó tett, ahogyan elsőre látszik. Az effajta heroizmusnak megvan a maga egyszerű magyarázata.

Ez a magyarázat röviden abban áll, hogy amint már említettük, Adrian nem számított az 1-es számú jelölt visszatértére ilyen rendkívüli hamarsággal, és őszintén remélte, hogy a 2-es számú jelölttel még az l-es számú hazaérkezte előtt sikerül alaposan megszilárdítania a kapcsolatát. S ha már egyszer elfogadtatta magát a dúsgazdag Sir Buckstone Abbott jövendőbeli vejeként, nem lesz nehéz dolga egynéhány jól összeválogatott, bűnbánattól csöpögő, egyszersmind bocsánatért esedező szó kíséretében kibújni a Dwornitzchek hercegnének tett ígéret alól. Elvégre a telefont éppen e célból találták fel.

Mostanra azonban felmerült a „dühödt atya ostorral" motívuma, és ezzel befellegzett a szép álomnak, melyben egy joviális Sir Buckstone szeretettel vállon veregeti, majd hatalmas vagyont írat a nevére. Ezért hát minden energiáját arra kell fordítania, hogy mentse, ami" menthető, azaz megtartsa és megerősítse az l-es számú megállapodást. Nem volt mindennemű érzelmesség híján, és ha van választása, bízvást előnyben részesítette volna a „pénz plusz Jane" kombinációt a „pénz plusz házasság a hercegnével" összeállítással szemben, de ugyanakkor mindenekelőtt praktikus gondolkodású ifjú volt.

Elszánta magát, hogy még lefekvés előtt ír egy tapintatosan megfogalmazott, frappáns levelet Jane-nek, melyben rámutat kapcsolatuk kilátástalan voltára, és azt javasolja a lánynak, hogy tekintettel apja hajlíthatatlanságára, vessenek véget a románcnak. Ez kellőképpen tisztázza majd a helyzetet, és minden kilógó szálat elvarr. Most pedig kizárólag arra kell koncentrálnia, hogy vigyázzon, mit és miként hoz a hercegné tudomására. Idegesen megnyalta ajkait, és magában forrón imádkozott, nehogy elszólja magát.

Az ajtó becsukódott. A hercegné visszatért a szobába. Magas, hajlékony, ruganyos mozgású, hibátlan alakú nő volt, s az ilyen pillanatokban, mint ez a mostani, mikor sebesen járta be a szobát, majd helyet foglalt a fotelban, különösen emlékeztette a szemlélőt egy, a ketrecében ideodázó leopárdra. Adrianben a feszültség percről percre nőtt. Abbahagyta nyakkendője babrálását, ujjaival a gallérját meglazítva igyekezett némi levegőhöz juttatni magát.

- Hála az égnek, elmentek! - sóhajtotta a hercegné. - Végre!

A kínálkozó lehetőség, hogy ha csak egy kis időre is, elodázhatja a rettegett elszámolást, nagyon kapóra jött Adriannek. Kipróbált szakértője volt az asszony hangulatváltozásainak, s látta, hogy barátságtalan indulatok gyülekeznek benne. Megérezte, hogy valami felbosszantotta a hercegnét - az asszony ragyogó, kissé dülledt gesztenyebarna szemei vészjóslóan fénylettek, arca kemény volt, viselkedése pedig most egy olyan leopárdéhoz volt hasonlatos, amely elől éppen az imént vettek el egy jókora darab marhaszegyet. Adrian feltételezte, hogy egy kis könnyű csevely valamely semleges témáról talán könnyít a helyzeten.

- Kik voltak ezek?

- A hajón ismerkedtem meg velük. Tegnap együtt voltunk színházban.

- Tényleg? Melyikben?

- Az Apollóban.

- Nem is tudom, mi megy ott mostanság.

- Az Angyal a házban.

- Mintha már hallottam volna róla.

- No és mit hallottál?

- Csak annyit, hogy elsöprő siker. Azt beszélik, legalább egy évig fog menni. - Úgy? Hát szerintem nem fog.

- Nem jó?

- Nem. Rossz.

- Valami friss tehetség darabja, nemde?

- A darab írója - nyomta el a cigarettáját a hercegné egy indulatos döféssel a hamutartóban - a mostohafiam, Joseph.

Adrian egy fokkal tisztábban látott immár a hercegné kedélyváltozása ügyében. Ismerte a mostohafiáról alkotott véleményét, és nagyon is átérezte, milyen bosszantó lehet az asszonynak, aki éveken át a „tékozló fiú" címkéje alatt tartotta nyilván a fiatalembert, egyszerre tudomásul venni, hogy a „tékozló" megcsinálta a szerencséjét. Az asszony számára késő volt már visszavonni elhamarkodott jóslatát a darabról, Adrianon volt hát a sor megmutatni, a maga részéről a megfelelő párton áll, azzal, hogy egy kicsit becsmérli a szerzőt.

- Nem kedvelem azt a fickót.

A hercegné felnézett. Kénytelen volt elismerni, hogy ez a megfelelő tónus, mely Joe-t megilleti, ugyanakkor meg is lepték a hallottak. Eleddig eszébe sem jutott volna, hogy Adrian és a mostohafia ismerhetik egymást.

- Csakugyan?

- De nem ám - folytatta célzatosan Adrián. - Remélem, jól beverte a fejét.

- Hogy mondod?

- Az ajtóba...

Itt rémülten elhallgatott, és még éppen idejében nyelte vissza a folytatást: „a lakóhajómon", imigyen megmenekedve a veszedelemből, hiszen kis híja volt, hogy kikotyogja leginkább féltve őrzött titkát. A hosszas elvonástól meggyötört elméjére a pezsgő és a sült kacsa együttes élvezete ím megtette a kellő hatást, és csaknem végzetes indiszkrécióba sodródott.

- ...nálam, otthon - fejezte be a mondatot.

- Te most mi az ördögről beszélsz?

- Hm, tudod, azt reméltem, jól beveri majd a fejét az ajtóban. Valaki felcipelte hozzám, a koktélpartira, és mivel az ajtó ugye kimondottan alacsony nálam, ő meg elég magas ugye, azt reméltem, jól beveri a fejét. De - fejezte be Adrian, annyi derűt csomagolva szavaiba, amennyi ebben a helyzetben egyáltalában tellett tőle - nem... izé... verte be.

Előkapta a zsebkendőjét, és kimerülten végigsimította a homlokát.

- Szóval koktélparti? - kérdezte Dwornitzchek hercegné.

Adriant eddigre már utolérte a fájdalmas felismerés, hogy amivel elkerülte az egyik vermet, épp azzal taszajtotta bele magát a másikba - a hercegné szavaiból csengő fémes felhang is csak megerősítette ezt. Most már tisztán emlékezett rá, hogy mikor eljegyzett mátkájaként kísérte az állomásra, azt ígérte neki, hogy távollétében remeteéletet fog élni, nem megy sehová, nem találkozik senkivel, minden ébren töltött percében magányosan epekedik majd őutána. Megint csak szükségét érezte, hogy a zsebkendőjéért nyúljon.

- Szóval te koktélpartikat adtál, amíg én távol voltam?

- Csak ezt az egyet!

- Melyen, felteszem, csak úgy hemzsegtek a csinos lányok...

- Aáá, dehogy! Csakis férfiak voltak jelen.

Az éles, disszonáns hang, mely a hercegné ajkait elhagyta, technikai értelemben kacajnak volt mondható, de cseppet sem tűnt jókedvűnek.

- Férfiak, mi? Fogadok, hogy amint kitettem a lábam, te minden utadba kerülő nőt az ágyadba cipeltél.

- Na de Heloise!

- No persze téged faggatni ilyesmiről, annak aztán semmi értelme. Te csak olyankor nem hazudsz, amikor csukva van a szád.

Adrian felkelt. Már egy ideje nagyon szeretett volna inkább valahol másutt lenni, és ezek a szavak végre alkalmas ürügyet szolgáltattak a méltóságteljes távozásra. A háziasszony hasonlatossága egy leopárdhoz most oly szembeszökő volt, hogy a férfi lelki szemeivel már látta a rácsokat, és érezni vélte a fenevad erőteljes szagát. Az állatkerti atmoszférához már csak egy simléderes sapkájú pasas hiányzott, no meg hogy néhány lerágott csont heverésszen a padlón.

- Azt hiszem, jobb, ha most megyek - mondta csendes, fájdalomtól remegő hangon.

- Ülj le!

- Nem vagyok abban az állapotban, te meg...

- Ülj le!

- Megbántottál, Heloise. Ennyi idő után először találkozunk, és akkor te...

- Azt mondtam, ülj le!

Adrian leült.

- Csak az idődet vesztegeted - mondta Dwornitzchek hercegné, aki nem ismert irgalmat. - Nekem hiába játszod itt a megbántott ártatlant. Azt hiszed, nem tudom, ki vagy? Fikarcnyit sem bízom benned.

- Na, ez szép!

- Fikarcnyit sem! Minden vágyad, hogy bolondot csinálj belőlem.

- Csak annyit mondhatok, nagyon furcsa dolgokat...

- De ha végre összeházasodtunk, nem marad az ilyesmire sok lehetőséged, drágám, mert azonnal vidékre költözünk.

- Vidékre?!

- Ott aztán módom lesz majd, hogy rajtad tartsam a szemem!

Adrian, akiről aligha mondhatnánk, hogy valami nagyon finnyás lett volna párkapcsolatai dolgában, ezt azért nem tartotta igazán alkalmas szellemiségnek egy életre szóló romantikus viszony megalapozásához, és ebbéli véleményének hangot is adott.

- Az én mottóm - indokolta a hercegné - így hangzik: „a biztonság mindenekfelett", és eszem ágában sincs szabadjára engedni Londonban egy olyan embert, amilyen te vagy. Igen, gondoltam, hogy sokkol majd a dolog. Igyál egy kis whiskyt!

E tanács jónak tűnt. Adrian átment a szobán, és keze rögtön megtalálta az üveget. Jócskán töltött magának, és egyhuzamra kis híján fenékig ürítette a poharat.

A hercegné szavai halálos csapást jelentettek álmaira és vágyaira. Gyűlölte a vidéket. Csak a nagyváros vidám forgatagában volt képes kiteljesedni és kifejezni önmagát. Üres tekintettel meredt a hercegnére a pohár felett, miközben az utolsó kortyokat nyelte. Komor és keserű gondolatok cikáztak Adrianben. Tudta jól, hogy az a férfi, aki - kizárólag a dolog pénzügyi oldalát szemlélve - úgy dönt, feleségül veszi ezt a zsarnoki, kiállhatatlan nőt, a rózsát a töviseivel együtt tartozik elfogadni, de azt azért nem gondolta volna, hogy a tövisek ennyire szúrósak lesznek.

- Úgyhogy jobban teszed, ha méretet vetetsz egy pár új lábszárvédőre - tette hozzá a hercegné amúgy tréfásan, amit Adrian rendkívül durvának egyszersmind ízléstelennek talált.

- De Heloise, végiggondoltad te ezt egyáltalán? Vendéglátója ismét éles, disszonáns kacajt hallatott.

- Abban te biztos lehetsz.

- Úgy értem, végiggondoltad, hogy mivel jár majd mindez?

- No és mivel jár?

- Kényszerű tespedéssel. Mindannak a feladásával, ami élvezetes. Egy olyan nagyszerű nő, mint te, aki itt, Mayfairben hozzá van szokva, hogy vonzó és intelligens emberek társaságának középpontjában legyen, egyszerűen nem akarhatja ezt. Nyomorultul fogod érezni magad. Elviselhetetlen lesz. Hát tényleg el akarsz temetkezni vidéken, sok száz mérföldre Londontól?

- Nem leszünk száz mérföldekre Londontól, ami azt illeti. A ház, amit meg akarok venni, Berskhire-ben van.

- Berkshire-ben?

- Igen. A walsingfordi kastély az.

A nappali szőnyegének különös szerencséje, hogy Adrian whiskyje percekkel azelőtt elfogyott már, mert e szavakra a pohár úgy szökkent ki a fiatalember kezéből, mintha csak életre kelt volna.

- A walsingfordi kastély?!

- Csak tán nem ismered a helyet?

- Hal... Hallomásból.

- No és kitől hallottál róla?

- Én... izé... találkoztam a lányával... akarom mondani, ismerem Miss Abbottot.

- Honnan?

- Egy sussexi vendégeskedésből.

- Úgy? Szóval nem volt neked elég a mindennapi koktélparti, míg oda voltam, vidéki kiruccanásokra is szakítottál időt, mi? Mióta kihúztam a lábam Londonból, az egész élet egyetlen merő dorbézolás, ugye?

Az arénában fújtató bikáéhoz hasonlatos lelkiállapot kezdett eluralkodni Adrian Peake-en. Azon kapta magát, hogy komolyan eltűnődik, vajon létezik-e annyi pénz a világon, amiért ez megéri. A sült kacsa emléke azonban - hogy a mennyei créme brulée-t ne is említsük - végül csak megerősítette a lelkét.

- Nem dorbézoltam - nyafogta elkeseredetten -, és nem adtam minden este koktélpartikat! De oda egyszerűen muszáj volt ellátogatnom, nem lehetett kibújni alóla. Réges-rég megbeszélt program volt. Az embernek vannak társadalmi kötelezettségei is.

- Ó, hogyne. No és Imogen Abbott véletlenül szintén nem tudott kibújni alóla, mi?

- Ez is az én hibám talán?

- Nem, nem hibáztatlak érte. És mit mondott neked a walsingfordi kastélyról?

- Azt mondta, visszataszítóan ocsmány.

- Szó sincs róla! A legkevésbé sem ocsmány, nekem éppenséggel nagyon is tetszik. Sőt szándékomban áll megvásárolni. Holnapután leutaznék pár napra, hogy elrendezzem a dolgokat. Holnap sok dolgom lesz, ügyvédekkel kell tárgyalnom. Felteszem azóta nem is egyszer láttad Miss Abbottot?

- Egyszer sem találkoztunk azóta.

- Sokat nem vesztettél. Szürke kis egér.

- Ahogy mondod.

- Bár némelyek talán csinosnak mondanák.

- Bizonyos szemszögből, talán.

- No mindegy, miatta nem aggasztanám magam. Csinos vagy nem csinos, egyre megy, olyan hiányossággal bír, ami téged föltétlenül elriasztana a közeléből. Történetesen olyan szegény, akár a templom egere.

- Micsoda?!

- Nem is tudtad? Az ember azt hinné, ez volt az első, amit megtudakoltál. Az Abbottoknak egyetlen fillérjük sincs, amióta egy kedves felmenőjük minden pénzét a kastély újjáépítésébe ölte, még a drága jó Viktória királynő uralkodása alatt. Sir Buckstone kénytelen fizetővendégeket fogadni, hogy megéljenek valahogy. Ha megveszem a házat, az maga lesz a megváltás a szerencsétleneknek.

Adrian megnyalta az ajkát. Szeme kikerekedett, üveges tekintettel meredt maga elé.

- Én is azt hiszem - rebegte -, igen, szerintem is... ö... hát... izé.

- Mi az, menni készülsz?

- Igen, azt hiszem, hazamennék.

- Tényleg késő van már. Örülök, hogy egy kicsit végre beszélhettünk. Gyere át holnap ebédre. Jó éjt, drágám!

- Jó éjt - nyögte Adrian.

Szórakozottan megcsókolta a hercegnét, magán kívül botorkált le a lépcsőn, és félönkívületben hagyta, hogy a komornyik felsegítse a kabátját. Gondolataiba mélyedve támolygott a lakása felé.

Milyen csodával határos menekvés! Úgy érezte magát, mint akit a szakadék széléről rántottak vissza. Nem hitte volna, hogy lesz még idő, amikor jobb szívvel gondol majd Sir Buckstone Abbottra, de most bekövetkezett ez is. Immáron örült neki, hogy annak idején megtudta, miként szokása Sir Buckstone-nak viselkedni a pénztelen kérőkkel. Ha nincs ez az eléggé meg nem becsülhető jellemvonása, ha ez a nagyszerű ember nem fogja marokra az ostort, hogy kiűzze őt abból, amit akkor a paradicsomnak gondolt, azóta talán már visszavonhatatlan lépésekre szánta volna el magát egy olyan lánnyal, akinek az apja kizárólag fizetővendégek fogadásából képes eltartani a családját. Ez a gondolat a velejéig megborzongatta.

Nem tehetett róla, de némileg megbántva gondolt Jane-re, szinte azok neheztelésével, akikkel cudarul elbántak. Talán túlzás volna azt mondani, csúf manipuláció áldozatául esett, de annyit mindenképpen elvárhatott volna, hogy ez a Jane legalább egyszer, ha csak futólag is, célozzon családja anyagi helyzetére, mielőtt a dolgok odáig fajultak közöttük, ameddig. Ama bizonyos alkalommal például, amikor a bérlőikről ejtett szót, kicsit talán mélyebbre merülhetett volna a részletekben.

Egyszer régen egy náluk vendégeskedő nagynéni azt súgta a kis Adrian Peake fülébe, hogy ha felmegy a szobájába, és bekukkant a szekrényébe, kellemes meglepetés várja ott. Miközben baktatott felfelé a lépcsőn, a kisfiú titkon azt latolgatta, vajon egy kétshillingest talál-e ott, vagy reménykedhet akár egy tízesben is? Sőt, tekintettel arra, hogy a nagynéni szőrmebundában és autón érkezett, még az is megfordult gyermeki fejében, nem lehetetlen, hogy egy egész fontra lel a szobájában. De útja végén mindössze egy gumilabda várta a szekrényben, egy vacak pöttyös gumilabda, sokat mondunk, ha hat pennybe belekerült.

Ugyanazt érezte most is, amit akkor. Lenne csak egy kicsivel több őszinteség, leheletnyivel több nyíltság a kezdeteknél, és hány férfi menekülne meg attól, hogy megégesse magát szívügyekben! Belépett a lakásába és rögvest nekiült, hogy megírja Jane-nek az időközben megfogalmazódott levelet. Alig mártotta azonban tollát a tintába, midőn robbanásszerűen lepte meg egy rémisztő gondolat, olyannyira, hogy felpattant a székről, és minden idegszálát reszketés fogta el.

Tubby!

Teljességgel megfeledkezett arról, hogy Tubby a walsingfordi kastély lakója! A jövő úgy pergett le szemei előtt, mint valami rémfilm.

Heloise azt mondta ugyebár, hogy harmadnap készül leutazni a kastélyba. Rémképeiben tisztán látta, amint a hercegné találkozik Tubbyval, aki természetesen nyomban elregéli neki, milyen körülmények közt lakott is ő, Adrian, a Rezedán, az intelligens hercegné pedig egy-kettőre kisakkozza, hogy valami nem stimmel, és azonnali és részletekbe menő magyarázatot fog követelni.

Mintha erős kezek markolászták volna felkavart gyomrát. Ha ez bekövetkezik, mindennek vége. Egyszeriben búcsút mondhat a könnyed és gazdag életnek. A hercegné ugyan nem táplál illúziókat felőle - ami azt illeti, a mai este tanúsága szerint kínosan közelről ismeri választottja jellemét -, de afelől azért biztos volt Adrián, hogy vonzereje delejes hatást gyakorol az asszonyra. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy ennek a vonzalomnak megvannak a maga határai, melyeken túl nem működik a varázs, s ezt a határt föltétlenül elérik - sőt át is lépik -, amennyiben a hercegné tudomást szerez a Jane-afférról.

Mindössze egyetlen lehetőség van, hogy elkerüljék a katasztrófát és a teljes pusztulást. Mindjárt reggel le kell szaladnia Walsingford Parvába, és kapcsolatba kell lépnie telefonon Tubbyval - arra ebben a válsághelyzetben se vitte a bátorsága, hogy személyesen tegye tiszteletét egy olyan kastélyban, melyben Sir Buckstone Abbott les rá ostora és vadászfalkája aggasztó társaságában -, azután rávenni valamiképpen, hogy föltétlenül tartsa a száját.

Adrian Peake nyugovóra tért. Csak amikor másnap reggel felébredt, jutott eszébe, hogy nem írta meg Jane-nek a levelet.

Reggeli után nekilátott hát.

14.

Ha azt mondanánk, hogy fivérének, Samnek a bírósági vakoló képében történt váratlan betoppanása - méghozzá egy olyan bírósági vakoló képében, aki ég a vágytól, hogy a fedele alatt menedéket élvező egyik vendéget bevakolja - feldúlta Lady Abbottot, azzal jócskán elvetnénk a sulykot. Lady Abbott nem az a fajta nő volt, akit könnyű feldúlni, vagy akár csak megzavarni, neadjisten kihozni a sodrából. Inkább valahogy úgy reagált a történtekre, miként egy kegyes, a népének szüntelen jót akaró királynő, akinek a birodalmában rút polgárviszály ütötte fel a fejét. Azért a maga álmatag módján végül arra jutott, valamit talán mégiscsak tenni kellene. Nem mintha őt magát izgatta volna a dolog, hanem mert látta, hogy az ő drága Buck-ját igenis aggasztja, márpedig nem állhatta, ha az ő Buck-ja megoldatlan kérdések miatt gyötrődik.

Dwornitzchek hercegné szűkkörű baráti partijának másnapján, úgy egy órával az ebéd után Lady Abbott nagyot sóhajtott, az evilági dolgokkal már réges-rég leszámolt mártír megadásával, akit éppen a cölöphöz kötöznek - majd hűséges spánieljei, James és John társaságában nekivágott a Rezeda felé vivő ösvénynek, hogy néhány keresetlen szót váltson a betolakodóval. A fővezért szállító gálya hagyja el így a partot könnyű csónakok karéjának kíséretében, csata előtt.

Ez a vállalkozás kiváltképp dicséretére válik Lady Abbottnak, ha hozzávesszük a tényt, hogy őlédisége ugyancsak nem volt lelkes gyalogló. Reggeli után kószált kicsit a rózsakertben, esetleg ebéd előtt tett néhány kört a teraszon, s azzal általában úgy érezte, hogy mint atléta arra a napra megtette a magáét. Most mégis nekivágott a félmérföldes gyalogtúrának a folyóhoz, ügyet sem vetve arra, hogy a visszaút hegynek felfelé micsoda teher lesz majd gyönge lábikráinak. Az a jó szíve vitte előre!

Mr. Bulpittet a Rezeda tetején ülve találta. Sam rózsás arca és a szeméből sugárzó joie de vivre arra engedett következtetni, hogy élvezi új szálláshelyét.

És így is volt. Életében először lakott hajón, de azzal a könnyedséggel alkalmazkodott a tengerészélethez, mely kiváltképp azokat jellemzi, akik a körülmények nyomására életük nagyobb részében a vidéki Amerikát járva minden éjjelüket más szállodában kénytelenek eltölteni. A szalonban kedélyesen szétteregette a magával hozott nippjeit és mindenféle mütyürkéit, volt nála elegendő rágógumi-utánpótlás is, így hát ahhoz, hogy még otthonosabban érezze magát, már csak egy Gideon-féle Bibliára lett volna szüksége.

Nem azonnal vette észre közelgő nővérét, tekintete ugyanis a walsingfordi kastélyra szegeződött. Joe Vanringhammel ellentétben, aki a különös építményt egy kegyhelynek kijáró áhítattal, valamint Adrian Peake-kel ellentétben, aki a Királyi Pénzverdét illető tisztelettel szemlélte, Sam Bulpitt a támadó erők generálisaként vette górcső alá a házat, mint ellenséges erődöt, melyet elfoglalni jött.

Végül James és John ugatása vonta magára a figyelmét. A két hűséges eb még soha azelőtt nem látott tetőn üldögélő embert, és vörös összeesküvést sejtett a dolog mögött.

- Jé, szervusz, Alice! - üdvözölte nővérét Mr. Bulpitt. Óvatosan lemászott, és szeretettel magához ölelte a ladyt. James és John e megnyugtató látvány hatására felhagyott az ugatással, és a továbbiakban néhány ígéretes vakondtúrásnak szentelte minden figyelmét. - Irtó kedves tőled, hogy eljöttél meglátogatni. Már azt hittem, valami bajod van velem.

Lady Abbott kibontakozott az ölelésből, nem épp dühödten, az ugyanis, hogy bárki iránt haragot tápláljon a szívében, a természetével összeférhetetlen lett volna, de érezhető szigorral. Nem volt benne együttérzés a bátyja iránt. Kizárólag a drága öreg Buck járt a fejében, és hogy micsoda aggodalmaknak van kitéve szegény feje mostanság. Lelki szemeivel látni vélte férjeurát, amint a pipája szárát rágva rója nekikeseredve a teraszt, s e kép hatására előtört a ladyből a kölkét féltő tigrisanya - persze annak egy felettébb hidegvérű válfaja.

- Azért jöttem, Sam, hogy végre nyíltan beszéljünk.

Mr. Bulpitt egyszeriben tartózkodóvá vált.

- Ó, valóban?

- Sam, el kell innét tűnnöd!

Mr. Bulpitt sajnálkozva ingatta a fejét. Éppen ettől tartott.

- Nem tehetem, Alice. A szakmai presztízsem forog kockán. Gondolj csak az Északnyugati Lovas Csendőrségre!

Negyedszázaddal ezelőtt, az akkoriban rendelkezésére álló fesztelen öltözői szókincs birtokában Lady Abbott biztosan valami nagyon kifejezőt talált volna mondani a szakmai presztízsről. De egy baronet feleségeként, a vidék úri közönségének felvont szemöldöke árnyékában az évek múlásával jócskán alábbhagyott régi szókimondása. Így most csak egy szótlan jajkiáltással reagált a hallottakra.

- Presztízskérdés, hidd el nekem - erősködött Mr. Bulpitt. - A nők nem értik az ilyesmit.

- Azt viszont nagyon is értem, hogy volt képed idejönni, és az édesnővéred házában a vakolót játszani!

- Az olyan bírósági kézbesítő, aki komolyan veszi hivatalát - közölte bölcselkedve Mr. Bulpitt -, kötelességteljesítés közben nem tudja, mi az a „nővér"!

- Szóval nem tágítasz?

- Nem, Alice. Csaknem bármit megtennék érted, de „a show-nak mennie kell".

Lady Abbott nagyot sóhajtott. Gyermekkori emlékek tolultak fel benne. Sam mindig is csökönyös volt, mint egy valóságos öszvér. Tisztán látta, hogy szavakkal nem képes meglágyítani fivére szívét, és közmondásosan békepárti természete visszatartotta a további civódástól.

- Hát, ahogy gondolod...

-      Úgy bizony - felelte Mr. Bulpitt. - Spánielek, ugye?

Lady Abbott elismerte, hogy James és John a nevezett fajtához tartoznak, majd csend állt be a felek között. Azután, mintha csak összebeszéltek volna, egyszerre telepedtek le a fűbe a boglárkák és százszorszépek közé. Mr. Bulpitt a folyó túlpartját szemlélte, tekintetében szentimentális kifejezéssel. Az idilli környezet tagadhatatlanul hatással volt rá. Bellportra, Long Islandre emlékeztette, ahol egyszer valami milliomosnak kézbesített végzést, akinek szerencsétlenségére nyári lakja volt azon a gyönyörű helyen. Meg is osztotta hát hamarjában az esetet a nővérével.

- Ugyanilyen napos, békés délután volt, az ég ragyogó kék, a madarak torkuk szakadtából daloltak. Kis híján Patchogue-ig üldözött a pasas, és fenyegetőn lóbált valamit a kezében azt hiszem, vasvilla volt, de ami azt illeti, nem álltam meg abból a célból, hogy közelebbről meggyőződjem erről. Lady Abbottot érdekelni kezdte a dolog.

- Á! Tehát a kézbesítőt meg is szabad támadni?

- Szabadni nem szabad, de - Mr. Bulpitt tűnődni látszott - előfordul.

- Akkor jó lesz, Sam, ha vigyázol magadra!

- Hogy érted ezt?

- Az ifjú Vanringham bátyja jutott az eszembe hirtelen. Ugyanis ellátogatott hozzánk.

- Na és akkor?

- Ó, semmi, semmi. Csak azt mesélte Buck-nak, hogy valamikor pénzért bokszolt.

- Ugyan hol bokszolt volna?

- Évekkel ezelőtt, valahol a nyugati parton.

- Nem hallottam róla. Biztos az ötdolláros kedvcsinálók közé tartozott. Na ide hallgass - folytatta Mr. Bulpitt, aki elértette a célzást -, kézbesítettem én már Young Kellynek is - márpedig az a bajnok kihívója volt a középsúlyban -, ráadásul a saját házában! Éppen vacsoránál ültek, meghitt családi körben: a testvére, Mike, ez díjbirkózó, az unokatestvére, Cyrill patkányokat öl egyetlen harapással, ez volt a mutatványa, ja és Genevieve, a húga, az meg a kabaréban volt erőművész. Mit nekem egy ilyen Vanringham, piha! Zsenge kezdő.

Lady Abbott - tőle merőben szokatlan módon - le volt nyűgözve.

- Te aztán tudsz élni, Sam!

- No nem volt az nagy eset. De erről jut eszembe - bocsátkozott múltja további részleteibe Mr. Bulpitt -, volt ám dolgom kígyóbűvölővel is. Tizenhat bestia, mindenféle méretben... Rám uszította az egész terráriumot.

- Mikor is adtad a fejed erre a mesterségre?

- Vagy kilenc-tíz évre rá, hogy utoljára láttalak.

- Na és hogy fizet?

- Nem valami jól. De nem is a pénzért csinálom. Az üldözés izgalmáért.

- Olyasmi lehet, mint nagyvadra vadászni. Buck régen imádta azt.

- Pontosan. A legnagyobb élvezet, ha olyanra kenhetem rá a vakolatot, aki már azt hitte, túljárt az eszemen.

- De nem értem, hogy akarod elkapni Tubby Vanringhamet.

- Meglesz annak is a módja. Egyet se aggódj!

- Álszakállal ne is próbálkozz. Egy ilyen ábrázatot, mint a tiéd, nem lehet egykönnyen elleplezni.

Mr. Bulpitt megengedett magának egy fölényes mosolyt. Méghogy ilyen banális ötlettel próbálkozzon, mint az álca!

- És ha még egyszer odamerészkedsz a birtokra, Buck úgy hajít ki, hogy a lábad sem éri a földet.

Most első ízben látszott Mr. Bulpitt némileg nyugtalannak.

- Remélem, megpróbálod majd megértetni őlordságával, hogy esetemben szó sincs személyes ellenszenvről. Én nagyon is kedvelem őt!

- Ő viszont ki nem állhat téged.

- Sajnos sokan vannak ezzel így - sóhajtott Mr. Bulpitt. - Ez az a kereszt, amit nekünk, e szakma művelőinek viselnünk kell.

Lady Abbott felkelt. Ujjával a kastélyra mutatott.

- Milyen jó a szemed?

- Megteszi.

- Látod odafent azt az óriási cédrust? Kövesd csak a ház vonalát.

- Látom, igen, nyilván arra gondolsz. Már akkor feltűnt, amikor meglátogattalak benneteket.

- Nos, az ifjú Vanringham az alatt a fa alatt kuksol egy könyvvel a kezében, és azt a szigorú utasítást kapta, hogy az élete árán se mozduljon el onnét. Hogyan fogsz a közelébe férkőzni, azt elképzelni sem tudom!

- No, hát itt jön a képbe a szakértelem.

- Na hiszen, te és a te tudományod!

- Bizony. Én és az én tudományom.

Ellenséges fény jelent meg Lady Abbott szemében, ugyanakkor nem tagadhatott meg némi kelletlen tiszteletet a fivérétől - a napóleoni típusú férfiak rendszerint ezt váltják ki a nőkből.

- Előfordult valaha, hogy te veszítettél ebben a játékban, Sam?

- Csupán egyszer - ejtette a szavakat visszafogott büszkeséggel Mr. Bulpitt. - Épp a legutóbbi küldetésem alkalmával. Elmer B. Zagorint üldöztem, azaz ahogy nevezni szokták, a „Klubkirályt". Éjszakai klubok valóságos hálózata volt a birtokában, minden nagyvárosban legalább egy ilyen érdekeltsége volt. Nem mondok sokat, de legkevesebb ötvenmillió dollárja volt a bankban! És mégis el akart bliccelni valami hajnövesztő szerről szóló negyvendolláros számlát. Azt állította a vén csirkefogója, hogy nem növesztette meg eléggé a haját. Apám! Hogy én mennyit üldöztem a jómadarat! Hónapokon át loholtam utána, bottal ütöttem a nyomát a fél országon át. De a végén mégis sikerült bolonddá tennie!

- Sikerült?

- Úgy bizony! Képes volt nekem elhalálozni - gyenge volt a szíve. De hagyott egy levelet, és abban úgy nyilatkozott, hogy nagyon-nagyon boldoggá tettem, mert nem szórakozott ilyen jól gyermekkora óta. Úgy látszik, kigyógyítottam az unalomból, ami a gazdagság velejárója - magyarázta Mr. Bulpitt. - Úgy volt vele, mint más milliomosok is, nem lelte örömét semmiben e világon, míg én bele nem kerültem a képbe. Az a gondolat, hogy mindenhol ott járok a sarkában, kiváltképp élénkítőleg hatott rá.

- Pont mint a rókák. Buck szerint azok élvezik legjobban a vadászatot.

- Igaz. Remek ember volt - folytatta a megkezdett témát Mr. Bulpitt, elhelyezvén a kegyelet szavaiból font koszorúját Zagorin sírján. - Nagy kár, hogy sohasem találkoztunk. Van egy olyan érzésem, hogy kedveltük volna egymást.

Újabb csend állt be köztük. Lady Abbott felnézett a kastélyra, mintha azt számolgatná, mekkora távolságot kell megtennie odáig. Felsóhajtott.

- Hát akkor, minden jót, Sam! Örülök, hogy láthattalak.

- Téged is jó volt látni, Alice.

- Kényelmes neked itt a hajón?

- Mi az hogy! Otthonosabb nem is lehetne.

- Hol étkezel?

- Lent a fogadóban.

- Úgy tudtam, Buck meghagyta nekik, hogy ne szolgáljanak ki!

- Muszáj kiszolgálniuk - felelte szerényen Mr. Bulpitt. - Ha nem teszik, elveszítik az engedélyüket. Lord Abbott a földesúri tekintélyével ugyan elérte, hogy kidobjanak a szobámból, de ha ételről és italról van szó, én épp olyan vendég vagyok, mint más, nincs választásuk. Ez a törvény.

- Na jó. Akkor hát, szervusz, Sam.

- Isten áldjon, Alice.

Majd miután szívélyes búcsújukat megtoldotta még néhány örökbecsű jótanáccsal, mint például: „Aztán eső elől a csurgásba ne állj!", Mr. Bulpitt csak állt, és figyelte, ahogy nővére összetereli Jamest és Johnt, s királynői méltósággal elvonul a réten át, a kastély felé.

Odafent Sir Buckstone Abbott kemény léptekkel járt fel-alá a birtok kapuja előtt barátja, Joe Vanringham társaságában.

A Természet kérlelhetetlen közönye az emberi szenvedés iránt napjainkra annyira közhellyé vált, hogy a legszemérmetlenebb költő sem vetemedne már arra, hogy erről verset írjon. Irodalmi körökben általános a nézet, miszerint a Természet olyankor kacag a legharsányabban, ha az Ember gyászol. Ez a szabály esetünkben is érvényesült. Sir Buckstone szíve nehéz volt, mint a szikla, de az ég nem zokogott vele együtt érzőn, s a walsingfordi kastélyt övező mezők csak úgy lubickoltak az aranyló napsütésben.

Sir Buckstone rövid, de sietős léptekkel haladt, Joe alig tudott vele lépést tartani. A baronet szerfölött nyugtalannak látszott. Korábban volt egy beszélgetése Mr. Chinneryvel, s emiatt az idegei pattanásig feszültek. Sam Bulpitt tárgyában a sokszor nősült férfiú tájékozottsága igencsak mélyreható volt. Elbeszélésében tökéletes elevenséggel jelenítette meg az emberfeletti tehetségekkel bíró Samet, akivel lehetetlenség sikerrel megküzdeni, s ezt az állítását a Mr. Bulpitt ragyogó karrierjéből vett ékes példákkal illusztrálta, igencsak tényszerűen. Buck ezek közül adott most tovább néhányat Joe-nak.

- Volt egy fickó, bizonyos Jorkins - mesélte Sir Buckstone, s az izgalomtól hajtva eközben csinos hármasugrást mutatott be - aki rendszerint úgy próbálta kicselezni Samet, hogy kiosont a hátsó ajtón, át az utcán, a szemközti ház alagsorába le, onnan fel a tetőre, a tetőn kéménytől kéményig bujkálva eljutott az utca végéig, és a saroképület lépcsőházán keresztül aztán ki a szomszéd utcára. Az ember erre azt hinné, ilyen tornamutatványokkal biztosan megúszta a találkozást.

- Azt. De...? - kíváncsiskodott Joe, joggal gyanítva, hogy még csak az első felvonást hallotta.

- De - folytatta Sir Buckstone - mi történt? Bulpitt kiszagolta, mit művel az embere, legközelebb odament hát a sarki rendőrhöz és azt mondta neki: „Biztos úr, furcsa dolgok történnek itt, szerintem magának is tudnia kellene róla. Láttam valakit kiosonni hátul, átszelte az utcát, bement a szemközti ház alagsorába, onnan felmászott a tetőre..." és így tovább, és így tovább. Elég az hozzá, hogy a zsandár lesben állva várt Jorkinsra, és látta...

- ...ahogy kiosont a hátsó ajtón, lement az alagsorba, felmászott a tetőre...

- Pontosan. És az út végén szépen galléron ragadta, és azt kérdezte: „Mi folyik itt?" „Ó, semmi különös..." - rebegte a szerencsétlen. „Talán furcsának fogja találni, de meg tudom magyarázni! Fogadásból tettem. Egyébként köztiszteletben álló háztulajdonos vagyok, a nevem Jorkins." „Á, szóval maga az?" - rikoltja Bulpitt, előugorva egy fa mögül. „Akkor ez a magáé." Azzal odaveti neki a papírokat. Na, ehhez például mit szól?

- Ördögi - bólintott egyetértően Joe.

- Pokoli - tódította Sir Buckstone.

- Tubbynak kerülnie kell a hátsó ajtót.

- De ez az ember a bejáratnál is képes ólálkodni.

- Rémisztően sokoldalú.

- Becsönget például egy üveg pezsgővel, ezt hallgassa, és az emberünk után tudakozódik. A komornyik, azt gondoltán, gazdája örül majd, hogy pezsgőt kap ajándékba, nem gyanít semmit. Bebocsátja a semmirekellőt, az meg szépen levégzi a hadműveletet.

- Szerencsére itt vidéken komoly feltűnést keltene, ha valaki pezsgővel tudakozódnék a ház lakói után.

- Milyen igaz. Fején találta a szöget! De drága Joe barátom, Bulpitt leleményessége úgyszólván határtalan. Chinnery szerint azt tartja a fáma, hogy az egyik áldozata a tengerparti nyaralójában húzta meg magát, ez a sátánfajzat meg úszónadrágba bújt, és beúszott annak a szerencsétlennek a privát strandjára!

- De ide nem juthat be úszva.

- Nem, ez igaz. De én irtózatosan félek ettől az embertől! Nem tudja véletlenül, mit mondanak az angol törvények az ilyesmiről?

- Attól tartok, semmit a világon. De annyi bizonyos, hogy bolond egy helyzet ez.

- Chinnery azt állítja, az amerikai törvények szerint, ha a bírósági kézbesítőt erőszakkal megakadályozzák, nehogy bejusson a házba, megteheti, hogy bemászik az ablakon, vagy egyszerűen csak besétál valamelyik nyitva felejtett oldalajtón. Ha az angol jog szerint is így állunk, cudar világ lesz itten. Az ember csak nem tarthatja zárva ilyen időben az összes ajtót és ablakot! És még egy dolog. Beszélt ma az öccsével?

- Beszéltem.

- Na és mit gondol a viselkedéséről?

- Sejtem, mire céloz. A mi Tubbynkon erőt vett egy afféle pökhendi „csak pereljen be, ha mer" lelkiállapot. Erre gondolt?

- Pontosan! Ma reggel, amikor utoljára beszéltem vele, hajthatatlannak tűnt. Ha jól értem, képes volt beadni egy viszontkeresetet, ugyancsak házassági ígéret megszegése tárgyában. Hát elment ennek a fiúnak a maradék esze is?

- Tudja, az a helyzet, hogy Tubby úgy érzi, ő a sértett fél. Azért bontotta fel az eljegyzést, mert élt a gyanúperrel, hogy Miss Whittaker megcsalta őt, és ajándékokat fogadott el egy másik férfitól. Amikor megpróbáltam beszélni a fejével, egyre csak azt hajtogatta, hogy még soha életében nem hallott ilyen pofátlanságról, és semmit sem szeretne jobban, mint hogy ez az egész keserves ügy napvilágra kerüljön, aztán ítélje meg a világ, kinek van igaza.

- Ez esetben akár fel is adhatjuk.

- Ó, szó sincs róla! Szerintem éppen hogy nagyon is jó úton halad a dolog. Felvilágosítottam ugyanis, hogy a mostohaanyánk kitérne a hitéből, ha fogadott fiát a bíróság elé citálnák házassági ígéret megszegéséért, ettől aztán szemmel láthatóan elpárolgott a dühe. Alábbhagyott a „nagybetűs igazság" iránti szenvedélyes vágyódása. Mire elváltunk, már egészen kijózanodott, és belátta, hogy nem szabad hőzöngenie. Egy szó mint száz, nem kell attól tartania, hogy Tubby valami jóvátehetetlent tesz.

Sir Buckstone mély lélegzetet vett.

- Joe... - kezdte hálától remegő hangon - á, te vagy az, édesem?

Lady Abbott érkezett meg hosszú útjáról, kicsit bicegve, és úgy festett, mint maratoni gyalogló a táv végén.

- Cukikám, sétálni voltál?

- Lementem, hogy meglátogassam Samet.

Sir Buckstone ábrázata, mely felesége látványától előzőleg felderült, most újból elkomorult.

- Joe meg én éppen róla beszélgettünk. Mit mondott neked?

- Azt mondta, hogy az Északnyugati Lovas Csendőrség szellemében fog eljárni.

- Csak nem?

- De bizony. És azt, hogy a show-nak mennie kell.

- Nem hintett el véletlenül valami kis morzsát arra nézve, mire is készül?

- Sajna nem. Azt nem is várhattuk tőle, ugyebár. De akármi legyek, ha máris nem forgat valamit a fejében. Közöltem vele, hogy az ifjú Vanringham a cédrusfa alatt ücsörög könyvvel a kezében, és nem fog onnét elmozdulni semmi áron, de ez nem bátortalanította el az én bátyuskámat. Csak vigyorgott, és valamit motyogott az ő nagy tudományáról. No de nincs semmi vész, szerintem minden a legnagyobb rendben lesz - fejezte be Lady Abbott a beszámolót -, csak vigyáznunk kell.

E derűlátó szavak után eltűnt a házban, hogy mielőbb leljen egy kanapét, amelyre felpolcolhatja a lábát.

Sir Buckstone, a „Chinnery-féle" avagy „pesszimista" filozófiai iskola híve egyáltalán nem lelkesült föl a felesége jövendölésétől. A körmönfont vakoló képe, amint ugrásra készen lesi áldozatát, szörnyen lelombozta. Közölte is Jóéval, megtörve a Lady Abbott távozása után támadt csendet, hogy a legrosszabb ebben a pokoli ügyben a várakozás feszültsége, az a baljós érzés, hogy bármelyik pillanatban történhet valami szörnyűség.

Joe együttérzőn veregette meg Sir Buckstone vállát.

- Nem volna szabad ennyire a szívére vennie, Buck. De persze értem én, mire gondol. Alaposan próbára teszi az ilyesmi az ember idegeit. Nyilván eszébe jutnak erről a régi szép napok. Kétség sem fér hozzá, hogy amikor keresztülhatolt az afrikai dzsungelen, nem egy ízben járt...

- De hiszen Afrikában nincs is dzsungel.

- Nincs-e?

- De nincs ám!

- Vétkes nemtörődömség. No mindegy. Szóval, amikor keresztülhatolt azon a valamin, akármi legyen is, ami Afrikában a dzsungel helyett van, biztosan nem egyszer hallotta valahonnét a takarásból azt a bizonyos tompa hörgést, és tüstént tisztában volt vele, hogy egy helybéli leopárd követi a nyomát. Meggyőződésem, hogy az ilyen esetekben legrosszabb a bizonytalanság, hisz az ember sohasem tudhatja, mikor ugrik a bestia a torkának. Így van ez Mr. Bulpitt-tel is. Azt kérdezzük magunktól, vajon mi lesz a következő lépése?

- Pontosan.

- No és mit felelünk erre magunknak? Azt feleljük, hogy itt süllyedjünk el, ha tudjuk. Nem tehetünk mást, mint - ahogy Lady Abbott oly kiválóan megfogalmazta - vigyázunk. Milyen egyszerű lenne minden - sóhajtott Joe -, ha az a Peake nem játszotta volna át neki a lakóhajót.

Sir Buckstone megborzongott.

- Joe - súgta -, minél tovább gondolkodom rajta, annál biztosabb vagyok benne, hogy igaza volt, amikor azt gyanította, hogy ez a Peake a cinkosa Bulpittnek.

- A bizonyítékok valóban erre látszanak utalni.

- Kétségkívül! Mi más hozta volna ide azt az embert? Azért jött, hogy előkészítse a terepet Bulpittnek. Ugyan miért vette ki a lakóhajót? Nyilvánvaló, hogy a cinkosának biztosította a műveleti bázist! Erre nem lehet más magyarázat. Hát mondja, el tud képzelni olyan ártatlan, jóakaratú embert, aki lakóhajót vesz ki? Hát persze hogy nem! Mi az ördögnek kellene bárkinek is egy lakóhajó? A Rezeda, amióta csak megépítették, eladhatatlan áru volt a piacon.

- Amíg csak ez a Peake fel nem tűnt a színen!

- Hát ez az! Az a hajó húsz éve áll üresen, úgy éljek, erre tessék, Bulpitt feltűnése előtt néhány nappal ez a Peake váratlanul kibérli! Ördögi fortéllyal állunk szemben! Micsoda cselszövés! Valahogy kimódolta, hogy a lányom, Jane közelébe férkőzhessen, azután afféle vidéki vendégeskedésnek álcázva szándékát - na hiszen! -, behatolt az én vendégszerető házamba. Az áldóját! Legszívesebben most rögtön kipróbálnám a hátán az ostoromat... Na, mi az, Pollen, mit akar?

Buck monológja közben a komornyik lépett ki mögöttük a házból, s tiszteletteljes csendben haladt látható úticélja felé, mely a cédrus árnyékában egy könyv fölött ejtőző Tubbyban öltött testet. Gazdája kérdésére megtorpant.

- Telefonon keresik, Sir Buckstone. Mármint Mr. Vanringhamet.

- Hogy...? Ja! Valaki keresi telefonon, Joe.

- Az ifjabbik Mr. Vanringhamet, Sir Buckstone.

- Micsoda?!

Egy ennél sokkal kevésbé baljóslatú hír is könnyűszerrel felébresztette volna a baronet gyanúját, e vészterhes napokban ha kóbor legyet kapott volna azon, hogy Tubby körül zümmög, azt is kivallatta volna az indítékairól. Egyelőre nem öntötte szavakba gyanúját, csak egy jelentőségteljes pillantást küldött Joe felé. Joe ajkait aggodalom préselte össze.

- Ki keresi?

- Ha jól értettem a nevét, Sir Buckstone, egy bizonyos Mr. Peake van a vonal túlsó végén.

Éles, sípoló hang hagyta el Sir Buckstone Abbott ajkait, ahogy a baronet levegő után kapkodott. Szeme elkerekedett, tekintete Joe-ét kereste, s onnét tiszta lelkű, fiatal barátjának az ördögien aljas mesterkedés fölött érzett megrökönyödését olvasta ki.

De összeszedte magát. Most nem olyan idők jártak, amikor a záporozó ütések alatt össze lehet omlani. Most a cselekvés ideje jött el.

- Köszönöm, Pollen - mondta csodálatra méltón mímelt nemtörődömséggel. - Majd én fogadom a hívást. Az ifjabbik Mr. Vanringham nagyon elfoglalt e pillanatban, nem akarom, hogy zavarják... Jöjjön, Joe!

A telefon az előcsarnokban volt. Sir Buckstone felemelte a kagylót, és Joe-nak az volt a benyomása, ahogy a baronet mályvaszínű ábrázatát vizsgálta, hogy itt most minden bizonnyal kemény és becsmérlő szavak fültanúja lesz, melyek alkalmasint nem is éppen lehalkított hangon hangzanak majd el. De igencsak alábecsülte a brit baronetek machiavellista ravaszságát. E rejtett képesség mindig felszínre tör, amikor a szükség úgy hozza. Sir Buckstone hangja a következő beszélgetés során egyfajta komornyikosan alázatos, tisztelettudó turbékolásba fordult.

- Ott van még, uram? Igazán sajnálom, nem találtam meg Mr. Vanringhamet. Szabadna átadnom neki az üzenetét...? Igen, uram... Hogyne, uram... Informálni fogom, amint csak lehet, uram.

Azzal a helyére tette a kagylót, vadul lihegve a felindulástól. Joe ámultan figyelte a színészi képességek iménti káprázatos megnyilvánulását.

- Buck! De hisz maga valóságos művész!

Sir Buckstone-nak azonban most nem volt ideje holmi bókokra.

- Ez az alak lent tanyázik a fogadóban!

- Az Aranygúnárban?

- Az Aranygúnárban. És hozzá még azt akarja, hogy a maga öccse tüstént menjen le, mert valami nagyon fontos dologról akar vele beszélni. Na hiszen!

Joe füttyentett.

- Ördögi!

- Ez nyilvánvaló csapda.

-      Nem lehet más. Most mit fog tenni?

Sir Buckstone egy ideig nem szólt, csak kapkodva szedte a levegőt. Azután baljós nyugalom öntötte el a képét. Olyan volt, mint a ciklon, mely mielőtt végromlást hozna a texasi mezőkre, összegyűjti minden erejét.

- Negyedóra alatt leérek az Aranygúnárba. Öt perccel azután... Nézzen csak körül, barátom, nem lát itt valahol egy ostort? Elefántcsont a nyele, el se tévesztheti. Ott kell annak lennie valahol a komódon... Igen, ez az. Köszönöm, Joe.

15.

Mr. Samuel Bulpitt a nagy gondolkodók azon fajtájához tartozott, kiknek az esze akkor vág a leginkább, ha a testük szelíd mozgásban van. Az üdvözítő stratégiát, az agyafúrt terveit sétálgatva szerette kimódolni, fel-alá masírozva, mint valami tengernagy a hajója fedélzetén, kezét a háta mögött szorosan összekulcsolva, s közben érzelmes melódiákat dúdolgatva. A legjobb akcióit rendre így eszelte ki pályája csúcsán, azt a bokrok szegélyezte, kavicsos ösvényt róva, mely a Central Park keleti szélén, az 59. utcával párhuzamosan fut, s kíséretképpen az „Alízka kék pongyolája" vagy a „Na mihez kezdjünk most?" dallamai szolgáltak.

Miután Lady Abbott magára hagyta, jó ideig járkált a fent vázolt módszert követve fel és alá a Rezedához vezető vontatóúton - a kéttagú repertoárból ez alkalommal az utóbbit dúdolta. Akkor is ebben merült el, amikor Sir Buckstone elindult büntetőexpedíciójára az Aranygúnárba.

Mr. Bulpitt tépelődve sétált. Nővére látogatásakor ugyan magabiztos fensőbbséggel hárította el még a gyanúját is annak, hogy a majdani kapcsolatfelvétel a cédrus alatt kuksoló Tubby Vanringhammel bármiféle nehézséget jelenthetne egy olyan szakértő elmének, amilyen az övé, de most már korántsem volt olyan biztos a dolgában, mint ahogy korábban mutatta. Belátta, hogy a helyzet, mellyel itt szembe kell néznie, jócskán különbözik a diadallal végződő New York-i eseteitől. Az amott oly hatásos módszerek emitt fabatkát sem érnek. Új megoldással kell hát előrukkolnia.

Mr. Bulpitt kézbesítői minőségében nagyon hasonlatos volt Adrian Peake-hez, amennyiben csak urbánus környezetben volt igazán elemében. Kedvelt módszere volt például, hogy elüvöltötte magát a lépcsőházban: „Tűz van!", s azzal máris kiugrasztotta az üldözött delikvenst biztonságos lakása ajtaján. Szeretett válogatott blöffök segítségével bejutni céges irodákba, ügyfélnek adva ki magát. Ha például híres színésznő volt kutatásai tárgya, senki sem tudta nálánál jobban, miként várakozzék a színészbejárónál virágcsokorral az egyik, vészhozó papírokkal a másik kezében - ez utóbbit természetesen gondosan a háta mögé rejtve. („Ó, milyen kedves! Tényleg nekem hozta?" „Nem, hölgyem, de ezt már igen!") Helyezzük Mr. Bulpittet a metropolisz szívébe, és egyszerűen nem vallhat kudarcot.

Az angol vidéken azonban más a helyzet. A brit földbirtokos háza az ő vára. Általában van ugyan benne lépcső, de csakis az kiálthat benne tüzet, akit előzőleg meginvitáltak oda. Az angol úri lak nem fogad fontos ügyfeleket, és nincs színészbejárója.

- Na mihez kezdjünk most? - mormogta magában Mr. Bulpitt. - Mihez kezdjünk most, bidum, bidum, bidum...?

Azon kezdett tűnődni, bár korábban gúnyos megvetéssel utasította el még a gondolatát is, nem volna-e mégis a legjobb megoldás, ha álruhához folyamodnék, mikor egyszerre csak világosság gyulladt elméjében, s a feladvány már nem volt bonyolult többé. Amint annak idején Minerva Jupiter fejéből, úgy pattant elő - teljes fegyverzetben - agyából az ötlet, egy egyszerű, mégis nagyszerű megoldás, mellyel két vállra fektetheti Tubbyt. Az emberi lélek avatott ismerője lévén biztos volt benne, hogy e művelettel sikert arat.

Elégedett mosoly ült ki az ábrázatára. Most már vidorabban dudorászott, mint annak előtte, s a „Boldog idők járnak" kezdetű dalra váltott. Ekkor vonta magára figyelmét az átellenben zajló furcsa történés.

Eddig Mr. Bulpitt egyedül élvezte ezt a kis zugot a berkshire-i természet lágy ölén. Nem kellett megosztania senkivel nővére távozása óta, eddig senki emberi lény nem zavarta meg békés magányát. De most a falu irányából hirtelen gyors léptű karcsú alak tűnt fel a parton. Sebesen haladt, s ahogy a közelébe ért, Mr. Bulpitt az unokahúga, Jane szerény kérőjét, az ifjú Adrian Peake-et ismerte fel benne. Már éppen elébement volna, hogy házigazdaként fogadja, és illőn bemutatkozzék - hisz rég vágyott már a kitűnő ifjú ismeretségére - , mikor Adrian elérte a lakóhajót, egyetlen mozdulattal átvetette magát a palánkon, és eltűnt a kajütben.

Mr. Bulpitt határozottan nem értette a dolgot, lépteit sietve a Rezeda felé irányította hát. Fel nem foghatta, miféle magyarázata lehetne az iménti megnyilvánulásának. Nem tudhatta, hogy Adrian cselekedeteit, melyek a külső szemlélő előtt oly szertelennek tűntek fel, a legjózanabb ész diktálja.

Amikor Sir Buckstone megérkezett az Aranygúnárba, Adrian az előkertben üldögélt. Nem tudta nem észrevenni a zömök, kipirult arcú egyént, aki elszánt tekintettel trappolt végig a bejárathoz vezető úton, de csak egy pillanatra figyelt fel, a gondolatai máris visszatértek Tubbyra és a reményei szerint hamarosan elkövetkezendő beszélgetésükre. Csak amikor megütötte a fülét a fogadóból kiszűrődő sztentori hang, amint Mr. Peake után érdeklődik, emlékezett vissza, hogy a kipirult arcú, zömök egyén jobb kezében az imént egy félelemre igencsak okot adó ostort látott lobogni, és tudatosult benne, hogy életében először módja volt saját szemével látni Sir Buckstone Abbottot, akiről már oly sokat hallott.

Ez a felfedezés csaknem megbénította, miközben Sir Buckstone már jócskán eltávolodott a fogadótól, s rózsás arcú pumákat megszégyenítő ábrázattal közelgett felé. Adrián csak e látványra riadt fel a kábulatból, és szedte össze magát annyira, hogy képes legyen futni az életéért.

De mikor végül cselekvésre szánta el magát, egy percet sem tétovázott. A nyugat-amerikai pusztákon oly ismerős látványt nyújtó prérinyúl bízvást elleshetett volna néhány szakmai fogást tőle. Mielőtt Sir Buckstone első rekedt bömbölése elhalt volna a bágyasztóan meleg nyári levegőben, már át is vetette magát a kertet övező alacsony kerítésen, és kint volt az úton. Az utat az ártértől elválasztó kaput másodpercek alatt érte el, majd kitartó, egyenletes iramban sprintelt tovább.

Amikor nekiiramodott, még nem volt kialakult terve, mindössze csak egy körvonalazatlan vágy űzte, melynek lényegét leginkább abban ragadhatnánk meg, hogy igen szeretett volna minél messzebb kerülni ettől az egésztől. Aztán, mikor a szokatlan testgyakorlás megtette a magáét, és fáradni kezdett, feltűntek előtte a Rezeda körvonalai, kellően hathatós menedéket ígérve. Azt gondolta, a hajót még mindig Joe Vanringham bérli, és bár nem kedvelte Joe-t, úgy érezte, nincs abban a helyzetben, hogy finnyás legyen a búvóhelyét illetően. Lehet, hogy Joe Vanringham híján van bizonyos árnyaltabb erényeknek, de abban biztos lehetett, hogy nem utasítja ki ridegen a pusztába a védelemért könyörgő menekültet. Úgy érezte, a Rezedán végre biztonságban lesz.

Nem csoda hát, hogy az idegei felmondták a szolgálatot, amikor a fedélzetről nehéz léptek valamint fújtató lélegzet zaja hallatszott, alig néhány perccel azután, hogy bezuhant a kajütbe és magára csukta az ajtót. Ki lehet az, kérdezte magától holtra sápadva, aki odakint fújtat? Joe semmiképpen, hiszen bár lelki defektusai egészen nyilvánvalóak, az tagadhatatlan, hogy a fizikai állapota kiváló. Sokkalta inkább lehet -se ponton Adrian már úgy reszketett, mint a kocsonya - az üldözője. Émelygés fogta el a felismerésre, hogy épp Sir Buckstone Abbott lehet az, akitől e rövid folyóparti sprint után kitelik az efféle asztmás lihegés. Körülnézett, hátha talál valami biztonságosabb búvóhelyet, de nem járt sikerrel. A kajüt, mint említettük, rendkívül hézagos berendezéssel bírt, egyszerűen nem arra tervezték, hogy lakóinak vész esetén rejtekhelyet nyújtson.

Az ostorral felszerelkezett vadász rémképétől elnehezült szívvel, zsibbadt tagokkal készült a végzetével való találkozásra, mikor a vontatóút felől kiáltást hallott.

- Hé! Hogy az ördög vinné el magát, Bulpitt!

Az élet lassacskán kezdett visszatérni Adrian rettegéstől bénult testébe. A helyzet még mindig a lehető legkényesebb volt, de a legközvetlenebb fenyegető veszély elhárult. Akárki legyen is a kajüt ajtaja előtt, biztos, hogy nem Sir Buckstone Abbott az. A baronet üvöltését bárki elsőre felismeri, akinek akár csak egyszer is volt szerencséje hallhatni. A „Hé! Hogy az ördög vinné el magát, Bulpitt!" kezdetű szólam előadója a vontatóúton nem lehetett más, csakis Sir Buckstone maga.

Meglehet, sokan zokon vették volna, ha ily megszólítással köszöntik őket, a fedélzeti titokzatos ismeretlen azonban semmi jelét nem adta neheztelésnek. Válaszának hangneme vidám, csaknem szívélyes volt.

- Legmélyebb üdvözletem lordságodnak! Szép napunk van ma.

A megnyerő modor Sir Buckstone Abbottnál nem talált kedvező fogadtatásra.

- Ne foglalkozzon maga azzal, miféle idő van, és ne szólítson „lordságodnak", az ördög vigye magát! Baronet vagyok.

- No és a baronet talán nem lord?

- Nem.

A brit nemesi rangok kacifántos rendszerének titkai nyilvánvalóan nagyon érdekelték ezt a Bulpitt nevű embert. Mikor újra megszólalt, hangjából tisztán érezhető volt a valódi, hamisítatlan tudásvágy.

- Miért, mi a különbség?

A kérdés a jelek szerint mégis rendkívül irritálónak bizonyult.

- Na idefigyeljen, maga kiállhatatlan alak! - harsogta Sir Buckstone a partról. - Nem azért jöttem ide, hogy előadást tartsak magának a rangok egymásra következéséről! Hol van Peake?

- Valahol itt.

- Kerítse elő nekem.

- Miért?

- Mert ki akarom verni belőle a szuszt.

Adriant ugyanaz a furcsa érzés kerítette hatalmába, mint az Aranygúnár kertjében: mintha hirtelen kicsontozták volna. Ez már nyilván a vég. A történet a csattanójához érkezett, az ő sorsa most biztosan megpecsételődik.

Hamuszürke arccal várt. Behódol-e ez a Bulpitt? Avagy szilárd marad? Bulpitt szilárd maradt.

- Semmi effélét nem fog tenni - felelte szigorúan. - Egy baronetben több józanságnak kellene lakoznia ennél. A baronetek - oktatta Sir Buckstone-t - azért vannak, hogy példát mutassanak másoknak, nem pedig azért, hogy szerencsétlen ifjakból kiverjék a szuszt! Talán tehet róla az a fiú, hogy szerelmes?

E kemény rendreutasítástól az örökletes cím keményszívű viselőjének el kellett volna szégyellnie magát, de sajna a megjegyzés csak arra volt jó, hogy tovább fokozza Sir Buckstone dühét. Felemelte a hangját.

- Hagyja a sületlen beszédet, Bulpitt! És - tette hozzá süvöltve - azonnal tegye vissza a hajóhidat, hallja?!

A „hajóhíd" említése egy pillanatra elbizonytalanította Adriant, de aztán eszébe jutott az a pár szál ványadt deszka, mely a Rezedát a folyóparttal összekötötte, és minden megvilágosodott. Ez a drága, drága Bulpitt - akárki legyen is - olyan elmés megoldást talált, mely igazán csak a dicséretére válhat: ezek szerint felvonta a felvonóhíd ezen tengerészeti megfelelőjét.

S hogy ez mennyire így volt, arról a következő kenetteljes szavak adtak bizonyságot.

- Nos, ha magának Mr. Peake kell, akkor ugorjon!

Sir Buckstone válasza nem volt tisztán érthető, mert a baronetet érzelmei átmenetileg meggátolták a szavak artikulált megformálásában. Adrian azért kivehette a lényeget, miszerint Sir Buckstone éppen erre a mutatványra készül. Aggódva várta hát, hogy védelmezője mit fog tenni a vész elhárítására.

Kár volt aggódnia. Mr. Bulpitt tökéletesen ura volt a helyzetnek.

- Ha megteszi, kaphat egyet.

- Hogy mi?!

- Kupán vágom ezzel a székkel, ni!

- Maga ezt nem meri megtenni.

- De mennyire hogy megteszem!

- Ha meg meri tenni, én lecsukatom testi sértésért!

- Én meg feljelentem illetéktelen behatolásért, ha átugrik a hajómra!

Ezt a megjegyzést csend követte. Sir Buckstone ugyanis nem kapott levegőt.

- Mi az ördögről beszél maga? - üvöltötte aztán.

- Én ismerem a törvényt. A hajó olyan, mint a ház. Ha átugrik, az olyan betörés, mint a pinty!

- Életemben nem hallottam még ilyen egetverő baromságot! Ez itt az én hajóm.

- A legkevésbé sem. Ez a hajó az enyém. Kibéreltem. Úgy vigyázzon, ha ugrik, ütök!

A két akaratos, erős elme összecsapásának ezzel vége is volt. Sir Buckstone Abbott igazi oroszlán hírében állt, ami a személyes bátorságot illeti, és nem ám holmi székekkel való ízetlen fenyegetőzés miatt döntött úgy, hogy feladja a küzdelmet, és átengedi a csatamezőt az ellenségnek.

Az ingatta meg, hogy jogi szempontok merültek fel, és nem volt biztos a saját jogállásában. „Nem félte az ellent, támadjon bár ragyogó páncélzatban"*, de mint minden igaz brit alattvaló, igencsak ódzkodott attól, hogy a törvénnyel akassza össze a bajszát. Keresetek és kártérítési igények kockázatával szembesülve tüstént jobbnak látta inkább összetűrni a hadilobogót.

Azzal igyekezett vigasztalni magát, amivel tűnt idők irodalmi alkotásaiban szokták volt a baronetek, hogy ugyanis „eljön még az ő ideje". Egy szó mint száz, visszavonulót fújt, s a jobb sorsra érdemes ostorszíjjal jókorát odasózva az ártéren virágzó réti legyezőfű bokrainak, eltávozott. Mr. Bulpitt pedig, akinek orcáját gyöngéd pírral vonta be a teljes erkölcsi diadal felett érzett öröme, lebocsátotta a széket kezeiből, és benyitott a kajütbe.

- Elment - szólt, mivel igen helyesen megsejtette, hogy vendége épp e tárgyban vár tőle azonnali és megnyugtató felvilágosítást. - Bizony, kedves uram! Elhúzta a csíkot, amíg még tehette.

Mr. Bulpitt végigmérte Adriant, és tekintetében nemcsak kedvesség, de csodálat is csillant. Mivel természetesen a legteljesebben rejtve voltak előtte a valódi okok, valójában mi is vitte rá a fiatalembert, hogy visszatérjen a veszélyzónába, azt feltételezte, hogy Jane utáni ellenállhatatlan vágya késztette erre, s ezt a lovagi szenvedélyt a maga részéről igen nagyra értékelte. Mr. Bulpitt egész lelke repesett a gondolatra, hogy van még olyan udvarló, aki nem törődve a kockázattal, minden veszéllyel dacolva felkeresi hőn szeretett kedvesét. Adrian Peake Rómeót juttatta az eszébe.

Ugyanakkor nem kerülte el a figyelmét, hogy az ifjú lovag változatlanul minden ízében reszket, odament hát a pohárszékhez, előkapta az egyik palackot, melyből, még mielőtt a továbbiakra sor kerülne, kitöltött egy jó adag szíverősítőt. Míg Adrian fuldokolva kortyolta az italt, Mr. Bulpitt újra felvette a társalgás fonalát.

- Mondja, mégis hogyan sikerült mindjárt összeakadnia őlordságával?

Adrian röviden elmesélte a fogadó előkertjében történteket. Mr. Bulpitt megrázta a fejét. Miközben a lehető legteljesebb elismeréssel adózott beszélgetőtársa halált megvető bátorságának, a maga részéről úgy ítélte, más a bátorság és megint más az esztelen vakmerőség.

- Nem kellett volna arrafelé lófrálnia mindenki szeme láttára. Szörnyű nagy veszélynek tette ki magát. Igazán tudhatta volna, hogy őlordságát nyomban riasztják, ha maga a közelben van, és ilyen vadat nem hagy futni. Akármi legyek, ha nem lapul besúgója minden bokorban. No de sebaj, most már elmúlt a vész. Itt nem férhet magához. Hallotta, ahogy összerúgtuk a port? Na, hát én a legkomolyabban gondoltam, amit mondtam. Ha átjön a fedélzetre, bizonyisten kupán csapom. Kupán bizony! Nem akarok hencegni, de nem ez lett volna az első eset, hogy fejbe kólintok valakit egy alkalmas székkel. Vagy egy flaskával - tette hozzá a pontosság kedvéért Mr. Bulpitt, és ábrándos szemekkel elmerengett a régi szép időkön.

Adriannek eszébe jutott, hogy még meg sem köszönte megmentőjének, amit tett, belekezdett hát, hogy kellőképpen kifejezze háláját. De Mr. Bulpitt egy fesztelen kézmozdulattal leintette.

- Ne is foglalkozzon vele! - mosolygott. - Megmondtam Imogennek, hogy a szerelmesek pártján állok, mégpedig teljes szívvel. Tudok a maguk kis gondjáról. Egész véletlenül szemtanúja voltam a búcsúcsókjuknak a minap, és ő nem volt rest beavatni a titokba, hogy magához megy feleségül. Egyébként Imogen nagybátyja vagyok.

Adrian szeme elkerekedett. A szíverősítő, amit az imént felhajtott, nagyon erős volt, ezért hát nem volt teljesen biztos benne, jól értette-e, amit hallott.

- Hogy úgy mondjam, Uncle Sam vagyok személyesen, az amerikai nagybácsi, New Yorkból. Az édesanyja bátyja. Most nyilván nem érti, miért tanyázok akkor itt, ezen a hajón, ahelyett, hogy fent laknék a kastélyban. Nos röviden így áll a helyzet: apró kellemetlenség adódott - melynek részleteibe most inkább nem mennék bele -, és ebből következően nem vagyok különösebben szívesen látott vendég a házban... Parancsol még egy italt?

- Nem, köszönöm, nem kérek.

- Biztos benne?

- Nem, tényleg, köszönöm.

- Ahogy nézem, nincs is több, kiürült az üveg. Igen, szóval Imogen elmondta nekem, hogy maga a vőlegénye, aztán meg egy újabb véletlen folytán fültanúja voltam, mikor az a fiatalember felvilágosította magát, hogy a lány apja ostorral indult a keresésére, ilyenformán tisztába jöttem mindennel, és készen álltam a zordon atya fogadására. Nagyon szeretem az unokahúgomat, és aki őt szereti, az nekem is barátom. Addig maradhat a hajón, ameddig csak akar.

- Ez nagyon szép magától.

- Semmiség, igazán semmiség. Megteszem, ami tőlem telik. Minden csodálatom a magáé, amiért idemerészkedett, csak hogy láthassa Imogent, tudván tudva, hogy minden sarokból les magára az ezerfejű veszedelem!

Adrian megérezte, hogy ebben a helyzetben jobb az igazságot nem bolygatni. Házigazdája vendégszeretete nyilvánvalóan csak Jane eljegyzett vőlegényének szól. Ha Mr. Bulpitt megneszeli, hogy a „vőlegény" titulushoz az ő esetében egy „ex" előtag is járul, akkor a védelmet, amit most élvez, bizony tüstént megtagadja tőle. Neki pedig muszáj a környéken maradnia, amíg kapcsolatba léphet végre valahára ezzel a Tubbyval.

-      Hát igen... izé - motyogta szerényen.

- Ez príma egy haditett volt - lelkesedett Mr. Bulpitt. - Most pedig magára kell hagynom egy kis időre, kedves barátom. A fogadóba kell mennem, hogy találkozzam valakivel. Érezze csak otthon magát! Sietek vissza, ahogy csak tudok.

16.

A langyos délután már a vége felé járt, és épp készült átadni helyét a hűvös-békés estének, amikor Mr. Bulpitt az Aranygúnárhoz érkezett. A köpcös kis ember egyenest a fogadó italmérése felé vette a lépteit, és örömmel látta, hogy nincs bent senki, kivéve azt a szőke hajadont, aki a pult mögött tevékenykedve az életmentő bernáthegyi tisztét szokta betölteni Walsingford Parva szomjas vándorai számára. Mr. Bulpitt éppenséggel miatta kereste fel az intézményt.

A lány barátságos mosollyal köszöntötte a belépőt. A rózsás hajadon J. B. Attwater Londonban élő bátyjának leánya volt, és szülei azért küldtek le vidékre, hogy hasznossá tegye magát az Aranygúnár tulajdonosa (egyben a család egyetlen tehetős tagja) vállalkozásában. Erőteljes ellenérzésekkel viseltetett eme „isten háta megetti lepratelep" iránt - ahogy magában igaztalanul titulálta a kedves kis falucskát, ahová szülei akarata vetette. Walsingford Parvában egyszerűen nem volt mihez kezdenie, és pláne nem kivel. A vendégkör jeles tagjai - mi tagadás, nagyobbrészt helybéli földművesek, akik a beköszöntő „Szép napunk volt máma" után hajlamosak voltak gondolatterhes csöndbe merülni tizenöt, de nem ritkán akár húsz percekre is - bizony untatták a derék hajadont. Monoton életében az egyetlen érdekes színfolt Mr. Bulpitt volt.

Mr. Bulpittnek harmincévnyi rutinja volt immár (Maine-től Kalifornia államig) gyorséttermek pincérnőinek elbájolásában, a technikája mondhatni utánozhatatlanul fejlett volt, ami e jobb sorsra érdemes lányokkal való bánásmódot illeti, nem esett hát nehezére elnyerni az Aranygúnár kisegítő mixernőjének rokonszenvét.

- A szokásosat, Mr. Bulpitt? - kérdezte a lány most is, egy ragyogó mosoly kíséretében.

- A szokásosat - egyezett bele Mr. Bulpitt. - Nézzenek csak oda! Feldobtuk a frizuránkat?

- De drága! Hát nem rögtön észrevette? És hogy tetszik magának?

- Fáin. Kiköpött Greta Garbó.

- Tényleg úgy találja?

- Szavamra.

- A fiúk odafent, Londonban azt szokják mondani, olyan vagyok, mint a Myrna Loy.

- Igaz, ami igaz, egy csipetnyit rá is hasonlít. De tudja, mit mondok? Inkább a Ginger Rogers... Kaphatnék egy doboz gyufát?

- Tessék.

- Mutatok egy trükköt.

De aztán hármat is mutatott, a kisasszony nem kis örömére. Az imigyen megalapozott kellemes, baráti légkörben Mr. Bulpitt néhány percig csendben kortyolgatta a sörét.

- Volt ám nagy izgalom ma délután! - szólalt meg végül Miss Attwater. - Sajnos lemaradtam róla, de hát ilyen az én szerencsém. A Myrtle-től tudom az egészet. Tudja, az a kis pattanásos.

- Nocsak.

- Nem is tudom pontosan, miről volt szó, de nagyon úgy néz ki, hogy Sir Buckstone Abbott ostorral kergetett meg itt a kertben valami fiatalembert!

- Ne mondja!

- Én meg mondom a Myrtle-nek: „Végre történik valami érdekes ebben az isten háta mögötti porfészekben." Magának nem túl csendes ez a hely, Mr. Bulpitt?

- Ha majd annyi lesz, mint most én, magácska is értékelni fogja már a nyugalmat.

- A maga korában! Most viccel?

- Az elmúlt születésnapomon töltöttem be a száznégyet, egy nappal se kevesebbet! Nem mondom, boldogult ifjúkoromban talán egy árnyalattal csendesebbnek találtam volna Walsingford Parvát a kívánatosnál, de most?

-  Jujj! Lefogadom, hogy maga nagy huncut lehetett annak idején.

- Csak annyit mondhatok, nem jár messze az igazságtól, kislány!

- Istenkém! Jó kis balhéi voltak, mi? Magáról el is hiszem, de hát egyszer mindenki fölött eljár az idő, ugye...

Mr. Bulpitt, aki e kötetlen kis csevely alatt nagyban törte a fejét, honnan is lehetne a legjobban megközelíteni azt az érzékeny tárgyat, mely jövetelének tulajdonképpeni célja volt, most megérezte, hogy jó végszót kapott. Tűnődő kifejezésjelent meg az arcán, majd kis kuncogást hallatott, épp csak mintegy magának.

- Na! Ne hagyjon ki a mulatságból!

- Ó, csak eszembe jutott valami. Még a régi időkből.

- Hadd halljam, csupa fül vagyok!

- Ó, igazán semmi különös.

- Ne tegye ezt velem! Mi volt az?

- Nem is biztos, hogy magácskának tetszenék - motyogta Mr. Bulpitt bátortalanul. - Amolyan kis ugratás volt az egész, rossz tréfa. Van, aki nem szereti az ilyesmit, tudja.

- Áprilisi tréfa? A bolondját járatták valakivel?

- Úgy valahogy.

- No, mesélje már el!

A történet, amit Mr. Bulpitt elregélt, hosszú volt és terjengős, és némelyek tán azt gondolnák, hogy a benne felvonultatott karakterek, akik Mr. Bulpitt állítása szerint majd meghaltak a nevetéstől, talán egy kicsit túl igénytelenek voltak mulatság dolgában, az elkápráztatni kívánt közönségnek mégis nagyon tetszett. J. B. Attwater unokahúga ugyanis szívből kacagott a hallatán.

- Na, maguk se unatkozhattak akkoriban! - mondta végül.

- Ami azt illeti, nem sűrűn esett meg - bólogatott Mr. Bulpitt. - Gyakran emlékezem vissza, és eltűnődöm, mennyit mulattunk! Sokan voltunk ám barátok, azért lehetett ilyen kunsztokat csinálni. Egy mindenkiért, mindenki egyért, hiszen tudja, mint A három testőrben. Egyedül az ember semmire se megy. Ó, de hányszor sóhajtoztam utánuk, hogy bárcsak itt lenne valaki a régi csapatból! És tudja mit? Ezt hallgassa meg! Van ám egy barátom odafent a kastélyban, akit piszkosul meg tudnék tréfálni. De hiába! Egyedül nem tudom megcsinálni. Legalább egy ügyes lány volna, aki segít...

- Miféle lány kellene magának?

- Az mindegy, csak ne legyen kuka.

- Mármint hogy ütődött?

- Nem-nem, úgy értem, néma. Ugyanis telefonon kellene szót váltani az illetővel.

- Én nem volnék megfelelő esetleg?

Mr. Bulpitt leeresztette a poharát.

- Na látja, ez aztán eszembe sem jutott! - hazudta. - De micsoda ötlet! Hát persze hogy meg tudná csinálni! És a tetejébe még nem is volna rossz móka magácskának. Mert észrevettem ám, hogy egy kicsit unja magát itt.

- És mit kellene mondanom?

- Le fogom írni magának szorul szóra. Lássuk csak! A barátom neve Vanringham.

- Őt ismerem. Itt lakott a fogadóban.

- De nem az, hanem az öccse! Erre nagyon kell majd ügyelnie. Világért össze ne keverje nekem a két testvért! A mi emberünk T. P. Vanringham.

- Megjegyezve.

- Tudja, az a fajta fickó, aki szentül meg van győződve róla, hogy minden lány csak érte bomlik. Éppenséggel ezzel akarnám megtréfálni. Az volna az eszméje a dolognak, hogy egy lány - magácska, ha lesz olyan jó, és elvállalja - telefonon randevúra invitálja. Hol is lenne jó, hol is? Megvan! A walsingfordi út második mérföldkövénél. Már jártam arrafelé. Bokrok vannak körbe mindenütt, márpedig azokra nekünk égető szükségünk lesz a tervhez.

- De miért?

- Hát hogy legyen hol elbújni, aztán meg legyen honnét előugorni! Mert hogy miről is van szó. Ugyebár magácska nem árulja el neki, hogy kicsoda. Idáig érti? A telefonban maga lesz a titokzatos Nő, aki valahol látta az ifjú Vanringhamet, teljesen belehabarodott, és most mindenáron találkát kér tőle. Megmondja neki, hogy a második mérföldkőnél várja. Kutya legyek, ha nem ugrik ki a szíve a helyéből, csak úgy dagasztja majd a büszkeség, és lefogadom, a legjobb ruhájában fog feszíteni a találkán! És akkor a csinos lány helyett engem talál majd ott. Előugrok a bokorból, és azt mondom: „Hallali!" És akkor majd mindenki jó nagyot nevet.

Mr. Bulpitt legalábbis már előre jót derült, és Mr. Attwater unokahúga is vele kacarászott, de távolról sem szívből. Ami azt illeti, egy kicsit csalódott volt. A befektetett energia - vélte - nem áll arányban az elért eredménnyel. Ennek az érzésének persze nem adott hangot, Mr. Bulpitt ugyanis olyan boldogan mosolygott előtte, mint az egyszeri kisfiú, akinek az imént ígérték meg, hogy elviszik a cirkuszba. Miss Attwater melegszívű lány volt, s a férfi gyermeki ártatlansága mélyen megérintette.

- Tessék - Mr. Bulpitt szélsebesen rótta a sorokat a papíron -, ezt kell majd a telefonban mondania.

A kisasszony átfutotta a szöveget, és tüstént kedvezőbb véleménye lett a tervről, ugyanis több ponton felsejlett egy-egy jó adag humor bevetésének lehetősége a színjátékban. Mr. Bulpitt cselszövése akciónak talán gyengécske, de a dialógus, amit produkált, vitán felül mesteri.

- Tisztára egy lángelme! - szólt, csodálattal a hangjában.

- Értsem ezt úgy, hogy megteszi nekem?

- Miért ne!

- Akkor itt az idő! - adta ki a jelszót Mr. Bulpitt.

Tubby Vanringham, aki a hatalmas, ágaival a Walsingford Hall teraszát nyugat felől beárnyékoló cédrusfa tövében üldögélt, egyre nehezebben viselte el a kényszerű háziőrizetet. Komor ráncok barázdálták homlokát, tekintete sóvárogva pásztázta a hűvös-hívogatón csillogó folyótükröt a messzi távolban, és épp úgy festett, miként Mózes a Piszga hegyén. Az egyre növekvő unalom kerítette hatalmába. Az ezüstös folyó látványa, melynek habjai közt oly szívesen ficánkolt volna, mint a delfin, tantaluszi kínokat okozott neki. A napi kétszeri úszóedzés hiánya elmondhatatlan megpróbáltatást jelentett a számára.

És nemcsak a testedzésről kellett lemondania, nem csak ettől szenvedett szörnyű elvonási kínokat. Jane Abbott épp ezen a szent teraszon közölte vele annak idején, hogy olyan embernek tartja, aki hölgytársaság nélkül jóformán elveszett. Be kellett látnia, hogy Miss Abbottot nem csalta meg a megérzése. A nők tán még a napi úszásnál is jobban hiányzottak neki.

A megfelelő hölgytársaság tekintetében a walsingfordi kastély ez idő tájt kissé alulreprezentált volt. Ott volt ugyan a szemüveges Mrs. Shepley meg a lapátfogú Mrs. Folsom, na és persze Miss Prudence Whittaker, akit sajátos nézetei a városi gavalléroktól érkező ajándékok elfogadása dolgában, valamint szánalmas képessége a szívbéli bántalmak orvoslására tökéletesen kizárt a lehetséges partnerek köréből. És végül ott volt Jane. Jóllehet Tubby több mint szívesen töltötte volna az ő közelségében az elmúlt napokat, ám ezt az élvezetet is megtagadták tőle. A lány társaságára a jelek szerint Joe bátyja tartott igényt, mégpedig monopoljelleggel.

Tubby, aki immár úgy érezte magát, mint aki egy lakatlan szigeten tengődik, újfent megpróbált némi érdeklődést magára erőltetni a térdén fekvő könyv iránt. De miként már korábban, most is túlontúl mélyértelműnek találta az írásművet. A Gyilkosság a Bilbury birtokon címet viselő opusz a nehezen követhető detektívregények közül való volt, melyekben minden azon áll vagy bukik, hogy egy bizonyos személy vajon elérhetett-e Silburybe öt huszonhétre - feltéve, hogy elérte a három negyvenhármas vonatot Hilburyben, és még időben sikerült átszállnia a négy tizenhatosra Milburyben -, hogy ott még elegendő ideje legyen elmaszkírozni magát, és mielőtt az óra elütné a hat harmincnyolcat, belévághatta-e a kést egy további felettébb titokzatos szereplőbe, aki valószínűleg nem más, mint az áldozat...

A mesterdetektív ezt tárgyalja meg barátjával mintegy negyven oldalon át, mégpedig példátlanul tüzetesen, de sajnos Tubby nem tudott osztozni lobogó ügybuzgalmukban. A probléma - úgy, ahogy van - teljességgel hidegen hagyta, és éppen azon morfondírozott, nem volna-e elviselhetőbb ez a végeérhetetlen délután, ha szunyókálásra adná a fejét, míg a vacsorához hívó gong meg nem szólal. Ezen a ponton tűnt fel mellette Pollen, aki arról informálta, hogy telefonon keresik. Ez alkalommal, minthogy Sir Buckstone Abbott nem volt jelen, a komornyik kivételesen átadhatta az üzenetet.

- Telefonon? - kérdezett vissza Tubby felélénkülve. A monotóniába ilyen mégoly hétköznapi, mondhatni triviális esemény is örömteli változatosságot lopott. - Ki keres?

- A hölgy nem mondta meg a nevét, uram.

Tubbynak leesett az álla. A terasz vibrálni látszott a szemei előtt. A kihunytnak vélt remény ím mozgolódni kezdett halotti leple alatt.

- Hölgy? - rebegte rekedt hangon. - Egy hölgy?

- Úgy van, uram.

- Az áldóját!

A tűzforró délutánon meglepő sietséggel tért be a házba. Akkor sem mozoghatott volna élénkebben, ha történetesen ő az az ördögien gonosz gyilkos, aki el akarja érni a négy tizenhatos csatlakozást Milburyben.

- Halló? - lihegett a membránba. - Halló! Igen. Itt Mr. Vanringham beszél.

Egy dallamos, de némileg kültelki lejtésű női hang csendült fel a vonal túlsó végén.

- Mr. T. P. Vanringham?

- Személyesen.

Mintha rosszul elfojtott kacajok szűrődtek volna a kagylóba.

- Ugye nem tudja, ki vagyok?

- Miért, ki maga?

- Ó, hát azt nem mondom ám meg.

- Ismerős a hangja.

- Nem hinném. Sosem találkoztunk.

- Tényleg nem?

- Nem ám. De szeretnék találkozni magával.

- Én is magával.

- Már láttam magát.

- Valóban?

- Igen. És - tette hozzá a hang szemérmesen - nagyon tetszett ám nekem.

- Tényleg?

- Bizony.

Tubbynak meg kellett támaszkodnia a falban. A manna a pusztában nem lehetett ilyen ajándék. Amikor legközelebb megszólalt, a hangja úgy remegett, akárcsak a lábai.

- Mondja, kérem, nem találkozhatnánk valamikor?

- Nekem semmi kifogásom ellene, ha maga is úgy akarja. Akarja?

- Arra mérget vehet.

- Sétálhatnánk egyet.

- Kitűnő ötlet.

- De nem akarom, hogy meglássanak.

- Értem.

- Az emberek olyan rosszindulatúak.

- Milyen igaz!

- Szóval, ha tényleg akarja...

- Akarom.

- Akkor találkozzunk a walsingfordi út második mérföldkövénél, mégpedig holnap délután, pontban háromkor. Várom magát! Mikor odaér, csináljon úgy, mint a kenderike!

- Hogy mit?

- Mert ott fogok ám bújni a bokorban. Tudja, nem akarom, hogy meglássanak. Az emberek úgyis annyit fecsegnek.

- Értem. Úgy lesz. Hogyne. Értem. De mit is mondott? Csináljak úgy, mint a micsoda?

- Mint a kenderike. Tudja, a kenderikemadár. Ebből tudni fogom, hogy maga az, és előjövök. Csip-csirip - magyarázta a titokzatos ismeretlen.

Ez ugyan nem volt része az eredeti szövegkönyvnek, de annyira jól ment a szerep, hogy Miss Attwater bízvást feljogosítva érezhette magát egy kis rögtönzésre.

Tubby letette a kagylót. Zihálva vette a levegőt. Mindig boldogító érzés egy romantikus lelkületű fiatalember számára, mikor bizonyságot nyer arra nézvést, hogy az ellenkező nemben már a puszta látványa is leküzdhetetlen csodálatot vált ki. Derűs várakozással tekintett a találkozó elé. Éppen kapóra jön sebzett szívére gyógyírnak - nyomasztó, unalommal teli élete megvidámítására.

Már csak az volt hátra, hogy ezt a kenderikedolgot tisztába tegye. Pollennel tanácskozta meg a problémát, akivel kifelé jövet kis híján összeütközött.

- Mondja csak, Pollen, mennyire ismeri maga a madarakat?

- Történetesen a madártan volt a legfőbb kedvtelésem világéletemben, uram. Nagy gyönyörűségemet lelem a szokásaik megfigyelésében.

- No és hogy állunk a kenderikével?

- Parancsol, uram?

- Akarom mondani, tudja, milyen hangot ad?

- Ó, elnézését kérem, uram, egy pillanatra nem tudtam követni a gondolatmenetét. Igen, uram. A kenderike éneke nagyjából, persze meg sem közelítve az igazit, a következőképpen hangzik: „Tigy-itt-tett-tett-tett, pijú-prükk-tu-kjü-tigy-itt-tiki-tű-tig-itt-prüh-tuki-ji-tett-tett-tett-tigy-itt-prükk-kiti-khü-prük-tig-itt-tett-tett-tett".

- Azt mondja?

Tubby elgondolkodva állt egyik lábáról a másikra.

- A fenébe is - mondta végül. - Hát majd fütyülök valamit.

17.

Nem véletlenül mondják a baronetekről, hogy veszítsék bár el a csatát, a háborút nem adják fel soha. Így aztán hiába is várnánk, hogy a vereség, amit az Adrian Peake fölött vívott csörtében Mr. Bulpitt kezeitől elszenvedett, egy Sir Buckstone Abbottot végleg eltávolítson a színről. Egy közönséges lovag, vagy pláne a Brit Birodalmi Rend valamelyik egyszerű tisztecskéje nyilván megtört volna, ha ily dicstelenül kell elkullognia a csatatérről, Sir Buckstone-ban azonban ettől csak még hevesebben lobbant föl a harci tűz, s a meggyőződés, hogy valamit most már tényleg tenni kell ezzel a fránya Bulpitt-tel, méghozzá késlekedés nélkül, erősebb volt benne, mint valaha.

Aznap éjjel, ágyában forgolódva, míg a sógorán törte fejét, rájött, a baj gyökere abban leledzik, hogy hibát követett el, amikor egymagában szállt szembe egy olyan ravasz rókával, egy olyan minden hájjal megkent, agyafúrt fickóval, mint ez a Mr. Bulpitt. Most tehát arra van a leginkább szükség, hogy megnyerjen társul maga mellé egynéhány hasonlóképpen agyafúrt, furmányos elmét. Másnap délre készen is állott a terve. Előkerítette lányát, Jane-t, és utasította, hogy tartsa készenlétben a Widgeon 7-esét, hogy rögtön ebéd után átfuvarozhassa őt Walsingford városába. Szándékában állt ugyanis elcsípni a kettő ötvenhetes expresszt, hogy Londonba utazzék, és haladéktalanul konzultáljon az ügyvédeivel.

Erősen bízott Boles, Boles, Wickett, Widgery és Boles urak éles elméjében valamint nem megvetendő harci tapasztalataiban, és igen remélte, semmi kivetnivalót nem találnak majd az ötletében, mely szerint néhány rúd dinamitot csempészne a Rezeda alá, hogy ripityomra robbantsa azt az istenverte lélekvesztőt.

A fentieknek megfelelően tehát Jane röviddel kettő után már a kocsiszínben szorgoskodott, s az utolsó felkészítő simításokat végezte imádott autóján. A csavarkulccsal meglazított valahol egy anyacsavart - mert miként minden olyan lány, aki tudja, mivel tartozik az autójának, megrögzött anyacsavar-lazító volt -, majd már éppen kezdte volna újra megszorítani, és ezzel voltaképpen abba az állapotba hozni, melyben az ő ténykedése előtt volt a jobb sorsra érdemes alkatrész, mikor egy felbukkanó árnyék hatására feleszmélt, hogy nincs egyedül. Felnézve Joe-t találta maga mellett, akinek a tekintete meglehetősen ambivalens érzelmekről árulkodott: félig úgy festett, miként a szerető atya, aki fejlődésben visszamaradott gyermekét figyeli játszadozása közben, félig pedig mint egy imádó az istennő színe előtt, akihez imáit szokta rebegni.

- Hát itt bujkál, ifjú Ginger!

- Itt - felelte Jane.

Ez némiképp nyersen hangzott. De hát Jane nagyon nem szerette, ha megzavarták a Widgeon 7-esével édes kettesben öltött perceit. De nem csak ezért volt nyers. Már a kezdet kezdetén úgy ismerte meg Joe Vanringhamet, mint aki túlontúl hamar és túlontúl gyakran áll elő házassági ajánlataival, most pedig tisztán látszott Joe ábrázatán, hogy a két említett érzelem közül az imádat van lassankint felülkerekedőben, sejtetve, hogy küszöbön lehet a következő lánykérés. Jane pedig, ha lehetséges, szerette volna ezt elkerülni.

- Elfoglalt?

- Rettentően.

Joe cigarettára gyújtott, és szerelmes tekintettel figyelte a lányt.

- Micsoda rendetlen kis teremtés maga! - csevegett. - tudja, hogy egy olajfolt ékeskedik az orra hegyén?

- Erre találták fel a szappant.

- Csak mértékkel, nehogy nekem elkoptassa a pisze orrocskáját! De hát hogy a csudába került oda ez a folt? Árulja már el, mit művel?

- Nem látja? Komoly munkában vagyok.

- Valami közelebbi célja is van, vagy csak az időtöltés?

- Ha éppen tudni akarja, Buck Londonba készül, én meg az autót készítem fel a nagy útra, és befuvarozom őt Walsingfordba.

Joe füttyentett.

- Walsingfordba, a Tiltott Városba? Tényleg feltett szándékuk, hogy eljussanak egészen odáig? Így nem csoda, ha a motort tuningolja. Mindenesetre vigyen magával jó sok szárított húst, és a víztartalékról se feledkezzék meg! A szorongató vízhiány miatt mondott csődöt szegény dr. Livingstone walsingfordi expedíciója is, még '66-ban. Különben meg igazán kár.

- Micsoda?

- Abban reménykedtem, hogy szabad lesz ma délután, és nekiveselkedhetünk egy-két újabb szobornak. A kegyed elbűvölő segítségének hiányában kissé elmaradtam a munkával az utóbbi időben. Tegnapelőtt - néhány lopott percben, még reggeli előtt - sikerült ugyan a tizedik vízköpőig jutnom a bajszokkal, de tegnap nem végeztem sajna semmit. Megnyugtatom azonban, hogy a munka, ha lassan is, de halad.

- Hát ez szép.

- Tudtam, hogy ennek örülni fog. Igen, ami azt illeti, szépen haladok. Egyes vízköpők - nevezetesen Marcus Aurelius és Jupiter főisten - kifogtak rajtam, mivel már eleve szakállasak, sőt mi több, egyenesen körszakállt viselnek egész a fülcimpájukig, de például Julius Caesar és Apolló esetében kiváló eredményeket értem el, alig várom már a maga műértő kritikai észrevételeit. Most pedig nosza, térjünk át egy lágyabb és érzelmesebb témára.

- Uramisten!

- Szólt valamit?

- Azt mondtam: „Uramisten!" - azzal Jane felállt, és visszatette a csavarkulcsot a dobozába. - Csak nem akarja megint elölről kezdeni?

- Fogalmam sincs, mire véljem ezt a „megint elölről kezdeni"-! magától. Hiszen soha abba se hagytam! Tán nem tűnt föl magának, hogy egyfolytában a kezéért esedezem? Minden áldott nap. Egy óramű rendszerességével! És pontosságával!

- És magának nem tűnt fel, hogy valahányszor megkéri a kezemet, én minden alkalommal közlöm magával, hogy már jegyben járok valakivel?

- Ami azt illeti, nem kerülte el a figyelmemet, csak nem törődöm vele! Azokban a kéziratokban, melyeket a jó öreg Mr. Busbynak szoktam volt felolvasni, amíg útjaink el nem váltak, a hősnők kivétel nélkül mindig valaki mással jártak jegyben az elején. Milyen kár, hogy nem hoztam magammal legalább néhányat!

- Jók voltak?

- Szenzációsak. Én meg annyira beleástam magam ezekbe a regényekbe, hogy kitanultam a csábítás minden csínját-bínját. Pontosan tudom a módját. Megmentem magát az égő házból vagy a folyóból, esetleg puskagolyók elől, veszett kutya támadásától, csapdából, megbokrosodott lovak patái alól. De úgy is jó, ha megmentem a kismacskáját.

- Nincsen kismacskám.

- A kismacskát cégem szállítja. Én mondom magának, ifjú Ginger...

- Neszólítsongingernek!

- Én mondom magának, ifjú Jane, teljesen reménytelen vállalkozás, hogy tőlem megszabaduljon. Vegye úgy, hogy máris a templomi padsorok között vonul. A fejét rázza? Na csak várja ki a végét! Már közel az idő, mikor azért rázza majd gyönyörű fejét, hogy hajából kihulljon a konfetti és a rizs a templom kapujában. Ha magának volnék, én feladnám.

- Na jó, azt hiszem, indulnom kell.

- Tegyen a tetszése szerint, de csak az idejét vesztegeti! Határozottan azon a nézeten vagyok, hogy semmi sem lehet túl jó kegyednek, ezért eltökélt szándékom, hogy a lehető legjobb férjet szerezzük meg. És higgye el, meg fogja ütni a főnyereményt! A legnagyszerűbb fickót, akit ismerek - szerető, odaadó, gazdag, lenyűgöző...

- Ugyan kit nyűgözött le maga ebben az életben valaha is?

- Kit nem? Ezrével igézem meg az embereket. Ugye látta Mrs. Folsomot tegnap a vacsoránál?

- Mit kellett volna látnom?

- Észrevette, hogy nézett rám, amikor bemutattam egyensúlyozó művészetemet a diótörővel meg a borospohárral? Szegény buta éjjeli lepke, mondtam magamnak, én voltam neki a fény az éjszakában.

- Nekem inkább az tűnt fel, ahogyan Buck nézett magára. Történetesen nagyon ragaszkodik ehhez a boroskészlethez...

- Több kell ahhoz holmi pohárcserepeknél, hogy Buck-kal összerúgjam a port!

- Ami azt illeti, mintha tényleg kedvelné magát. Fel nem foghatom, miért.

- Ennél azért fogalmazhatott volna tapintatosabban is. Mondjuk azt, hogy sokra tart engem, amiként én is őt. Drága jó Buck, mit sem szeretne jobban, mint hogy a veje legyek, az Isten áldja meg érte!

- Hát ezt meg miből gondolja?

- Ő maga mondta nekem, mikor tegnap felkerestem elnyerni atyai áldását és ünnepélyes hozzájárulását, hogy nyíltan udvarolhassak magának.

- Nem létezik, hogy ezt meg merte tenni!

- De mennyire hogy meg mertem! Tudja, én régivágású vagyok az ilyesmiben. Nem vagyok híve annak az új módinak, hogy a lány apja csak a lakodalmon értesül róla, hogy a frigy megköttetett. Na de hogy szavam ne feledjem, Buck egyszerűen imádná, ha én lennék a veje. De hogyan jutunk el így odáig, kérdem én, ha maga csökönyösen ragaszkodik ahhoz a megrögzött szokásához, hogy valahányszor megkérem, elutasít? Tudja mit? Teszek egy újabb próbát, hátha meggondolta magát, mióta legutóbb szót ejtettünk a dologról.

- Nem gondoltam meg magam.

- Idővel meg fogja, semmi kétség. Hadd fessek le önnek egy idilli képet. Az új darabom megnyitóján vagyunk. A függöny éppen most hullott le. Dübörög a taps. Suttogás jár szájról szájra: „Újabb Vanringham-siker! Hogy csinálja ez a fickó?" Aztán ütemes kiáltások hallatszanak: „Szerző! Szerző!", mire egy jó kiállású férfiú lép a színpadra. Róla utóbb kiderül, én vagyok. Belépek a reflektorfénybe, felemelem a kezem, s a zsúfolt nézőtér elcsendesedik. „Hölgyeim és uraim! - kezdem. - Köszönöm, köszönöm önöknek a csodálatos fogadtatást. Köszönöm mindannyiuknak. De mindenekelőtt köszönöm a feleségemnek, akinek a szerető támogatása, szüntelen biztatása és tanácsai nélkül ezt a darabot soha, soha nem írhattam volna meg."

- A felelősséget persze mindjárt át is hárítaná. Szép kis trükk, mondhatom.

- „Hölgyeim és uraim! Mindent ennek a kicsi, törékeny asszonynak köszönhetek." Egetverő tapsvihar, maga szégyenlősen meghajol a páholyában, s a harsogó „hogy volt"-ok közepette szemérmesen felém hajít egy szál vörös rózsát. Mondja, tényleg nem lágyítja meg a szívét ez a kép sem?

- Egy cseppet sem. Amit én maga felé hajítanék, az egy rózsánál sokkalta keményebb és nehezebb tárgy lenne. És most, ha lenne szíves, esetleg odébb vonszolná azt a megnyerő termetét? Szeretném beindítani az autót.

- Melyik vonatot akarja a főnök elérni?

- A kettő ötvenhetest.

- Akkor tényleg jól teszi, ha siet. Egyébként az olajfolt immár kiterjedt a bal orcájára is.

- Magát nem tanította meg az anyukája, hogy az ilyesmit illetlenség észrevenni?

- De, csakhogy engem nem zavar a foltja. Kicsit sem. Azt mondom magamban: „Ez a lány a legmaszatosabb teremtés egész Berkshire-ben, szappannal és habkővel kell majd lecsutakolni, de mégis, mégis, ő az a lány, akit szeretek." Voltaképpen csak azt kívántam volna szóvá tenni, hogy meg kellene mosakodnia és fésülködnie, mielőtt útnak indul. Nem szeretném, ha jövendőbeli feleségem úgy tűnne fel Walsingford, e fontos regionális központ utcáin, mintha csak az imént ásták volna elő Tutanhamon fáraó sírjából. Engedje meg, kérem!

Azzal a lány hóna alá nyúlt, és gyöngéden beemelte az autó vezetőülésére.

- Tudja, ifjú Jane-em - folytatta, beszállva mellé -, az egyik dolog, amit igen szeretek magában, hogy olyan karcsú, olyan kecses, olyan... - egyszóval hordozható. Ha maga lenne Mae West, hát nem tudtam volna bemutatni ezt a figurát. Elvinne, kérem, a teraszig? Egy negyedórácskát még a szobrokra áldoznék.

Nincs jobb dolog a nyári verőfényben végzett alkotómunkánál, megszabadítja a művészi szellemet az anyag nyűgétől, s a végtelennel hozza harmóniába. Bizony, Joe Vanringhamet hamarosan tökéletes elégedettség töltötte el. Kimondottan kellemes véletlen, hogy a soron következő szobor, amit munkába kellett vennie, éppen Néró császáré volt. A szőrtelen, felpüffedt arc a lehető legnagyobb teret engedte Joe művészi hajlamainak, aki ez inspiráció hatására valósággal felülmúlta önmagát. Közben azon tűnődött, mily nagyot fordulhat az ember sorsa mindössze néhány röpke nap alatt is.

Alig egy hete, hogy helyzete a walsingfordi kastély vonatkozásában erősen emlékeztetett az Éden kapujában hasztalan befelé kívánkozó perzsa peri helyzetére, most pedig lám megbecsült vendég, akinek naponta megadatik, hogy elcsevegjen Jane Abbott-tal, e csodálatos leányzóval, akinek csekély, de annál inkább szemrevaló termete több szeretetre méltó tulajdonsággal párosul, mint amit ő valaha is elképzelhetett holdfényes éjszakákon ábrándozván, mikor a szellő sóhajtva átlebben a fenyőfák közt, vagy mikor a zenekar a Träumereit játssza.

Néró bajuszkája végének megrajzolása közben a közelmúlt eseményeinek különös alakulásán merengett. Milyen furcsa, gondolta, hogy éppen ő essen így szerelembe, első látásra, mint valami regényhős, mint azoknak az opuszoknak a főszereplői, melyekről Jane-nek mesélt az imént. Hallott ugyan ilyesmit a Mr. Mortimer Busby által a szerzők saját költségén kiadott műveken kívül is megesni, azt azonban álmában sem gondolta volna, hogy vele is megtörténhet. Ehhez túlságosan józannak hitte magát.

Erre tessék, nem más, mint J. J. Vanringham, a hidegfejű régi játékos mégis lépre megy, és ott ragad, mint légy az enyves papíron, mintha csak nem is igazi önmaga volna, hanem Tubby öccse, aki tizennégy éves kora óta képtelen volt egy lány mellett elmenni úgy, hogy virágot ne küldjön neki, és el ne kérje a telefonszámát.

Joe megdermedt. Úgy érezte magát, mint akit az imént egy vödör jeges vízzel zúdítottak nyakon. Mozdulatlanságba meredt és a teraszt fürkészte. Néró császár világtalanul meredt rá, némán esdve méltatlan állapotban hagyott bajuszvégének befejezéséért, de Joe-nak most nem volt ideje holmi császárokkal bajlódni. Miközben ugyanis gondolatai Tubbyra és az ő „nem okos, de hő szerelmi életére", lelkére terelődtek, önkéntelenül is arra a pontra nézett a cédrusfa alatt, ahol öcsikéjének e percben is ülnie kellett volna, és a sokkhatást pont az okozta, hogy az a pont üres volt.

A szék ott állt. A Gyilkosság a Bilbury birtokon elárvultan hevert. És Tubby nem volt sehol. Eltűnt. Joe pedig aggodalommal kérdezte magától: „Vajon hová?"

Könnyen lehet persze, hogy a hiányzó személy mindössze csak a cigerattatárcája feltöltése okán tért be a házba, vagy netán a könyvtárt teszi tűvé egy némiképp markánsabb és izgalmasabb detektívregény reményében. Ez a gondolat valamelyest enyhített Joe nyugtalanságán. Kissé lehiggadva pásztázta hát végig tekintetével a hosszú teraszt, erősen remélve, hogy talál valakit, aki szemtanúja lehetett fivére távozásának. Örömmel fedezte fel, hogy a minigolf egyik lelkes művelője épp lelkesen műveli a minigolfot a főbejárat közelében fekvő pályán, márpedig, ha Tubby volt olyan eszement, hogy tényleg elhagyja a kastélyt, errefelé kellett távoznia.

Odasietett hát a sportemberhez. Éppen akkor érkezett a háta mögé, amikor az a következő ütéshez készülődött. A játékos golfnadrágjának ülepén virító zöld és karmazsin mintázatról tüstént azonosíthatta: Mr. Everard Waugh-Bonner volt az, egy fizetővendégtársa, egy vén trotli, roskatag múzeumi példány, akit eddig nagy ívben igyekezett elkerülni.

- Nem látta véletlenül a testvéremet? - kérdezte, idegességében talán valamivel hangosabban, mint azt a köztük lévő távolság indokolta volna.

Mr. Waugh-Bonner ijedtében hatalmas ugrott, s közben önkéntelenül bevégezte a megkezdett mozdulatot: elütötte a labdát. Mondanunk sem kell, hogy elvétette a lyukat, mégpedig jó egy méterrel. Megfordult, és sértetten meredt Joe-ra sötét szemüvegén át, ami tíz-húsz esztendővel öregebbnek mutatta még annál is, amennyi valójában volt.

- Mit mond?

- A testvéremet. Nem látta véletlenül?

- Elvétettem maga miatt! Minek üvöltözik itten?

- Sajnálom. Nem látta véletlenül a testvéremet?

- Nem is tudtam - vallotta be Mr. Waugh-Bonner őszintén -, hogy van testvére.

Az idő sürgetett, de Joe belátta, ha meg kívánja értetni magát, az elején kell kezdenie a történetet.

- A nevem Vanringham. Az öcsém nemrég még a céd-rusfa alatt üldögélt.

- Hogy? Ó, arról a fiatalemberről volna szó! Maga az ő testvére?

- Igen... Nem látta véletlenül?

- Már hogyisne láttam volna!

- Ha szabadna kérdeznem: hol?

- Hát ott, a cédrusfa alatt - felelte keresetlen egyszerűséggel Mr. Waugh-Bonner, mint akinek potyakérdést tettek fel, majd visszafordult, és újabb ütéshez készülődött.

Egy hosszú pillanatra úgy tűnt, a Bilbury birtokhoz hasonlóan Walsingford Hall is gyilkosság színhelye lesz, de azután Joe -nem kis erőfeszítéssel - lecsillapította magát, s mégsem rántotta ki a korlátolt vénember kezéből az ütőt, nem loccsantotta ki egyetlen mozdulattal az agyvelejét (már ha a fejében töltelékként lötyögő pépet annak lehet egyáltalán nevezni). Sőt még azt is kivárta, míg a hetvenes éveiben járó sportember befejezi a következő ütését - mely mellesleg ugyancsak mellément.

- De most már nem ül ott, a cédrusfa alatt - próbálkozott újra Joe.

- Hát már hogy ülne ott? Hogy ülne ott, amikor sétálni ment?

- Sétálni?! De hová?

- Mit hová?

- Merre tartott, és mikor ment el?!

- A walsingfordi úton indult el vagy húsz perccel ezelőtt - közölte Mr. Waugh-Bonner, és megtoldotta egy kellemetlen horkantással, minthogy a beszélgetőtársa oly sebesen hagyta ott, mint egy kilőtt puskagolyó. Az öregúr sosem kedvelte a fiatalokat, de az efféle ideges mitugrászokat aztán tényleg különösen utálta.

18.

Mr. Bulpitt és Adrian Peake a Rezedán költötték el ebédjüket, az Aranygúnárból hozatott szendvicset falatoztak, és üvegből kortyolták hozzá a sört. Csöndes étkezésnek indult, minthogy Mr. Bulpitt a gondolataiba mélyedt, a terveivel volt elfoglalva, s így alig-alig szólalt meg, a gondterhelt Adrian pedig egyenesen teljes némaságba burkolózott. Aggodalommal töltötte el a tudat, hogy Dwornitzchek hercegné megérkezése a walsingfordi kastélyba minden perccel egyre közelebb van, s neki még mindig nem sikerült kapcsolatba lépnie Tubbyval. Ez a kudarc alapjaiban rengette meg a hangulatát.

Sötét gondolataiból arra riadt fel, hogy a házigazdája kérdést intézett hozzá. Mr. Bulpitt olyan ember volt, aki - ha éppen nem evett vagy aludt - úgyszólván egyfolytában kérdezősködött. Most is, alighogy lenyelte a szendvicse utolsó falatját, és megtörölte a száját rózsaszín zsebkendőjével, máris felnyitotta a zsilipkapukat.

- Mondja, hogyan ismerkedtek meg maguk Imogennel?

Adrian elmesélte, hogy együtt vendégeskedtek valahol, egy hétvégi partin. Erre Mr. Bulpitt megkérdezte, milyen partin.

- A házigazdáink bizonyos Willoughbyék voltak.

- Na és jó volt a társaság?

- Feledhetetlen.

- Barátok?

- Többnyire.

- Imogen barátai is?

- Igen.

Mr. Bulpitt sokatmondón bólintott. Kezdett lendületbe jönni.

- Na, és mi történt? Szerelem első látásra?

- Az.

- Mint derült égből a villámcsapás?

- Úgy.

- Egyetlen villanás?

- Igen.

- Hát úgy az igazi, nemde?

- De.

- És titokban tartották?

- Igen.

- Imogen ötlete volt, ugye?

- Igen.

- Azt akarta, hogy magának legyen ideje előbb megküzdeni a világgal, és megcsinálni a szerencséjét, igaz?

- Igen.

- De azután őlordsága valahogy rájött a titokra?

- Rá.

- És maga után eredt az ostorával?

- Igen.

Mr. Bulpitt felsóhajtott. .Láthatóan helytelenítette az angol földbirtokosság esztelen hevességét.

- Ezt aztán igazán rosszul tette. Elvégre a szerelem az szerelem, nincs mese. Igazam van?

- Hogyne.

- Hát persze - bólintott Mr. Bulpitt. - Az ember nem menekülhet előle. Nem szívelhetem, amikor két szerető szívet ilyen könyörtelenül elválasztanak. Őlordsága persze más szemszögből ítéli meg a dolgot, én megértéssel vagyok az ő álláspontja iránt is. Maga, ugyebár, nincs valami jól eleresztve pénz dolgában. Helyesek az értesüléseim, Mr. Peake?

Adrian elismerte, hogy a forrásai meglehetősen szűkösek.

- Nahát, ez fáj a mi lordunknak - állapította meg Mr. Bulpitt bölcsen. - Az érzelmi szál az ő szemében smafu. Úgy látja ezt a dolgot, mintha az ő lánya - az ő kicsi báránykája, ha szabad így mondanunk...

Kérdő tekintetet vetett Adrian felé, aki néma főbólintással hagyta jóvá a kifejezést.

- Szóval úgy látja, hogy az ő drága kicsi báránykája egy alávaló hozományvadász hálójába került, ezért hát minden követ megmozgat, hogy megakadályozza a házasságot. Ezek a dölyfös brit arisztokraták már csak ilyenek. Csökönyös fickók. Ha nem tévedek, ez a hozzáállás még a régi idők öröksége, tudja, vaskézzel tartani igában a parasztot... Nem kárhoztathatja szegényt, ilyen nevelést kapott. Egyszerűen nem tudja felfogni, hogy „a szerelem mindent legyőz". Jut is eszembe, van erről valami dalocska, szoktam dúdolgatni. Lássuk csak, hogy is van! Ó, igen - Mr. Bulpitt, akinek a világában mondhatni íratlan törvény volt, hogy így tesz, aki dalra fakad, behunyta a szemét. - Igen, igen, valahogy így van, hallgassa csak: „Lehetsz ősi nevedre büszke bár, / Lakhatsz várban, mely magas ormon áll, / Ám több mint hírnév s a pénz, erős / A szerelem mindent legyőz."

Az utolsó hangoknál, mint aki elvégezte a sors által reá rótt kellemetlen, de elháríthatalan feladatot, kinyitotta szemét, és Adrianre szegezte. Tekintete baráti érzelmekről árulkodott.

- Édes fiam - mondta neki -, egyet se törődjék maga Lord Abbott-tal és az ő szempontjaival! Ha nincs kenyere, hát egyen kalácsot!" Maga csak kövesse, amit a szíve diktál, vegye el a lányt! Azzal meg végképp ne aggassza magát, honnét lesz pénzük. Én nagyon megkedveltem a kis unokahúgomat, és igen-igen szeretném, hogy boldog legyen a drága. Az esküvője napján kézhez kap hát tőlem egy félmillió dolláros csekket. Úgy ám!

Néhány pillanatra csend költözött a Rezeda szalonjába, éppen úgy, ahogy Mr. Bulpitt várta. Tudta, hogy a bejelentése szenzációs, és egyáltalán nem örült volna, ha egy közönyös „Valóban?" lett volna rá a válasz. Tetszéssel szemlélte Adrian reakcióját. Szerette volna, ha felajánlása megfelelő fogadtatásra talál, és ezt illetően nem is lehetett kifogása.

Ami azt illeti, Adrian érzék- és egyéb szervei gyakorlatilag megszűntek funkcionálni. Nem tudhatta, de érzelmei nagyban hasonlítottak azon szerencsétlenekéhez, akiket Mr. Bulpitt - régvolt ifjúsága idején - üres palackokkal kólintott főbe. Üveges szemekkel nézett maga elé, végtagjai elgémberedtek, hörögve lélegzett. Tiszta szerencse, hogy már ebédje végére ért, mert ha ezt a bejelentést az Aranygúnár remekbe szabott sonkás szendvicsével egyidőben kellett volna lenyelnie, nyilván megfullad tőle.

Egy teljes perc telt el, amíg úgy-ahogy visszanyerte az uralmat hangszálai fölött. Amikor megszólalt, hangja mintha a sírból jött volna, olyan volt, mint egy spiritiszta szeánszon megidézett, megafonba beszélő szellemé.

- Félmillió dollárt?!

- Igenis, ezt bátorkodtam mondani - Mr. Bulpitt kis szünetet tartott, ujjai csendben malmoztak. - Azaz százezer fontot - tette hozzá olyan képpel, mint aki fáradságos fejszámoláson van túl, ami érthető is, elvégre öttel osztani mégsem olyan egyszerű. - Ez ugyebár szép summa. Az ifjú pár ennyiért már házat is vehet. Indulásnak nem rossz. Adrian Peake ajkait láthatatlan buborékok hagyták el.

- De... akkor ezek szerint... maga gazdag?

Muszáj volt feltennie ezt a kérdést, bár tisztában volt vele, milyen bolondul hangzik. Aki nem gazdag, az nem osztogat félmillió dollárokat másoknak. De ha mégis erőt venne rajta az efféle kényszer, akkor bizonnyal ellenállna neki, hisz jól tudná, a legokosabb, ha a pénzecskéje továbbra is a sublótfiókban pihen. Mr. Bulpittet azonban láthatólag nem hozta ki a sodrából a bugyuta kérdés.

- Az vagyok - felelte nyájasan. - Van mit a tejbe aprítanom.

- Na de százezer font!

- Sejtettem, hogy meg fogja rázni a hír - mosolygott Mr. Bulpitt elégedetten. - Egyet se féljen, édes fiam, marad nekem elég! Milliomos vagyok - azzal felállt, és lesöpörte a morzsákat a kabátjáról. - Ideje mennem. Találkozóm van valakivel.

- De...

- Sose köszönje! Örömmel teszem. Végtére is mire van az embernek pénze, ha nem arra, hogy két szerető szívet egymáshoz segítsen ilyenkor tavasszal?

Ezzel a nyilván becsületére váló érzeménnyel eltelve, ajkain jóindulatú mosollyal Mr. Bulpitt a szekrényhez lépett, ahol a „Whittaker kontra Vanringham" ügy iratait tartotta. Kezébe vette a papírokat, szeretettel nézegette őket egy darabig, aztán az ajtó felé indult. Amikor az órájára tekintett, örömmel állapította meg, hogy még nincs is oly késő, mint gondolta. Lesz tehát még ideje beugrani az Aranygúnárba egy ebéd utáni frissítőre, mielőtt a Tubbyval való légyottjára indulna. Volt egy olyan érzése, hogy az intézmény csapolt söre jobb az üvegesnél, s ezt a hipotézist még ellenőrizni kívánta.

A maga mögött hagyott fiatalember életének egéről mindeközben az imént még oly bőségesen áradó napfény egy szempillantás alatt tovatűnt. Adrian Peake-nek ugyanis eszébe jutott az a nagy műgonddal megfogalmazott levél, melyet Jane-nek írt, s amelyben szakított a lánnyal. Az iménti beszélgetés nyomán támadt elragadtatottság ezért adta át helyét oly hirtelen a kétségbeesésnek.

A levél gondolata savként marta Adrian lelkét. Agónia volt ez a javából. Miután először a „tudatlan indus botorul" eldobta „a gyöngyöt, mi többet ér, mint népe birodalma", s azután arra kellett ébrednie, irgalmatlanul lóvá tette saját magát, Adrian Peake-et olyan kínzó megbánás fogta el, amilyet ember még nem tapasztalt. Úgy érezte magát, mint az egyszeri bányatulajdonos, akinek, mikor végre megszabadult kockázatos részesedésétől, másnap azt kell olvasnia a reggeli újságban, hogy eladott bányája területén új télért fedeztek fel, s a részvények ára az egekbe szökött.

De egy igazán ambiciózus ifjú sosem adja meg magát. Tiporják bár földbe, újult erővel támad föl megint!

Adrian Peake jó néhány percen át ült mozdulatlanul maga elé meredve a székében, körülbelül úgy (amint korábban említettük), miként azok szoktak, akiket előzőleg jól fejbe kólintottak. Azután, mint a felhők közt kibukkanó napsugár, céltudatos fény jelent meg a tekintetében. Tudta, mit kell tennie.

Két perc múlva már a vontatóúton loholt az Aranygúnár felé.

Szűkkeblű és irigy lélek az, aki meg tudja tagadni Adrian Peake-től a csodálatát egy ilyen kritikus helyzetben. A tapasztalat elvégre azt mutatta, hogy az Aranygúnár olyan hely, ahol bármely pillanatban Sir Buckstone Abbottok bukkanhatnak fel, mégpedig ostorral a kezükben. Senki sem tudhatta Adriannél jobban, hogy léptei miféle veszélyes területre viszik. Ennek ellenére ő nem tétovázott. „Bár a test erőtelen, a lélek kész." A Rezeda fedélzetén nem volt íróeszköz, és az Aranygúnár volt az egyetlen hely, ahol tudomása szerint ilyesmire szert tehet. Márpedig annak érdekében, hogy levélpapír és boríték birtokába jutva újabb mesterien megfogalmazott levelet írhasson, és azt eljuttassa a kastélyba, sok mindent hajlandó volt kockára tenni.

Éppen elérte az Aranygúnárhoz vezető útra nyíló kaput, amikor a sövénykerítés másik oldaláról közeledő autó hangját hallotta meg, s egy perc múlva elsuhant mellette egy kétüléses sportkocsi. A jármű hamar elérte a kereszteződést, befordult, és eltűnt Walsingford irányába, de nem oly gyorsasággal azért, hogy Adrián ne látta volna meg Jane-t a kormánynál, mellette pedig az apját, az ostorkezelés elismert szaktekintélyét.

Jóleső hullámokban öntötte el a megkönnyebbülés. Ez a látvány ugyanis azt jelentette, hogy a hirtelen haragú baronet részéről mostanában nem lehet szó rajtaütésről, egyben azt is, hogy mivel Jane valami ismeretlen helyre távozott, nem kell kapkodnia a levél megírásával. Lesz rá ideje bőven, hogy alaposan átrágja minden szavát, kicsiszolja a mondatait, és biztos lehet afelől, hogy a levél így is előbb jut el Walsingford Hallba, mintsem a kisasszony visszatérne.

Mire a fogadóhoz ért, futás helyett már jóformán csak baktatott, néhány perc múlva pedig már laza nyugalommal mártogatta tollát abba a furcsa fekete löttybe, amit a fogadóban tinta címén tartottak. Csak úgy hasította a papírt a toll hegye - ami nem csoda, mivel az utóbbi hónapokban többnyire csak pipatisztogatásra használták a vendégek. Adrian belefeledkezett a munkába, úgy ment a levélírás, mint a karikacsapás.

Könyörögve kérte Jane-t, legyen olyan jó, és felejtse el előző levelét, amit már minden bizonnyal kézhez kapott. Erősen lehangolt állapotban írta, tette hozzá, efféle rossz kedélyhullám pedig a legkiválóbb embereket is eléri olykor. Felvetette azt az eshetőséget is, hogy ama bizonyos levél írásakor átmeneti elmezavar vett erőt rajta. De mára már, biztosította szerelmét, lehullott a hályog a szeméről, ismét tisztán lát.

Elismeri, fogalmazott tovább, hogy az lenne az eszményi helyzet, ha Jane atyja beleegyezését adná frigyükhöz, de a mai világban már nem elfogadható, hogy a szülői önkény a boldogság útjába álljon! Sir Buckstone, folytatta, azért ellenzi a házasságot, mert ő szegény. De hisz a pénz nem minden! A szerelem, miként Adrian fogalmazott, mindent legyőz.

Nem is rossz ez a levél - gondolta, amikor újraolvasta, és még akkor is ez volt a véleménye, mikor egy félkoronás kíséretében Cyril, J. B. Attwater fia kezeibe helyezte. Az ifjút teniszezés közben csípte nyakon a kertben, és fölkérte, hogy a küldeményt juttassa el céljához, a kastélyba.

Nézte, ahogy a gyerek elindul, aztán sarkon fordult, és a fogadó italmérése felé indult. Irodalmi erőfeszítései következményeként jócskán megszomjazott.

J. B. Attwater unokahúga most is a pult mögött állt, Londonról álmodozva, s közben gépiesen töltögette az italt. Ez alkalommal épp egy idősebb urat örvendeztetett meg egy pint barna sörrel. Az öregúr viseltes kordnadrágjának erős illata arról árulkodott, hogy napjai nagyobb részét disznók körében időzve tölti. Adrian láttán a lány érzékelhetően felderült. Korábban nem találkoztak ugyan, mert azon rövidke pár napban, míg Adrian az Aranygúnár rendszeres vendége volt, véletlenül elkerülték egymást, de a fiatalember feltűnően városias külsejét a lány azonnal megnyerőnek találta. Amikor a kordnadrágos megitta sörét, és maga után csóvaként tömény disznószagot vonszolva eltávozott, a kisasszony tüstént barátságos társalgást kezdeményezett Adriannel.

- Maga londoni, ugye? - tért a lényegre rögtön, miután kölcsönösen megállapították, micsoda egy meleg nap van máma, és hogy minden kilátás szerint a szép idő alkalmasint tartós marad a vidéken.

Adrian az igazsághoz híven azt felelte, hogy igen, Londonban van az otthona.

- Az enyém is - sóhajtott Miss Attwater. - Bárcsak ott lehetnék. Sokáig marad errefelé?

- Nem tervezem.

- Gondolom, fent lakik a kastélyban.

- Nem, egy hajón lakom.

Ez érdekelte Miss Attwatert.

- Csak nem Mr. Bulpitt lakóhajóján?

- De igen. Ismeri tán Mr. Bulpittet?

- Elég gyakran jár ide. Ő aztán igazi úriember! És milyen kedves.

- Az.

- Mindig ragyog, és micsoda vicceket tud! Alig fél órácskája járt itt egy gyors italra - csevegett tovább derűsen Miss Attwater, majd benyúlt a pult alá, és egy papirost húzott elő -, ezt meg itt felejtette! Letette a pultra, míg elbeszélgettünk, aztán nem itt hagyta? Én meg csak akkor vettem észre, amikor már elment. Igazán odaadhatná neki, ha találkozik vele.

Adrian átvette a dokumentumot. Színe szerint kék, fajtáját tekintve bírósági papír volt. Neki az égvilágon semmit sem mondott a látvány, minthogy Dwornitzchek hercegné és egyéb hölgyek nagylelkűsége jóvoltából soha életében nem látott még bírósági idézést, így aztán teljes közönnyel vágta zsebre az irományt. Miss Attwater elgondolkodva törölgette a pultot.

- Kíváncsi lennék, mit akart ezzel - mondta. - Ha tudni akarja, mit gondolok, hát ez a Mr. Bulpitt titokzatos egy ember ám!

- Ó, gondolja?

- Mert hát, kezdjük azon, mit is keres itt a faluban tulajdonképpen? Nem tudom, maga is észrevette-e, de ugyebár Mr. Bulpitt amerikai. Adrian bólintott, kifejezvén, nem kerülte el a figyelmét ez a körülmény.

- Na mármost! Mit keres egy amerikai úriember egy ilyen porfészekben, kérdem én, és miért lakik lakóhajón? Én biz' megkérdeztem tőle szemtől szembe, de csak nevetett, és elterelte a szót. Megkérdeztem John bácsit is, hogy tudja-e, miért van itt, de ő is lerázott.

- Tényleg?

- Kis híján leharapta a fejemet! Azt mondta, törődjek a magam dolgával, és ne zaklassam a vendégeket. Na ez aztán végképp szöget ütött a fejembe, mondhatom. Nem volnék meglepve, ha ez a Mr. Bulpitt forralna valamit. Nem lehetséges, kérdem magamtól, hogy nemzetközi kémmel van dolgunk? Annyi ilyet olvas az ember.

Adrian erre azt felelte, hogy egy nemzetközi kém aligha találna magának feladatot Walsingford Parvában.

- Hm, ez igaz - ismerte el Miss Attwater.

E pillanatban új vendég toppant be az italmérésbe, így hát a kisasszony kénytelen-kelletlen háttérbe szorította társasági énjét, és visszavedlett üzletasszonnyá. Amikor ez a vendég is eltávozott végre, visszatért a félbehagyott témához, de ezúttal Mr. Bulpitt sokoldalú jellemének egy másik aspektusát kezdte firtatni.

- Nem akármilyen humora van ám ennek a Mr. Bulpittnek. Magát még nem tréfálta meg?

- Miféle tréfára gondol?

- Ó, hát olyan ugratásokra, tudja. Nagyon ügyes ám az ilyesmiben. Mesélte nekem, miket műveltek annak idején, Amerikában. Én bizony nem laknék vele egy lakóhajón, annyi szent. Folyton reszketnék, hogy mikor lök majd be a vízbe, mikor dug patkányt az ágyamba. Most is valami pasast ment megtréfálni.

- Ne mondja!

- De bizony, a bokorból előugorva fog majd ráijeszteni.

- Bokorból? Előugorva?

- Ó, igen. A pasas olyan hangot ad majd, mint a kenderike, és akkor ő ugrik.

- Na de mi értelme ennek az egésznek?

- Ó! - torpant meg egy pillanatra Miss Attwater. - Hát most olyat kérdezett, amire magam is szeretném tudni a választ! Azt mondja, majd jó nagyot nevetnek, de akármi legyek, ha nem többről van itt szó... Na ez az, hát ezért mondtam én, hogy olyan titokzatos egy ember ez a Mr. Bulpitt.

Ezen a ponton számos újabb vendég rohamozta meg a bárpultot, és mivel nyilvánvalóvá lett, hogy bizalmas beszélgetésük folytatására semmi remény, Adrian kihörpintette a sörét, és távozott.

A lakóhajó felé sétálva bizonyos mértékű nyugtalanságot észlelt magán. Nem nagy öröm egy amúgy is feszült idegállapotban élő ifjúnak rádöbbenie, hogy olyasvalakinek a vendégszeretetét fogadta el, aki, mint Mr. Bulpitt, végül is semmiségnek tartja mások fejbekólintását. Most pedig egyszerre nem kiderül róla, hogy bokor mögül veti magát ártatlan járókelőkre? Az ember ilyenkor önkéntelenül is azt kérdi magától, vajon hol van mindennek a határa? Azzal ugye semmi baj, ha egy amúgy barátságos ember némileg hirtelen természetű, de Adrian Peake-nek most arra kellett gondolnia: vajon meddig marad ez a bokorugró- és főbekólintó-művész barátságos?

Mélységes hála töltötte el, amiért walsingfordi tartózkodásának ez az utolsó napja. Elérte a Rezedát, és végigmászott a pallón. Ahogy lábát a fedélzetre tette, nyílt a kajüt ajtaja, s egy anyaszült meztelen alak lépett ki rajta, törülközőt lóbálva.

Tubby Vanringham volt az.

Tubby tért előbb magához a váratlan találkozás okozta meglepetésből. Meghökkent Adrian láttán, úgy hitte ugyanis, hogy az mérföldekre van Walsingfordtól, de annyi minden aggasztotta mostanában, hogy nem maradt hely a lelkében azzal törődni, mit művel valójában egy Adrian Peake. Ha itt van, hát itt van - intézte el magában a kérdést Tubby. Letörölt egy izzadságcseppet a homlokáról, és megszólalt: - Jó napot!

Adrian visszhangozta a köszönést, majd újra csend állt be közöttük.

- Úszni megyek - közölte végül Tubby.

Egy Adriannél kevésbé éles szemű megfigyelő is azonnal észrevette volna, hogy hősünk esetében mennyire időszerű egy mártózás. A rekkenő délutáni hőséggel dacolva láthatóan futásra adta a fejét, és most majd elolvad, olyan melege van. Mr. Bulpitt erőteljes, bár némelyeknek talán egy kissé visszatetsző megfogalmazásában: izzadt, mint kuplerosné a templomban.

- Melegem van - magyarázta.

- Úgy is néz ki.

- Úgy is érzem.

- Sietett?

- Futottam - helyesbített Tubby. - A walsingfordi út második mérföldkövétől egészen idáig!

- Micsoda? De miért?

- Hogy én érjek előbb ide, és eltépjem... - Tubbynak eszébe jutott valami. - Mondja csak - folytatta -, ugye maga lakott itt, ezen az istenverte ladikon? Van itt olyan hely a kajütön kívül, ahol az ember papírokat rejtegethet? A szalont már átkutattam, mégpedig mondhatnám „sűrűfésűvel", de ott nincs.

- Papírokat? - Adriannek erről eszébe jutott, hogy a pultoskisasszony a fogadóban valami papírt bízott a gondjaira. A zsebébe nyúlt. - Nem lehet, hogy ezt keresi? - nyújtotta Tubby felé az irományt szolgálatkészen.

Szavai és az azokat kísérő mozdulat így együtt leírhatatlan hatást gyakoroltak Tubbyra. Ott állt, törülközővel a dereka körül, és amerikai urakra jellemző elfogulatlansággal csevegett. De most nagyot ugrott hátrafelé, mint akinek mérges kígyó keresztezte az útját, és tüstént védekező állásba helyezkedett. Ökleit fenyegetőn maga elé tartotta, és a tekintete nem sok jót ígért Adriannek.

- Ha még egy lépést tesz felém, bizony isten leütöm. Adrian elképedt. Úgy látszik, a sors ma csupa hóbortos alakkal hozza össze, ráadásul emennek a jellemzésére itt a „barátságos" jelző fel sem merülhetett. Tubby Vanringham leírására egy olyan, szavait gondosan megválogató írásművész, amilyen például a néhai Gustave Flaubert, ezt a kifejezést fontolóra se vette volna. Meglepetésében egy ideig csak tátogni tudott.

- De hát mi ütött magába?

- Tudja azt maga nagyon jól.

- De téved, mert halvány fogalmam sincs!

- Ne mondja. Hát nem a Bulpitt adta oda azt magának, hogy alattomban a kezembe nyomja?

- Ottfelejtette a fogadóban. Nekem a csaposkisasszony adta oda.

Tubby zordsága enyhült, de változatlanul óvatos maradt.

- Na jó. Kész vagyok elhinni, hogy maga mégis tisztességes ember, és nem hazudik. De nem kockáztathatok. Tépje össze nyomban, és dobja a folyóba!

- De hisz ez Mr. Bulpitté.

- Naná, hogy Mr. Bulpitté! Gyerünk! Tépje össze.

- De már megbocsásson... hát én tényleg nem értem...

- Szeretne egyet a képébe? - közelítette meg a kérdést Tubby egy másik nézőpontból.

Eltekintve talán attól a lehetőségtől, hogy Sir Buckstone Abbott hirtelen testet ölt a légből, ostorral a kezében, Adrian semmit sem szeretett volna ennél kevésbé. Tartotta magát ugyan a meggyőződéséhez, hogy házigazdája tulajdonában nem szép dolog kárt tenni, de ha ehhez képest a másik lehetőség az, hogy kaphat egyet a képébe, a tulajdonnak bizony el kell szenvednie azt a kárt. Nem tudatták vele ugyan kimerítő pontossággal, mi az, amit a képébe kaphat, de abban biztos volt, hogy nem örülne neki. Ezért aztán precízen követte beszélgetőtársa utasításait, s egy perccel utóbb a kék dokumentum fecnijei lomhán libegtek lefelé a folyón, mint valami papírhajó-armada.

E történések Tubbyra gyakorolt megnyugtató hatása jóleső érzéssel töltene el minden békeszerető embert. Az ellenségesség egy csapásra tovatűnt a nudista fürdőző ábrázatáról. Mély, megkönnyebbült sóhajt hallatott, majd megkérdezte Adriant, van-e cigarettája. Mikor erre kedvező választ kapott, megkérdezte azt is, van-e tüze. Kapott tüzet. Szívélyesen megköszönte. Lassanként kezdett az egész olyan lenni, mint valami szeretetvendégség.

- Ne haragudjon az iménti gorombaságomért - szólalt meg Tubby. - Nem voltam egészen biztos benne, hogy az az átkozott papír nem kézbesíthető-e esetleg meghatalmazott által is.

- Na de mi volt az?

- Egy idézés.

- Idézés?

- Mégpedig házassági ígéret megszegése tárgyában.

- Na de mi köze ehhez Mr. Bulpittnek?

- Kézbesíteni akarta nekem! És akár hiszi, akár nem - folytatta Tubby, egészen elsötétült a képe, ahogy a visszataszító cselfogásra gondolt -, a vén ördög rávett valami lányt, hogy telefonon randevúra hívjon, egyenest a walsingfordi út második mérföldkövéhez. Alighogy odaérek, és megbeszélés szerint a kenderikemadár hangját utánzom, hát nem Mr. Bulpitt ugrik ki a bokorból? Mit mondjak, néhány évet elvett az életemből az ijedelem!

Örömmel látta, hogy beszélgetőtársának kidüllednek a szemei, leesik az álla - nyilván az iszonyattól, amivel minden jóérzésű ember természetszerűleg reagál arra, ha megtudja, mennyire mélyre tudnak süllyedni egyesek. Ismeretségük kezdete óta most először gondolt jó szívvel Adrian Peake-re. Hitvány alak, de ennek a hitvány alaknak azért vannak érzései.

- De legalább - Tubby hangjából bizonyos komor elégedettség csengett - én is elvettem néhány évet az életéből, annyi szent. Mert mit gondol, mi történt? Már éppen azt mondtam magamnak, itt a vég, amikor hirtelen megmerevedett, és vadul vájkálni kezdett a zsebében. Mondom neki: „Gyerünk már, essünk túl rajta!", ő meg idétlenül felnevet, és azt mondja, hogy mára el kell halasztanunk a dolgot, mert valószínűleg a hajón felejtette a papirost. És akkor végre éreztem, hogy elérkezett az én időm, egy kicsit törleszthetek a riadalomért és a lelki gyötrelmekért, amelyekben mostanában miatta részem volt.

Különös, gurgulázó nevetés tört fel Adrian Peake-ből. Nem volt azonban sem elég harsány vagy magával ragadó ahhoz, hogy eltérítse Tubbyt a mondókájától.

- Behúztam neki egyet. Bizony, vettem egy nagy lendületet, és bepancsoltam neki. Aztán megragadtam a gallérjánál fogva, és megráztam, mint Krisztus a vargát. Kiesett a protkója, és elgurult, de engem az se lepett volna meg, ha a szemei is kiugranak a helyükből. Merthogy igazán alaposan megcibáltam ám! Aztán otthagytam a földön fekve, és iderohantam a hajóhoz, hogy előkerítsem a nyamvadt papírját, és megsemmisítsem. És most darabokra tépve úszik a folyóban, hál' istennek, és napokba telik, mire ez az alak újat szerez. Addig viszont...

Adrian végre megtalálta a hangját.

- Azt akarja mondani, hogy ez a Mr. Bulpitt bírósági kézbesítő?

- Az hát.

- De hát gazdag ember!

- Dehogy gazdag!

- Nekem azt mondta, milliomos!

- Csak viccelt.

Az émelyítő eshetőség - mi több, majdhogynem bizonyosság! -, hogy ez valóban így van, valósággal kicsontozta Adrian Peake-et. Szédülő elméjében felvillant, mit is mondott a csaposlány a fogadóban Mr. Bulpitt kedvenc szokásáról, mások megtréfálásáról, és ráeszmélt, micsoda rémes bonyodalmakba is keveredett túlzott hiszékenysége miatt.

Megcsalatva Mr. Bulpitt hitelesnek látszó meséjétől, kiöntötte a szívét Jane-nek ama bizonyos gondosan megformált levélben, és Cyril Attwater előzékenysége révén az írás nyilván már fel is jutott a kastélyba. Hacsak egy jótékony földrengés nem nyelte el Cyrilt, vagy egy jobbérzésű medve nem ugrott elé a bokorból, hogy felfalja, az a levél már ott fekszik az asztalon, várva Jane hazatértét.

Adrian Peake egy pillantás erejéig igyekezett szembenézni a dolgok állásával, de azonnal el is fordította lelki tekintetét az iszonyú látványtól. Bármily rövid volt is e pillantás kínos helyzetére, Adrian nyomban beteg lett tőle. Azelőtt sem boldogította a gondolat, hogy egyszerre két nővel jár jegyben, de azzal nyugtatta magát, hogy legalább írásos bizonyítéka nincs a Jane iránti elköteleződésének, egy szóbeli megállapodást pedig ugye bármikor le lehet tagadni.

- Na megyek, úszom egyet - mondta Tubby.

- Magával tartok, azt hiszem - mondta kurtán Adrian.

Úgy érezte magát, mint akit kiütéses forróláz kerülget, s azt remélte, a hűvös víz talán ád némi átmeneti enyhet.

19.

Ezenközben - bár Adrian Peake nem tudott róla, és ha tudott volna, akkor sem törődött volna vele, minthogy olyan ember volt, akinek az érdeklődési köre leginkább csak önmaga - a közvetlen közelében másoknak is megvolt a maguk baja. Azon a rövid útszakaszon, mely Walsingford kastélya és a falu között húzódik, egymáshoz igen közel - és Joe Vanringham minden lépésével, valamint Jane Abbott kis kétülésese kerekének minden fordulatával egyre közelebb - nem kevesebb, mint három „szív roskadozott a bánat terhe alatt". Az egyik ilyen roskadozó szív Joe-é volt, a másik Jane-é, a harmadik pedig Mr. Bulpitté. Ez a maga nemében helyi rekordot jelentett, minthogy az álmos bekötőút általában teljességgel üres volt, és mind gyalogos, mind gépjárműforgalom igen ritkán zavarta békéjét.

Joe-t súlyos lelkifurdalás emésztette, úgy mardosta, hogy már-már a csontjáig hatolt. Míg az autóúton vonult a tőle telhető legsebesebb iramban, átélte mindazt a gyötrelmet, amit egy áruló érezhet, vagy az őr, aki elaludt a váltó kezelése közben, ezzel fontos feladatára alkalmatlannak bizonyulva. Egyfolytában azt hajtogatta magának, hogy hiszen tudván tudta, micsoda egy tökfilkó az ő öcsikéje, kellett volna, hogy legyen benne hát elég éberség! Micsoda vétek volt hagyni, hogy őrző figyelme elkalandozzék akár csak azokra a percekre is, amelyeket a kocsiszínben annak szentelt, hogy újfent megkérje Jane kezét. Ha az ember olyan fickót őriz, amilyen ez a Tubby, hát nem elég csak úgy leültetni egy székre, és kezébe nyomni egy detektívregényt, aztán arra számítani, hogy majd szépen ott is marad egy helybe szögezve... Vadászpuskával a kézben kellett volna őrködni felette! Joe úgy érezte, könnyelműen eljátszotta a szent bizalmat, amit beléje vetettek. A benne dúló lelkifurdalást bensőjében csupán a fel-feltámadó óhajtás színezte, hogy bár lenne valamivel hűvösebb, és volnának egy kicsivel alkalmasabbak a körülmények a nyomozásra.

Jane-t ezzel szemben nem a lelkifurdalás gyötörte, sokkal inkább forrt a dühtől. Szemében a már ismerős fenyegető fény csillogott, szívében sötét és viharos érzések dúltak.

A délutáni posta éppen akkor érkezett, amikor indulni készült Walsingfordba, s a levelek között volt Adrian Peake igen körültekintően megfogalmazott egyes számú opusza.

Nem volt ideje elolvasni, csak mintegy tíz perce jutott hozzá, miután az édesatyját szállító vonat kigördült az állomásról, a levél tartalma tehát még az első benyomás elevenségével élt a lelkében, hogy akár szórul szóra idézni tudta volna. Most tövig nyomta a gázpedált, hogy minél előbb elérje a kastélyt, és kivesézhesse az előállott helyzetet Joe-val. Összepréselt ajkai időről-időre felnyíltak, ilyenkor mintha lángok csaptak volna elő a torkából. Összefüggéstelen szavak törtek fel belőle félhangosan, melyeket közelgő találkozásuk alkalmával kívánt Joe-hoz intézni.

A második mérföldkő környékén vánszorgó Mr. Bulpitt bánata abban különbözött az előbbiekétől, hogy lényegét tekintve inkább volt fizikai, semmint spirituális jellegű.

Tubby ökölcsapása nem rendítette meg különösebben, noha az a maga nemében igen erőteljes balegyenes volt, s az orra vérét is elindította. Mr. Bulpittet nem először érte ilyen típusú inzultus. Valójában szakmai életútjának legaktívabb éveiben számtalanszor kellett megtapasztalnia ilyesmit, már-már úgy kezelte a jelenséget, mint mindennapjainak rendes részét. Inkább az zavarta mélységesen, hogy új, ragyogó fogsora az ütés következtében kirepült a medréből. Anélkül pedig úgy érezte magát, mint Sámson, miután megfosztották a hajától". Az ember az idők során megtanulja, miként kell az orrba vágásokon „mint lépcső fokain általlépve emelkedni följebb, törni magasabb ideálok felé", ám a protézise nélkül teljesen elveszett.

A rázás, mit Tubby kezétől kellett elszenvednie, némileg kótyagossá tette, elhomályosítva egyébkor irigylésre méltó tisztánlátását, de arra azért emlékezett, hogy merre repültek a fogai. Észak-északkeleti irányt vettek fel, így hát ő maga is arra indult volna éppen, amikor Jane kocsija feltűnt a láthatáron. A kis piros autó nagy porfelhőt kavarva, csikorgó fékkel állt meg mellette. Jane feltépte az ajtót, és kiugrott az autóból. Nagyon meg volt rémülve. A négykézlábra ereszkedett, vérnyomok csúfította Mr. Bulpitt meglehetősen ijesztő látványt nyújtott. Jane nem volt ilyesmihez szokva. Burokban élt, s még sohasem kellett semmilyen tragédiával szembesülnie, attól az esettől eltekintve, amikor a szakács egy szardíniásdoboz felnyitása közben csúnyán elvágta a hüvelykujját.

Nem csoda, hogy nem ismerte fel Sam bácsikája rózsás, kerekded vonásait a beesett, véres arcon. Csak egyszer látta a bácsit, s egészen más körülmények között. Joggal hitte hát, hogy egy sajnálatos baleset áldozatát látja, akit elütött egy autó, és ekként számolt be az esetről Joe-nak is, mikor az néhány perc múlva feltűnt a körükben.

Megörült Joe-nak. Adrian Peake a levelében rá hivatkozott forrásként, azt állította, tőle értesült arról, hogy Sir Buckstone Abbott egy ostorral a kezében üldözi, és Jane-nek nem esett nehezére átlátni, miféle indítékai lehettek Joe-nak, mikor ezt az értesülést a tudomására hozta. Mégis örült, hogy látja. Bármilyen fekete legyen is a fiatalember lelke, a teste megnyugtatóan izmos, márpedig most nyers erőre van leginkább szüksége, hogy a szerencsétlen sebesültet beemelhessék az autóba, és orvoshoz vigyék. Jane ugyanis ezen iparkodott, amióta csak meglátta szegény elgyötört embert az út mellett.

Erőfeszítései azonban mindeddig hiábavalóak voltak, minthogy Mr. Bulpitt a maga részéről makacsul megtagadta a függőleges testhelyzet ismételt fölvételét: a lány minden igyekezete ellenére csendes eltökéltséggel négykézláb maradt. Keresgélt tovább, elszántan, mint a kutya, ha szagot fogott. Fel sem merült benne, hogy bárki azt hihetné róla, megsérült. Nem akart mást, csak hogy hagyják végre békén, hadd fejezze be a kutatómunkáját. Megpróbálta ezt Jane-nek is megmagyarázni, de a rémes, értelmetlen óbégatás, ami elhagyta ajkait, unokahúgát csak még jobban megrémítette.

Bár Jane határozottan megkönnyebbült, mikor meglátta Joe-t, nem akarta, hogy valamely félreértés támadjon köztük, értésére kívánta hát adni a vele kapcsolatos súlyos nemtetszését. Az, hogy felettébb kapóra jött érkezése, mit sem változtatott Jane abbéli véleményén, hogy előzőleg gyalázatosan viselkedett. Ha van a földön olyan férfi, aki megérdemli, hogy egy lány előtte kihúzza magát, és olyan hangon beszéljen vele, mint hercegnő a lovászfiúval, akkor Joe minden kétséget kizáróan az. Jeges fensőbbséggel szólította meg tehát.

- Mr. Vanringham, ezt az embert elütötte egy autó.

Joe azon nyomban átlátta a helyzetet. Kissé lihegett ugyan, de kimerült tüdővel is gáláns, önfeláldozó, egyszóval valódi úriember maradt. Elegendő saját szerzői költségen kiadott regényt olvasott ahhoz még Mr. Busbynál, hogy tudja, mit tesz az igazi férfi hasonló helyzetben. Magára vállal minden felelősséget, mint Cecil Trevelyan a Izgatott szívek című örökbecsű opuszban, nem is beszélve Lord Fotheringhamről, az Egyszer májusban feledhetetlen főhőséről. Egyetlen röpke, de intelligens pillantást vetett Mr. Bulpittre, aki ekkorra már lecövekelt a mérföldkő tövében, majd félrevonta Jane-t, és halk, feszült hangon a következőket mondta:

- Én vezettem! Ezt ne feledje! A mi verziónk így hangzik majd, és ragaszkodnunk kell hozzá tűzön-vízen át. Én vezettem, maga csak...

- Mit hadovál itt összevissza? - jajdult fel Jane, aki ezt a hősködést most határozottan fárasztónak találta. - Csak nem hiszi, hogy én ütöttem el?

- Miért, hát nem?

- Hát persze hogy nem. Így találtam, amikor ideértem.

Joe megvizsgálta Mr. Bulpittet. A mérföldkő körüli fű nem rejtette a hőn keresett kincset, a szerencsétlen áldozat tehát továbbkúszott az út mentén, mint valami Nabukodonozor, aki éppen jobb legelőt keres magának.

- Ebben az állapotban?

- Ebben.

- Négykézláb?

- Négykézláb.

- Így körözve és szaglászva?

- Igen, igen, igen, és ha még egyszer kérdi, akkor is igen! Biztosan autó ütötte el szegényt, aztán cserbenhagyta.

- Nehéz lenne másra gondolni.

- Gondolja, hogy a végét járja?

- Hát nem tűnik valami élénknek.

- Az előbb akart valamit mondani, de nem tudott rendesen beszélni.

- Nyilvánvalóan megzavarodott szegény. Ilyen esetekben az ember nyersebb lénye tör felszínre.

- Azt akartam mondani, hogy nem értettem rendesen, mit mond. Csak valami gurgulázó hang tört fel belőle. Biztosan sokkot kapott.

- Hol van a legközelebbi orvos?

- A faluban. Dr. Burke. De most biztosan nincs otthon. Ilyenkor a betegeinél vizitál.

- Na és Walsingfordban?

- Ott biztos akad orvos, de én egynek se tudom a címét.

- Hát akkor odamegyünk, és majd kérdezősködünk... Na né, hisz ez fölkelt!

Mr. Bulpitt feltápászkodott, és feléjük tartott. Az imént ugyanis arra a belátásra jutott, hogy a kutatómunkája nélkülözi a tudományos szisztematikusságot. Három pár szem több, mint egy. Jane unokahúgával és a fiatalemberrel - akiben felismerte az ifjú T. P. Vanringham testvérét - az ő szakszerű irányítása alatt megfelelő keresőexpedíció indítható. Ezt az ideát közölni akarta velük is.

- Fiatalok! A helyzset azs, hozs nem találom a fogzsoromat. Nagyon hálázs lennék, ha zsegédkezset nyújtanának a kerezsézsben. Itt kell lennie valahol! - mondta.

Tudatában volt ugyan annak, hogy szónoklatának előadásmódjából ezúttal valahogy hiányzik a kristályos tisztaság, mégis meglepte, hogy Joe reakcióképpen ijedt pillantást vetett Jane felé, aki visszanézett rá, majd elkiáltotta magát: „Most!" Mr. Bulpitt meglepetése jeges döbbenetté fokozódott, mikor hirtelen két izmos kar kapta derékon, gyöngéden fölemelte, és elhelyezte az autóban. Még mielőtt egy szót is szólhatott volna, Jane már a kormánynál volt, Joe beugrott a hátsó ülésre, a kocsi kifarolt, megfordult az úton, és lendületesen gyorsulva Walsingford felé vette az irányt.

Szenvedélyes veszteségérzés öntötte el Mr. Bulpittet. A siker küszöbéről ragadták el! Biztosra vette, hogy csak még egy kis szervezett erőfeszítést tesz, és megtalálja az elveszett fogsort. Hangot is adott a tiltakozásának.

Egy barátságos kéz nyúlt ki a háta mögül, és kedvesen vállon veregette.

- Minden rendben lesz - nyugtatgatta Joe a beteget. - Dőljön csak hátra nyugodtan, közel a segítség. Csak pihenjen...

- Jane, én ismerem ezt az embert - tette hozzá, miután utasuk eltorzult ábrázatát behatóbban szemügyre vette -, ott lakik a hajón!

Bulpittnek hívják.

- Micsoda?! Nahát, tényleg!

- Ismeri talán?

- A nagybátyám.

Ez a hír ugyancsak meglepte Joe-t. Sir Buckstone Abbottnak ugyanis az utasukkal szemben tanúsított korábbi viselkedésében semmi sem utalt arra, hogy az utóbbi a sógora lenne. Hogy többet ne mondjunk, hiányzott belőle az a szívélyesség, amire az ember joggal számíthatna egy baronettől hites feleségének rokonai iránt. Inkább hasonlított egy ember és egy kígyó viszonyához az övék, holott ezek ugyebár egymással nem állnak semmiféle atyafiságban.

- Az édesanyja neve tehát Bulpitt volt?

- Igen.

- Azt hiszem, felettébb bölcs döntés volt, hogy felcserélte egy olyan bájosan csengő névvel, amilyen az Abbott. Hát tényleg a bácsikája?

- Már mondtam, hogy az.

- Na, akkor lépjen a gázra, különben hamarosan már csak a néhai bácsikája lesz.

Az autó tovarobogott. Joe úgy ítélte meg, elérkezett a megfelelő pillanat, hogy rámutasson az előállott helyzet olyan lelki vonatkozásaira, melyek - meglehet - elkerülték Jane figyelmét.

- Tudja - fogott hozzá, miután fél kézzel kényelembe igazította Mr. Bulpittet, majd kissé előredőlt - bármily sajnálatos is az eset, nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy ennek is megvan a maga jó oldala. Közel hozott minket egymáshoz. Nincs jobb egy kellően nagy érzelmeket megmozgató közös élménynél. Az ilyesmi szoros kötelék két ember között. Egybeforraszt. Ezek után másképpen fog rám gondolni!

Nem könnyű egy ifjú hölgynek lesújtó pillantást vetnie valakire, miközben vezet. Különösen nem, ha az illető pillantás áldozatának szánt egyén a bal válla mögött helyezkedik el, de Jane megtett minden tőle telhetőt. Hogy ezzel kis híján kiakasztotta a nyakcsigolyáját, nem javított különösebben a lány hangulatán.

- Azt maga csak szeretné!

- Na de hogy értsem ezt?

- Ha megjártuk az orvost, részletes magyarázattal fogok szolgálni.

- Inkább most mondja el, ne csigázzon! Lehet, hogy csak a borúlátásra hajló képzeletem játszik velem, de mintha volna valami furcsa a hangjában. Valami kimértség, valami tartózkodás. Már-már nyerseségnek nevezhetném. Csak nincs valami baj?

- Van.

- De hát micsoda? Mi történt? Mikor utoljára láttam, még nem volt kifogása az ellen - mondhatnám talán azt is, bátorított -, hogy átfogjam a derekát. A kocsiszínben, ha még emlékszik...

- A kocsiszínben még nem ismertem a levelet, ami visszatértemkor az asztalon várt, az előcsarnokban.

- A levelet? Miféle levelet?

- Ami a délutáni postával érkezett.

Joe rosszat sejtett. Önmagában persze semmi különös nincs abban, ha Jane levelet kap a délutáni postával. Míg a kocsiszínben beszélgettek, látta is egy pillanatra a postást elsuhanni rozzant biciklijén. De mintha valami baljóslatú árnyalat volna a lány hangjában. És bár Jane iménti lesújtó pillantása inkább rövid volt és némileg bizonytalan, mintsem hosszas és megsemmisítő, ahhoz azért elég hosszú volt, hogy meglássa benne a közelgő vészről árulkodó villanást.

- Ó, igen? - kérdezte.

- Adrian Peake-től érkezett.

Joe visszavonta gyámolító kezét Mr. Bulpitt vállairól, és elgondolkodva vakargatta az állát. Egy nálánál sokkal kevésbé agyafúrt ember is tudhatta volna már ennyiből, hogy valami baj van készülőben. Azzal tökéletesen tisztában volt, hogy ha egyszer a hitvány Peake tollat ragadott, irományában nyilván olyan témát érint, ami nagy zavart képes okozni.

Mégis igyekezett menteni a menthetőt.

- Adrian Peake-től, azt mondja? Lássuk csak, ki is ez az Adrian Peake. Ó persze, hát már emlékszem! Szegről-végről ismerjük is egymást... A maga helyében nem vezetnék ennyire sebesen.

Jane rátaposott a gázra.

- Mr. Vanringham, tudatában volt-e ön annak, hogy Adrian a férfi, akivel jegyben járok?

- Ugyan honnan az ördögből tudhattam volna?

- Fölteszem, Tubby elárulta magának. Vagy tévednék?

- Hát az igazat megvallva, voltaképpen tényleg. Most, hogy így mondja, már emlékszem.

- Mindjárt gondoltam. És nem mondta maga véletlenül Adriannek, hogy jobban teszi, ha sietve távozik, mert az apám éktelenül dühös rá, és ostorral a kezében keresi?

Joe sóhajtott. Csüggedten kérdezte magában, vajon miért kell mindig efféle fölösleges nehézségeknek támadniuk?

- De igen - ismerte be kelletlenül. - Már akartam is említeni magának. Hát igen, nagyjából így történt.

- Köszönöm. Csak ennyit akartam tudni.

Jane összeszorított szájjal, felszegett állal meredt előre, és változatlan eréllyel nyomta a gázpedált. Mr. Bulpittből artikulálatlan kiáltás tört fel, minthogy az egyik útbaeső kátyú hatására olyat dobott rajta az autó, mint a koktélkeverő szokott a jégkockákon.

- Azt hiszem, utasunk azt akarta mondani - találgatott Joe -, hogy tán mindannyiunknak üdvösebb lenne, ha egy kicsit lassítana. Tudja mit? Csak a vicc kedvéért: képzelje azt, hogy mentőt vezet, és nem versenyautót! - Jane megfogadta a tanácsát, mire Joe kicsit előrébb hajolt. - Visszatérve iménti témánkhoz - mondta -, szívből örülök, hogy szóba hozta, amúgy is meg akartam magyarázni. Ugyebár abban egyetérthetünk, hogy szerelemben és háborúban mindent szabad?

- Nem.

- Ez sajnos nagyban megnehezíti számomra a kimagyarázkodást. Abban a hiszemben cselekedtem ugyanis, hogy ez az aranyszabály mindenkor érvényes. Úgy ítéltem meg, hogy csak ennek a Peake-nek az idejekorán való eltávolításával biztosíthatom a folyamathoz az ideális, zavartalan körülményeket. Tudja, hogy van az, mikor az ember épp a legjobb oldalát akarja megmutatni egy leánynak, közben meg ott téblábol köröttük a merőben felesleges harmadik. Azt reméltem, hogy e kis cselfogásom hatására majd elinal, mint a nyúl, és hát úgy is történt. Azt hiszem, kevés tapsifüles reagált volna élénkebben az ő helyében.

- Maga tönkretette az életemet.

- Ugyan már. Miért mond ilyeneket?

- Adrian felbontotta az eljegyzésünket.

- Tényleg?

- Igen.

- Nahát, ez aztán a jó hír!

- Hogy van képe így beszélni erről?!

- Vagyogat, vagyogat. Hiszen maga nem is szereti azt az alakot!

- De igen!

- De nem.

Jane ajkát, mely már számos harapást szenvedett ezen a délutánon, most újabb sérelmek érték.

- Ezt nem magával fogom megvitatni.

- Maga kis rátarti! - közölte Joe.

- Hogy merészel rátartinak nevezni?

- Bocsásson meg!

Jane, nem törődve Mr. Bulpitt testi kényelmével, ismét rátaposott a gázra, és Joe, aki éppen folytatni kívánta a beszélgetést, belátta, hogy nem sok értelme lenne újabb ésszerű érveket bevetnie. Hátradőlt hát, és átadta magát a gondolatainak.

A helyzet iróniája kellően nagy hatással volt rá. Itt van vele a lány, akit szeret, s aki felszegett állal konokul hallgat, tüntető némaságával azt kívánva értésére adni, hogy az ő pillanatnyi rangja nála valahol a meztelencsigáé és a földigilisztáé között van félúton. És mindez azért, mert azt találta mondani Adrian Peake-nek, hogy Jane atyja lovaglóostorral eredt a nyomába. Pedig igaz, ami igaz, a baronet utóbb valóban üldözőbe vette Mr. Peake-et, és tette ezt tényleg ostorral a kezében. Ha esett már meg e világ kezdete óta olyan, hogy egy baronet a szóban forgó alkalmatossággal kívánjon elnáspángolni valami hitvány alakot, hát az a baronet épp Sir Buckstone Abbott volt, a hitvány alak pedig nem más, mint Mr. Adrian Peake. A legszigorúbb, legkérlelhetetlenebb kritikus is csak annyi kivetnivalót találhatott volna az ő, Joe eljárásában, hogy némileg talán idő előtt élt a szükséges figyelmeztetéssel.

Merengéséből arra riadt fel, hogy az autó megállt. Néhány perce az út mellett házak tünedeztek fel, lassanként egyre sűrűbben, most pedig már egy ideje vörös téglás tömbök szakadatlan sorai között robogott a kicsi kocsi. Útjuk végét boltok, kocsmák és a virágzó kisvárosok főutcájának egyéb elmaradhatatlan létesítményei szegélyezték. Egy vendéglő előtt álltak meg, nem messze egy üres, zöldre mázolt kirándulóbusztól, melynek dologtalan, libériás sofőrje a motorháztetőre támaszkodva hanyagul cigarettázott. Joe kipattant a hátsó ülésről, utasításra várva.

Szomorúan látta, hogy Jane tekintete változatlanul hűvös és tartózkodó. A lány fejével fenségesen a várakozó sofőr felé intett.

- Érdeklődje meg tőle, hol van a legközelebbi orvos!

- Nem fogja tudni. Valami azt súgja nekem, hogy ő maga is idegen errefelé.

- Akkor menjen, és kérdezze meg a vendéglőben!

- Máris. Hozhatok magának valamit?

- Nem csipkedné magát inkább?

- Csak figyeljen! - kurjantotta Joe. - Már el is fújt a szél!

Kissé megkönnyebbülve Joe távozása miatt, Jane most végre foglalkozhatott Sam bácsikája titokzatos újbóli feltűnésével - ez olyan rejtély volt, melyre még talán egy Sherlock Holmes is azt mondta volna, hogy „az eset joggal tart számot némi érdeklődésre".

Jane-nek fogalma sem volt azon speciális körülményekről, melyek nemkívánatos személlyé tették Mr. Bulpittet édesatyja szemében. Sir Buckstone tartózkodott attól, hogy felvilágosítsa a lányát: nemes családfájukat ugyanis beszennyezi, hogyha az ágak közt egy „vakoló" búvik meg. Annál is inkább hallgatott, minthogy igencsak tartott attól,

hogy a Dwornitzchek hercegné érkezését követő kritikus időkben Jane netalán el találja szólni magát, hiszen óvatlan megjegyzések a legodaadóbb gyermek ajkát is el-elhagyják olykor. Ezek pedig oda vezethetnének, hogy a princessz tisztába jön a tényekkel.

A titkolózás látszott hát a legjobb megoldásnak, s ennek megfelelően Jane azon kérdésére, hová is lett az ő bácsikája azóta, hogy először szót válthatott vele az ebédlőben, az apja azt felelte, hogy üzleti ügyei - fájdalom! - visszaszólították őt Londonba. Jane tehát abban a hitben élt, hogy Mr. Bulpitt az üzleti ügyei bevégeztével nyilván azonnal visszatér majd a kastély falai közé.

Erre most kiderül, hogy mindvégig a környéken tartózkodott, ráadásul a Rezedán ütött tanyát!

Ez csak egyet jelenthetett. Mivel még élénken élt emlékezetében, mennyire fenyegetően hatott Buck-ra az eshetőség, hogy sógorát be kell fogadnia az ingyenvendégek közé, Jane hamar rátalált a megoldásra, mi is történhetett itt. A vendégszeretet és az alantas pénzszerzés vágya között őrlődő apjában a pénz szeretete győzött. Ahelyett, hogy a kastély egyik kényelmes szobáját ajánlotta volna fel, amiként dukál, a lakóhajót utaltatta ki sógorának, amely pedig újkorában is alig volt alkalmas emberi tartózkodásra.

Widgeon 7-esének sofőrülésében ülve Jane arcát a szégyen pírja öntötte el, ha felmenőjének lehetetlen fukarságára gondolt. Ennek a gyalázatnak véget kell vetni, döntötte el. Ha a lelkiismeret szava nem szólalt meg szülőatyja lelkében, s nem ébresztette rá, mennyire alávaló dolog ennyire fösvényen viselkedni, hát ki kell venni a kezéből a dolgok irányítását. Az orvostól egyenest a kastélyba fogja fuvarozni Mr. Bulpittet, és ott helyezi el, míg fel nem gyógyul, és vissza nem nyeri kerekded arcának rózsás színét. Még Buck-nak is el kell ismernie, bármennyire is markában tartja a spórolás aberdeeni démona, hogy egy ilyen állapotban lévő szerencsétlent nem hagyhatnak magára holmi lakóhajón.

Mire eljutott erre az elhatározásra, Jane máris sokkal jobban érezte magát, az a derű töltötte el, mely az olyan lányok lelkét szokta, akik az imént döntötték el, valami fontos lépést tesznek, hogy változtassanak az ügyek menetén. Ekkor egy magas, sípoló hang szakította félbe tűnődését, olyanféle vartyogás, amilyen a hasbeszélők megszemélyesített bábujának a hangja. A kirándulóbusz sofőrje intézte hozzá szavait, minekutána elhagyta korábbi őrhelyét, és leplezetlen érdeklődéssel vette szemügyre Mr. Bulpittet.

- Parancsol? - kérdezte Jane némileg kimérten, minthogy e pillanatban inkább egyedül szeretett volna lenni súlyos gondolataival. Joe égbekiáltó becstelensége átmenetileg különben is módfelett bizalmatlanná tette őt a férfiakkal szemben. Ha az ember lányának leghőbb vágya is, hogy felvilágosult, modern nőként tartsa számon a világ, csak nem elegyedhet minden további nélkül szóba egy olyan nem képviselőjével, melynek Joe Vanringham is tagja.

A kirándulóbusz sofőrje alacsony, metszett orrú ember volt, úgy festett, mint valami pattanásos menyét. Ahogy ott állt, Mr. Bulpittet bámulva, minden egyes pattanása csak úgy lángolt a kíváncsiságtól. A sebesült most csukott szemmel, bódultan feküdt az ülésen. Beletörődött már a helyzetébe. Belátta, hogy semmi sem hidalhatja át a megmentői és közte tátongó félreértések szakadékát, és nincs más választása, mint türelmesen kivárni, míg orvoshoz viszik, aki képzett ember lévén, rögvest felderíti majd a bajok forrását. Joe tanácsát követve pihenni próbált. Olyan megdöbbentő hasonlatosságot mutatott most egy gyilkosság baltával hidegre tett áldozatához, akinek a képét valamely szenzációhajhász bulvárlap mellékelte felkavarónak szánt cikkéhez, hogy a Menyét, miután belépőjét imigyen megejtette: „Azannya!", tüstént nekilátott közelebbről kivizsgálni az ügyet.

Cigarettájával érdeklődve bökött Mr. Bulpittre.

-      Há' ennek meg mi bajja?

Ha arra számított, hogy némi bennfentes értesüléshez jut, hát kiábrándító lehetett, ami ezután következett. Jane modora a legteljesebb mértékben változatlan maradt, méltóságteljes és távolságtartó, ahogy a kérdésre felelt:

- Megsebesült.

- Hájsze' látom, hogy megsebesűtt! Hogyisne. Dejsz' mi a csuda történt vele? Balesettye vót? - próbálkozott tovább.

- Nem - felelte Jane, és idegességében lábával topogott az autó padlóján. Úgy vélte, Joe az eltelt idő alatt már vagy tíz orvos címét is begyűjthette volna.

A Menyét láthatólag az elhárításra tett gyermeteg kísérletnek ítélte a választ. A modora szigorúbbra váltott, most már úgy beszélt, mint az ügyész, aki eltökélte, hogy nem engedi, hogy a tanú mellébeszéljen. Összevonta szemöldökét, és cigarettáját a füle mögé dugta, hogy a keresztkérdések föltételében semmi se akadályozza.

- Hát emmeg mit jelentsen?

Jane elnézett mellette a látóhatárt fürkészve. - Hogy értsem aztat, hogy nem vót balesettye? - erősködött a Menyét. - Magácska ütötte el, ugyi? Há' csak rá köll nézni szegényre! Csuromvér az arca nekije! - Várt egy kicsit, hátha kap valami választ. - Aszontam, csuromvér az arca!

- Hallottam - felelte Jane.

Konoksága láthatólag felbőszítette a Menyétet. Már a vallatás kezdetén sem volt valami barátságos hangulatban, minthogy az utasai - eléggé el nem ítélhető módon - csak a saját szomjúságukkal voltak elfoglalva, megrohanták a vendéglőt, hogy száraz torkukat megnedvesítsék, és önzésükben eszükbe sem jutott, hogy meginvitálják őt is legalább egy italra. Mostanára azután teljesen felpaprikázódott, készen állt, hogy az osztályharc mezejére lépjen. Jane törékeny szépsége általában arra késztette a vele kapcsolatba kerülő férfiakat, hogy hősiesen óvják és védelmezzék mint gyenge nőt. A Menyétből azonban a lehető legrosszabbat hozta ki. Jane hangjából az elnyomó osztályok fennhéjázását vélte kihallani, és nagyon nem bánta volna, ha Sztálin elvtársat e pillanatban az oldalán tudhatná némi ideológiai megerősítésért.

- Hohó! - mondta.

Jane nem szólt egy szót sem.

- Én kérdeztem magátul valamit, hölgyem, udvarias vótam, maga meg rám se bagóz!

Jane erre sem felelt.

- Há' minek képzeli magát? - hőbörgött a Menyét.

Sztálin távollétében igyekezett a tőle telhető legmagasabb színvonalon kezelni a helyzetet, de valami azt súgta neki, hogy a nagy vezér az ő helyében ennél azért valami talpraesettebb riposzttal állt volna elő.

Jane csak nézett maga elé.

- Az illyen francos dámák miatt hullik a jónép az utakon! - tromfolt tovább a Menyét keserűen.

- Mit mond? - kapcsolódott be egy új hang a közönségből.

- Aszonta, hogy az ilyen hölgyikék miatt halnak meg annyian az utakon - tolmácsolta egy másik néző. És amint feltekintett, Jane-nek azt kellett látnia, hogy ami egyszerű dialógusnak indult, mostanra egész szimpóziummá terebélyesedett.

Walsingford főutcája - mint minden angol kisvárosé - az élet és a kultúra központja volt, s e minőségében a hét napjainak folyása szerint változott maga is. Szombatonként és a vásári napokon valóságos modern Babilon volt, máskor csöndesebb és kevésbé zsúfolt. Ezen a mai délutánon közepes volt a forgalom. Nem jártak ugyan arrafelé lábszárvédős gazdálkodók, ösztökéikkel disznók boldogabbik végét bökdösve, de a helybéliek így is jelentős számban képviseltették magukat, s közülük vagy féltucatnyian egyéb elfoglaltság híján a kétüléses kocsi körül gyülekeztek. Egy újabb pillanat, melyben Jane - bár szerfölött nehezére esett ezt beismerni - nem bánta volna, ha Joe-t maga mellett tudhatja.

A helybéliek koszorúja a Mr. Bulpitt nyújtotta iszonyatos látványra egy emberként hőkölt hátra.

- A nemjóját! - jelentette ki egy keménykalapos polgár.

- Nézzék csak a szerencsétlenjit! - sipította egy krikettsapkás nő.

- Abbiza'! - lendült bele a Menyét, mint akinek végre helyén kezeli a közönség a problémáját. - Nézzék csak! Csuromegy vér az arca nekije! És gondúják, törődik evvel a lady?

A keménykalapos megrendült.

- Miér', nem is érdekli?

-      Nem biza'. Tőle ugyan felfordúhatna.

- Az áldóját! - így a keménykalapos. A krikettsapkás nő meg csak egyre ciccegett.

Jane ingerültsége a tetőfokára hágott. Kevés kellemetlenebb élmény érhet egy ártatlan leányt, aki büszkén vallja, hogy nálánál óvatosabb, aggályosabban körültekintő vezető alig van a vidéken, mint ha fennhéjázó és szívtelen, a francia forradalom előtti időkből ittragadt arisztokrata csökevénynek tartják, aki szemrebbenés nélkül képes elsodorni hintájával az alacsony néposztályok védtelen gyermekeit, míg a kárvallottak tehetetlenül rázzák felé öklüket. Jane érezte, ahogy forr benne a düh.

Már éppen arra készült, hogy megfelelően visszavágjon, és egyszer s mindenkorra cáfolja az ellene felhozott igaztalan vádakat, amikor Mr. Bulpitt, aki eddig pislákoló érdeklődéssel hallgatta a szóváltást, megkísérelte, hogy a tömeghez intézett rövid szónoklattal eloszlassa a félreértést. Feltápászkodott tehát, és beszélni kezdett.

A hatás elképesztő volt. Már a megjelenése is elegendő lett volna, hogy Walsingford teljes lakosságát szánalommal töltse el, a rémisztő, artikulálatlan hörgés azonban velejükig elborzasztotta a jelenlévőket.

- Te mennybéli Úristen! - foglalta össze a keménykalapos az általános vélekedést.

A Menyét úgy viselkedett, mint a gyakorlott ügyész, aki elővezette koronatanúját, és a maga részéről kész lezárni az ügyet, természetesen fölényes sikerrel. Elővette a cigarettát a füle mögül, s egy teátrális mozdulattal ismét Mr. Bulpitt felé bökött.

- Lássák? Beszéne, de nem bír a szerencsétlenje. Kiakatt az állkapcsa nekije, ha ippeg el nem törött!

- Áztat akarja tudatni velünk a nyomorult - fűzte hozzá az éleslátásáról közismert keménykalapos -, hogy történt az elütés.

- Én osztán tudom, hogy történt - replikázott a krikettsapkás nő. - Láttam az egészet!

Az autóbalesetek környékén összetóduló tömegben mindig akad egy ebből a fürge és igen képzeletgazdag elmével megáldott típusból, és ha nem is okvetlenül krikettsapkában, föltétlenül valamiféle hóbortos fejfedővel. A világrengető revolúciók születésénél csak körül kell nézni, s a bábák közt mindig fel fogjuk lelni az efféle nőszemélyeket.

Azonnal magára vonta a tömeg figyelmét. Már eleget bámulták az áldozatot, most minden szem rá szegeződött.

- Maga látta, mi történt?

- De láttam ám! Méghozzá elejitől a végéig. Legalább nyócvannal vette be a kanyart ez a perszóna!

- Közveszélyesen vezetett? - kérdezte a keménykalapos.

- Há' mondhatni!

- Az áldóját! - összegzett ismét a keménykalapos. - Hát már csak így van ez, kérem, mikor az ilyen elkényeztetett kisasszonykák autóval parádéznak! Nem lenne szabad az ilyet megengedni, én mondom.

- Tisztára egy veszedelem - értett egyet vele a bosszúszomjas Menyét. - Osztán csak úgy hullanak a népek az utakon! És gondujják, izgattya a kisasszont? Hát egy fikarcnyit se!

- Az ilyenek azt hiszik, övék az országút!

- Ja. Nyolcvannal a kanyarban, uramfia! És még csak arra se vette a fáradságot, hogy megnyomja a nyüves dudáját.

- Még csak nem is dudát?!

- Ugyan, me' nem izgattya eztet... Szegény úriembernek egy csöpp esélye se volt! Elcsapta, mielőtt egyet mukkanhatott volna.

- Ha én lennék az aptya helyibe' - közölte a Menyét, aki immár odahagyta a vádló teljességgel kimerített szerepkörét, s ítélethirdető bíróvá lépett elő -, jól elnáspángúnám a kisasszont! De lehet, hogy így is megteszem, mégha nem is vagyok az aptya helyibe...

E szavak elhangoztával a helyzet határozottan kényessé kezdett lenni. Ez volt az első javaslat, mely a tettlegességre irányult, és bizony helyeslő moraj fogadta. Rosszindulatú tekintetek pásztázták Jane-t, aki igyekezett elnyomni magában a pánik feltörését, ami igencsak összeegyeztethetetlen lett volna büszkeségével, amikor Joe végre-valahára kilépett a kocsmából.

- Bocsánatát kérem, hogy ilyen sokáig elmaradtam - kezdte. - Tudja, a jóemberekkel föltétlenül meg kellett tárgyalnunk a spanyolországi helyzetet.

Elhallgatott. Feltűnt neki, hogy a walsingfordi helyzet is megkíván némi figyelmet, saját jogon. Az alapító tagok mellé időközben felzárkóztak az utca végén álló kekszgyárból kitóduló igazi nehézfiúk is. Walsingford adott ugyanis otthont a Kilroy & Kuckster Kekszgyárnak, s az üzem dolgozóit inkább izomzatuk fejlettsége, semmint társasági modoruk pallérozott volta alapján szemelték ki e munkára. Nagydarab, jó erőben lévő fickók voltak, ingujjban, s abból a fajtából származtak, amely ha szokatlan jelenséggel szembesül, hajlamos rá artikulálatlan üvöltéssel és utcakövek hajigálásával reagálni. Ez utóbbinak még nem érkezett el az ideje, de a hangok, melyeket felőlük sodort a szél, oly leplezetlenül fenyegetőek voltak, hogy Joe, aki nem értette, mi dúlta fel őket így, áthajolt Mr. Bulpitt fölött, és Jane-től igyekezett további felvilágosításhoz jutni.

- Mi ez az egész? Ünnepélyes fogadtatás? Na de honnan tudják, hogy ki vagyok?

Jane nem volt éppen tréfás hangulatban, különösen nem volt kedve Joe humorához. Megérkezése ugyan némileg csillapította a szívdobogását, de társalogni nem óhajtott. Bosszantotta, hogy e kényes helyzetben nem cselekedhet kedve szerint, és nem nézhet keresztül Joe-n egyetlen szó nélkül.

- A nagybátyám miatt van - felelte kurtán. Joe meglepetten pillantott Mr. Bulpitt felé.

- Csak nem a város kulcsait akarják átadni neki díszpárnán?

- Azt hiszik, hogy mi ütöttük el.

- Ó! - világosodott meg Joe elméje. - De hát nem ütöttük el.

- Nem.

- No, akkor hát az ötletem a következő: magyarázza meg nekik.

- Az a sapkás nő azt állítja, hogy látott minket.

- Na, majd én mindjárt elsimítom a dolgot... Hölgyeim és uraim! - szólt, fellépve az autó futóművére, miután előbb finoman visszanyomta Mr. Bulpittet az ülésre, ugyanis a sebesült ismét azt gondolta, egy-két keresetlen szóval eloszlathatná az összes sajnálatos félreértést.

Ennél szerencsétlenebb mozdulatot nem is tehetett volna. Ahogy a sebesült eltűnt az autó mélyén, miként golflabda a lyukban, a tömegben felszínre törtek a legnemesebb érzelmek. Dühödt hangzavar támadt, mely arra késztette a rend helybéli őrét, aki már éppen befordult volna az utcába, hogy inkább megálljon, és megkösse a cipőfűzőjét.

- Szégyen és gyalázat!

- Mit akar attul a szerencsétlenül?

- Haggyák má' békibe aztat az öreget!

- Há' nem elég maguknak, hogy félig má' kinyúvasztották?!

Joe olyan ember volt, akit zord és eseménydús élete megtanított arra, hogy minden személyes varázsának dacára akadhatnak olyan helyzetek, melyekben a mézes-mázos szavak nem használnak, és menekülőre kell fogni.

- Jobban tenné, ha sietve eltűnne innen - súgta Jane-nek. - Ahogyan nagyra becsült barátunk, Buck mondaná: „A bennszülöttek nem tűntek igazán vendégszerető népségnek, ezért hát inkább nem ott háltunk meg az éjjel." Az évnek ebben a szakában a walsingfordiak különös rítusuknak hódolnak, emberáldozattal kedveskednek a napistennek. Emlékezhet, én óvtam attól, hogy idejöjjünk.

Jane kénytelen volt ezt elismerni. A tömeget figyelte. Az előbbi kitörést követően átmeneti nyugalom lett úrrá a csődületen, afféle vihar előtti csend. Csoportokra oszolva tárgyalták az előállott helyzetet, szemlátomást terveket szőttek a teendőket illetően. A kekszgyáriak, miután belefáradtak az értelmetlen hangoskodásba, nekiláttak köveket keresgélni maguk körül.

-      Igen - felelte. - Ez lesz a legjobb. Szálljon be gyorsan! Joe a fejét rázta. A lány nem értette meg.

- Nem „mi", csak maga. Én itt maradok, és utóvédként vívom meg a harcot.

Jane idegeit jócskán megviselték az elmúlt tíz perc történései. Ez már igazán sok volt neki.

- Ne legyen idióta! - csattant fel.

- A visszavonulását márpedig fedeznie kell valakinek. Ez egy gyakran alkalmazott katonai művelet, higgyen nekem.

- Gyerünk! Szálljon be, de rögtön! Mit hősködik itt? Csak nem képzeli, hogy bármit tehet egymagában egy ekkora tömeg ellen? Nem intézheti el mindet.

- Meg sem fogom kísérelni. De adok magának egy tanácsot, ami jól jöhet, ha legközelebb utcai harcba keveredik. Pécézze ki a legmegtermettebb pasast a tömegből, közelítse meg feltartott állal, mérje végig, aztán kérdezze meg tőle, úriembernek tartja-e magát ezek után. Míg a válaszon gondolkodik, húzzon be neki egy jókorát! Garantált módszer. Működik, mint a karikacsapás. A tömeg, mely ennek hatására nyomban letesz dédelgetett tervéről, hogy meglincselje magát, szépen gyűrűt formál a küzdőtér körül, és elégedetten figyel. Néhány további ütés után már a fele magának drukkol majd, figyelje meg! Na, én már ki is néztem magamnak az emberemet. Azt ott hátul, ingujjban, aki oly dicséretes buzgalommal kutat alkalmas kövek után. Az a jó, hogy ebből a távolságból is tisztán látni: nem úriember. Ha nekiszegezem a kérdést, úgy meglepődik, olyan zavarba jön, azt se tudja majd, hová nézzen.

Jane a tekintetével követte Joe kinyújtott kezét, majd sápadtan huppant vissza az ülésre. Az illető, akire Joe felhívta a figyelmét, olyan szembetűnően kidolgozott idomokkal bírt, hogy ha nem a kekszek között találja meg az élete hivatását, minden további nélkül lehetett volna belőle akár a helybéli kovács is. Jane megrettent a férfi karizmai láttán.

- Az az ember megöli magát.

- Megöl?! Engem, a történet hősét? Ugyan!

- Nem állhat le egy ekkora fickóval verekedni.

- Oda se neki. Minél nagyobb, annál nagyobbat esik.

Jane fogai hallhatóan koccantak össze.

- Nem hagyom itt magát.

- De mennyire hogy itt hagy!

- Nincs az az isten.

- De ha egyszer mennie kell! Ez a szerencsétlen emberi roncs - nézze el nekem, Mr. Bulpitt - sokáig már nem maradhat orvosi segítség nélkül. Meg hát, mit is tudna itt segíteni?

Látható erőfeszítés eredményeképp Jane szája gyöngécske, reszketeg mosolyra húzódott.

-      Erkölcsi támaszt nyújtanék.

Mélyen egymás szemébe néztek. A lány láthatta, hogy Joe szeme csak úgy izzik.

- Ginger - mondta -, maga remek lány. Egészen kivételes. A törhetetlen lelkierő és bátorság megtestesülése, méltó lánya Buck-nak, az Oroszlánszívűnek. De nem akarom, hogy itt maradjon. Menjen, és ne is nézzen vissza! Miattam ne aggassza magát! Minden a legnagyobb rendben lesz. Alkalomadtán emlékeztessen majd, hogy elmeséljem magának, hogy bántam el annak idején Philadelphia Jack O'Briennel.

Jane beindította a motort, s a Widgeon 7-es lassan tovagurult. A tömeg felhördült, de csak hogy azután újra elhallgasson. A csendet egy tiszta hang törte meg, arról érdeklődvén valakitől, akit Jane már nem láthatott a messzeségből, hogy vajon úriembernek tartja-e magát.

20.

Walsingford városában ugyan számos vendéglátóhely volt, melyekben a fáradt utazó enyhet találhatott, de csak egyetlen olyan fogadó, amely alkalmas volt arra, hogy a magasabb osztályok képviselői is megszálljanak benne. A műintézmény, neve szerint a Vörös Vadkan, azzal a vendéglővel átellenben állott, melynek ajtaja előtt Joe Vanringham azt a bizonyos zavarba ejtő kérdést feltette az ingujjas polgártársnak. A finnyásabb vendégek általában némileg bűzösnek találták a szállót, minthogy itt is, miként minden angol kisvárosi vendéglátó intézményben, keményen tartotta magát a nézet, mely szerint a sok szellőztetés ártalmas. De volt légyen akármilyen fülledt levegőjű, mégis ez volt az egyetlen hely, hová az igényesebb utazó betérhetett egy kis felfrissülésre, no meg egy csésze teára. Sehol másutt nem lelhetett az ember márvány kandallót, öblös foteleket, rézkaspóban pompázó páfrányt, valamint természetesen állógalléros pincéreket.

Ennek megfelelően őkegyelmessége, Dwornitzchek hercegné - útban a kastély felé Walsingfordba érkezve - a Vörös Vadkanhoz irányította a Rolls-Royce sofőrjét, hogy némiképp felüdítse magát, mielőtt végső céljukhoz elérkeznének. Teát és pirítóst szolgáltak fel a hölgynek a hallban, egy az utcára néző ablak melletti asztalnál.

Immár az égvilágon semmi sem utalt arra, micsoda kavarodásnak volt tanúja az utca alig néhány perccel őkegyelmessége érkezése előtt. A tömeg már szétoszlott, egyesek a vendéglőbe tértek be, a többiek mentek a dolguk után. A krikettsapkás nő például a beteg unokahúgát kereste fel, a keménykalapos pedig a csemegeüzletbe tartott, hogy két font jóféle szalonnát vegyen. A kirándulóbusz - kormányánál a Menyéttel - már a londoni úton pöfögött, mérföldekre Walsingfordtól. Újfent tökéletes békesség honolt a városkában. A békesség a megfelelő szó Dwornitzchek hercegné pillanatnyi hangulatának lefestésére is, mikor a szálló halljában a teáját kortyolgatta. A terem levegője némileg áporodott volt, de a hercegné ezzel mit sem törődött. A tea sem volt éppen ízletes, de nem panaszkodott. Olyan derűs hangulatban volt, amennyire ez az ő esetében egyáltalán lehetséges volt. Már önmagában ez is rendkívüli jelenség, hát még ha hozzávesszük, hogy éppen mostohafia, Joseph járt az eszében.

Az elmúlt két napban, amióta alkalma volt megtekinteni darabját az Apolló Színházban, a hercegné igen sokat gondolt Joe-ra. Alig várta, hogy találkozzon vele. És amint szórakozottan bámult kifelé az ablakon, azon tűnődve, vajon hol lehet most, és ugyan miképpen lehetne vele kapcsolatba lépni, egyszer csak Joe lépett ki a szemközti vendéglő ajtaján, s körülötte vagy fél tucat férfi tolongott, akiknek vagy nem volt zakójuk, vagy nyilvánvalóan nem is szerettek ilyesmit viselni.

Úgy látszott, valamit ünnepelnek éppen. A hercegné megfigyelőhelyéről is tisztán érezhető volt a társaságot körüllengő feltűnően joviális légkör. Dalfoszlányokat sodort a szél, helyenként harsány kurjantásokkal megszakítva, s az egész vigasság középpontjában szemmel láthatóan maga Joe állt. Bármi volt is a tárgya az ünneplésnek, ő volt a lelke nyilvánvalóan, senki más. Hol a kezét rázogatták, hol a vállát lapogatták. Egy különösen nagydarab fickóról - akinek monoklik kéklettek a szeme alatt - lerítt, hogy valósággal rajong érte.

De a legkellemesebb összejövetelnek is vége szakad egyszer, így hát Joe néhány búcsúszó és kézlengetés kíséretében megvált a társaságtól, majd a Vörös Vadkan felé vette az útját. Ahogy közeledett, egyszer csak megtorpant, és egy pillanatig tátott szájjal bámult a szálloda ablakára. Tekintete nem tudott szabadulni az üveg túlfelén szemébe ötlő, teáját kortyolgató hercegnéről.

Aztán magához tért, felrohant a lépcsőn, be az ajtón, egyenest a hercegné asztalához.

Egy darabig egyikük sem szólt egy szót sem. Ha egy mostohafiú, ki haraggal eltelve hagyta ott a szülői házat, és egy mostohaanya, aki a maga részéről mindent megtett, hogy távozásra serkentse, épp csak ki nem rúgta, nos tehát ha ezek ketten hosszú távollét után újra találkoznak, nem csoda, ha az első pillanatokat némi feszélyezettség jellemzi.

Joe szólalt meg először.

- Drága hercegném!

Ahogy a hercegnére nézett, el kellett ismernie, hogy az első érzés, ami feltolul benne mostohaanyja láttán, egyfajta vonakodó csodálat. Íme, az egyetlen ember a földön, akit tényleg ki nem állhat, de azt nem tagadhatja, hogy ez a nő gyönyörű. A hercegné valami csodálatos módon volt képes ellenállni az idő múlásának, vagy legalábbis olyan színben tűnni föl, mintha így volna. Mintha ma is ugyanannyi idős lett volna, mint öt év előtt, amikor kifejezte abbéli reményét, hogy Joe a csatornában fog éhen veszni, vagy mondjuk nyolc év előtt, amikor Joe apját kezdte kínozni, és minden bizonnyal ugyanígy festett tíz évvel azelőtt is. Élete legfőbb célja volt, hogy meglelje az örök ifjúság titkát, és úgy látszott, sikerült is neki.

Dwornitzchek hercegné nem az az ember volt, aki hajlandó alulmaradni bármilyen helyzetben. Kedvesen mosolygott Josephre, s közben arra gondolt, micsoda lehetetlen gengszterhez illő külsőt vett fel a mostohafia. Az iménti történésekből ugyanis Joe valamelyest zilált külsővel került ki. Egyetlen úriember sem dulakodhat a kekszgyár személyzetével úgy, hogy közben kifogástalan maradjon a megjelenése.

- Nos, Joseph, rég láttuk egymást.

- Bizony, jó ideje annak. De maga ugyanolyan szép, mint mindig.

- Kedves tőled. Bárcsak ugyanezt mondhatnám én is rólad.

- Sosem voltam a férfiideálja, ha jól sejtem.

- De régebben legalább ápolt voltál!

- Úgy találja, hogy némileg szutykos volnék? Őszintén szólva ebben semmi meglepő sincs. Az imént verekedtem, s éppen azért tértem be ide, hogy lehetőség szerint rendbe hozzam magam.

- Kérsz egy csésze teát?

- Talán inkább nem, köszönöm. Még a végén megmérgezne.

- Kivételesen otthon hagytam a méregfioláimat.

- Mert nem sejtette, hogy velem hozza össze a véletlen, mi? Lám, lám, az embernek minden eshetőségre fel kell készülnie. De most, ha megbocsát egy pillanatra, megyek, és alkalmassá teszem a külsőm az önnel való mutatkozásra.

Azzal sarkon fordult, és elhagyta a szálloda hallját. A hercegné intett a pincérnek, és kérte a számlát. Mosolyogva fizetett, és bőséges borravalót adott. Ez a váratlan találkozás nagyban fokozta általános elégedettségét. Joe visszatért.

- Na, máris sokkal jobban nézel ki - udvarolt a hercegné. - Szóval verekedtél?

- Méghozzá egy nagyszerű fickóval, aki Percy névre hallgat. Sajnos a vezetéknevét nem érthettem tisztán. Három menetet nyomtunk le, ezek során monoklit kapott a szeme alá, ő kis híján eltörte két bordámat, aztán annak rendje szerint összecsókolóztunk és kibékültünk. Mielőtt megpillantottam volna kegyedet, éppen vele és néhány újsütetű közös barátunkkal iszogattunk. Nagyon boldognak látszik, asszonyom.

- Ó, valóban?

- Nincs is rajta mit csodálkozni. Régi barátok örömteli találkozása. Fölteszem, igencsak meglepte, hogy itt lát.

- De mennyire.

- Ami pedig engem illet, nagyon is számítottam rá, hogy hamarosan viszontláthatom. A walsingfordi kastélyban lakom, és a fülembe jutott, hogy várják önt.

- Hogy kerültél te a kastélyba?

- Gondoltam, milyen kedves lenne megint egy kicsit Tubbyval időzni. Szüksége van testvéri gondoskodásra.

- Na és honnan tudtad meg, hogy ott van?

- Ó, az ilyesminek híre megy. Tubby úgy tudja, hogy kegyelmességed meg kívánja vásárolni a kastélyt.

- Voltaképpen igen.

- Ez esetben rövid lesz a látogatásom.

- Annál is rövidebb. Oda tartasz netán? Ha igen, szívesen elviszlek.

- Köszönöm.

- Persze csak ha nem akarsz további utcai csetepatékat lebonyolítani...

- Nem. Mára végeztünk. Hallom, ismét New Yorkban járt!

- Igen. Tegnapelőtt jöttem vissza. Sürgősen konzultálnom kellett odaát a jogtanácsosommal. Jövedelemadó, miegymás, hiszen tudod. Az adóhatóság a legabszurdabb követelésekkel állt elő.

- Csak nem akarják megkopasztani a szegény gazdagokat?

- Mondjuk úgy, hogy legalábbis megkísérlik.

- Remélni sem merem, hogy magánál sikerrel jártak.

- Nem is. Ami azt illeti, nagyon is kedvezően zártam az ügyet. Van cigarettád?

- Parancsoljon.

- Köszönöm. Bizony, bizony, győzelem minden vonalon.

- Erre fogadtam volna!

Joe-t megint elöntötte az a kelletlen csodálat, amit találkozásuk kezdetén érzett, és vele a tehetetlen düh, ami gyakorta osztályrésze azoknak, akiknek dolguk akad a hercegnével. A játszi könnyedség, amivel ez a nő átlép minden akadályon, és a tökéletes önelégültség, mellyel átsétál az élet nehézségein, egyszerűen sértette Joe dramaturgiai érzékét. Olyan fájdalmasan nyilvánvaló, hogy a hercegné a darabban a fő gonosz, mi sem lenne hát természetesebb, mint hogy a végzete elkerülhetetlen legyen. De a végzet makacsul halogatta, hogy lecsapjon rá. Akárki legyen, aki kitalálta, hogy a Jó végül mindig győzedelmeskedik a Gonosz felett, biztos, hogy nem ismerte Dwornitzchek hercegnét.

Joe elnézte, ahogy ott ül, magabiztosan fújja a füstöt, nyugodt mosollyal az arcán - mintha csak valami szórakoztató gondolat lepte volna meg -, és megpróbálta kielemezni a gyilkos indulatot, ami elönti, valahányszor találkozni kényszerül ezzel az asszonnyal. Mint mondta, a hercegné legyőzhetetlen, Joe végezetül tehát arra a következtetésre jutott, hogy ez a tulajdonsága vált ki belőle efféle érzelmeket. Szíve, az nincs, viszont annál több a pénze, ezért dacolhat a világgal ez a páncélszekrényéhez hasonlóan acélveretes üzér.

A jelenlétében Joe jelentéktelennek érezte magát, mintha kis hullám lenne, amely egy hatalmas sziklához csapkolódik. Meg volt győződve róla, hogy az amerikai adóhatóság emberei is hajszálpontosan így érezhették.

- De hisz ez őrjítő! - bukott ki belőle.

- Tessék?

- Csak azon morfondíroztam, micsoda dolog, hogy még az igazságszolgáltatás sem képes elcsípni magát.

- Ezek szerint szeretnéd, ha bajba kerülnék?

- Nem, nem, hova gondol! - tiltakozott Joe. - Csak szeretném néhányszor fejbekólintani ezzel a rézedénnyel, itt ni, aztán szépen elnézném, ahogy vonaglik.

A hercegné nevetett.

- A jelek szerint ugyanaz az ellenállhatatlan bűbáj jellemez, ami régen.

- Hát egyikünk se változott valami sokat, ha jól látom.

- De a körülményeid mintha megváltoztak volna. Mikor utoljára hallottam felőled, a hírek szerint valami gőzösön matrózkodtál.

- Azután következett a pincérkedés. Azután voltam filmstatiszta, középszerű bokszoló, sőt egy ideig kidobóember egy New York-i bárban. Ez utóbbi nem tartozik a sikereim közé. Nagy magabiztosan ki akartam hajítani egy lármás vendéget, de sajnos az lett a vége, hogy ő dobott ki engem. Ezek után a főnök mintha elvesztette volna a belém vetett bizalmát. Nem sokkal ezután Angliába hajóztam, hogy új karrierbe kezdjek. Azóta elég jól megy a sorom.

- Örömmel hallom.

- Efelől biztos vagyok. Igen, először egy újságnál kaptam munkát, és ragaszkodtam is hozzá egy darabig, de aztán átnyergeltem egy kétes hírű kiadóhoz, bizonyos Mr. Busbyhoz, az ő mindenese lettem, valósággal a jobbkeze.

- Te aztán tudsz élni. No, akkor mehetünk?

Átvágtak a hallon.

- És mióta foglalkozol színműírással?

- Tehát hallott a darabomról?

- Láttam a darabodat.

Joe kisebbségi érzése azonmód elpárolgott, ábrázata földerült. Olyan ez, mint mikor a hobbivadász megcélozza puskájával a rettentő rinocéroszt, és azt tapasztalja, hogy az állat a lövés után legalábbis megrezzent egy kicsikét. Igaz, neki nem tűnt úgy, mintha a hercegné rezzenne, de nem olyan asszonynak ismerte őt, aki ország-világ elé tárja az érzéseit.

- Máris? Nahát, micsoda kellemes meglepetés! És mi a véleménye róla?

- Némelyek szerint nyilván ügyes munka.

- A jobbak között teljes egyetértés mutatkozik e tekintetben. Idézhetnék esetleg a kritikákból?

- Köszönöm, inkább ne.

- Roppant különös. Senki sem akarja meghallgatni a kritikákat. Hovatovább kénytelen leszek föltételezni, hogy esetleg valaminő konspiráció rejlik emögött. Na és hogy ment az előadás?

- Zajos sikerrel.

- Teltház volt?

- Zsúfolásig telt a nézőtér.

- Jól mulatott a közönség?

- Kimondhatatlanul.

Kiértek az utcára.

- A kedvenc jelenetem, ha megengedi - csevegett tovább Joe elfogulatlanul -, a második felvonásban, tudja, a gonosz mostoha és a fiú összecsapása. Az is tetszett a nézőknek?

- Nagyon.

- Magának is?

- Igen szórakoztatónak találtam.

- Az jó. Ez volt a leghőbb óhajom vele: hogy szórakoztassak.

- Reméltem, hogy találkozunk, Joseph - mondta a hercegné -, akartam beszélni veled a darabról. A kocsiban most szép kényelmesen elcseveghetünk róla.

Azzal elegánsan becsusszant a Rolls-Royce párnás ülésére. Joe követte. Ahogy a hercegné elhelyezkedett, Joe-nak feltűnt, hogy már megint az a bizonyos nyugodt, magabiztos mosoly jelenik meg a hercegné arcán, és ha nem lett volna teljesen biztos benne, hogy ez a nő már semmilyen módon nem tud neki ártani, hát kényelmetlenül érezte volna magát.

Jól ismerte ugyanis ezt a mosolyt. Még a régi időkből.

21.

Éppen, amikor Joe Dwornitzchek hercegné társaságában elhagyni készült a szállodát, egy fújtató kétüléses kanyarodott be a főutcára, lassú tempóban. A kormánynál ülő lány buzgón tekingetett jobbra-balra, miként Edit a hastingsi csata után, Harold király holttestét keresve.

Jane - ellenszegülve a parancsnak - bizony visszatért a csata színhelyére. Szélsebesen leszállította Mr. Bulpittet a kastélyba, Pollen gondjaira bízta, azzal az utasítással, hogy tüstént fektesse ágyba, és hívjon hozzá orvost, aztán sarkon fordult, és lóhalálában igyekezett vissza Widgeon 7-esén Walsingfordba.

A Vörös Vadkan előtt álldogáló Rolls-Royce-tól, a járdán egy elnyűtt konzervdobozt rugdosó kisfiútól és egy kutyától eltekintve, mely utóbbi könnyű harapnivalót keresett magának a csatornában, üres volt a főutca. A városka kábult nyugalma vegyes érzésekkel töltötte el Jane-t. Egyrészt megkönnyebbült, mert a Menyét és drukkerei látnivalóan visszavonultak immár, másrészt igencsak megrémítette, hogy nyomát sem látja Joe-nak. Biztos, hogy nem tért vissza a kastélyba, mert ott találkoztak volna. Az egyetlen ésszerű magyarázat, amit Jane az előállott helyzetre találhatott, az volt, hogy a helység kalapácsa úgy megverte Joe-t, hogy a szerencsétlent kórházba kellett szállítani.

Egyre nőtt benne az aggodalom, ahogy tekintetével pásztázta előbb az utca egyik, majd visszafordulva a másik oldalát, mikor egyszer csak kilépett a szállóból egy királynői termetű dáma, akiben Jane természetesen azonnal felismerte Dwornitzchek hercegnét, s a nyomában meglátta Joe-t is, aki jobban festett, mint „új korában". Egy pillantás elég volt hozzá, hogy tisztán álljon előtte: ha valakit itt megvertek, az biztosan nem Joe volt. Mindketten beszálltak a Rolls-Royce-ba, mely azonnal útnak is eredt. Jane, a kisfiú és a kutya ismét magukénak tudhatták a főutcát.

A látvány furcsán hatott Jane-re. Eddig a pillanatig Joe önfeláldozó, hősies fellépése úgyszólván elfeledtette vele a férfi lelkének másik, sötétebb oldalát. Szíve, mely eddig telve volt aggodalommal és féltéssel, most újból megkeményedett, s Joe ismét csak az az áspiskígyó volt a szemében, aki mindent elkövet, hogy tönkretegye az ő boldogságát, a gonosz cselszövő, aki azt merészelte mondani Adrián Peake-nek, hogy az ő apja ostorral a kezében keresi, mert le akar csapni rá. Újfent tudatosult benne, hogy éktelenül haragszik Joe-ra.

A rövid út hazáig mit sem enyhített a helyzeten, zűrzavaros, ártalmas gondolatokkal a fejében irányította kétülésesét a kocsiszínbe. Csak amikor felment a házba, és találkozott Pollennel a lépcsőn, kezdtek elcsendesedni a fejében cikázó gondolatok. A komornyik látványa eszébe juttatta ugyanis, hogy illenék érdeklődnie a beteg hogyléte felől. Az egyéb történések hatására kis híján elfeledkezett Sam bácsikájáról.

- Hogy van Mr. Bulpitt, Pollen?

- Elég jól, kisasszony. A kék szobában szállásoltam el.

- Orvos látta már?

- Igen, kisasszony - a komornyik arcán finom mosoly suhant át. - Úgy látszik, Mr. Bulpitt nem szenvedett komolyabb sérülést. Mindössze a fogait vesztette el.

Jane megütközve tekintett az érzéketlen emberre. Mintha csak valami csekélyke balszerencséről számolna be. Az ember ugyan nem várja el egy komornyiktól, hogy a más foga elvesztését ugyanolyan érzelmekkel ecsetelje, mintha ő maga vesztette volna el a sajátját, de ez a közönyös előadásmód megrendítette Jane-t.

- Kiverték a fogait?

- Kiestek a fogai, kisasszony. Mr. Bulpittnek ugyanis protézise van. Az uraság megadta a fogsor fellelhetőségének koordinátáit, én pedig a helyszínre küldtem az imént az egyik kifutófiút, biciklivel, hogy megkeresse.

Ennél a pontnál Pollen, aki mindenkinél jobban értékelte a humort, különösen, ha az a varieté tradicionális hangulatát idézi, teljesen elvesztette szakmai tartását. Arcán az enyhe mosolyt széles vigyorgás váltotta fel. Kezével eltakart szájából gurgulázó hang bukott elő, igen hasonlatos a kenderike már korábban megismert dalához. Egy pillanat múlva azonban már ismét önmaga volt, arcvonásait is visszarendezte.

- Kérem, bocsásson meg, kisasszony - szólt az olyan komornyikok kissé eltúlzott komolyságával, akik átmenetileg a megengedhetőnél felszabadultabban viselkedtek gazdájuk jelenlétében, majd átnyújtott Jane-nek egy levelet.

- Önnek érkezett, kisasszony.

Jane átvette az írást, s egy másodpercig undorodva forgatta a kezében. Bármilyen tisztán került is ki e levél Adrian Peake kezéből, mire Jane-hez elért, csupa maszat volt. Minden négyzetcentiméterén az ifjú Cyril Attwater ragacsos mancsának lenyomata díszlett. Azután nagyot dobbant Jane szíve. Felismerte a kézírást.

- Mikor érkezett ez?

- Nem sokkal azután, hogy ön elindult Sir Buckstone-nal az állomásra, kisasszony. Az egyik fiúcska kézbesítette a faluból.

Jane szíve ismét nagyot dobbant. Nem kerülte el figyelmét a szavak jelentősége. Ha Adrian üzenetét egy falusi legényke kézbesítette, az nem jelenthet mást, mint hogy maga Adrian is itt van valahol a közelben.

- Valóban? Köszönöm, Pollen.

A komornyik finoman bólintott, némán jelezve, hogy örül, ha gazdája szolgálatára lehet, Jane pedig felnyitotta a levelet.

Mi, akik részesei voltunk a megtiszteltetésnek, hogy Adrian válla fölött leselkedve tanúi lehettünk a levél születésének, tisztában vagyunk az írás lenyűgöző stílusával. Jane-re viszont, akinek mindez új volt, a levél szenvedélyes mondatai valósággal megrendítő hatást gyakoroltak.

Az első levél elolvasása óta voltak olyan pillanatok, amikor a Joe-val szemben érzett dühének tombolása mellett azért jutott némi ideje Adrianről is elmarasztaló véleményt alkotnia. Egy olyan talpraesett lány számára, mint Jane, aki maga is bátor, de másokban még többre értékeli e tulajdonságot, a tény, hogy Adrian képes volt beijedni az ő drága atyuskája, Buck fellépésétől, egyszerűen elfogadhatatlan volt. Nem tudta megemészteni, hogy holmi idétlen pletyka ostort lóbáló baronetek fenyegető közeledéséről elégnek bizonyult ahhoz, hogy Adrian elhagyja őt. Ez sajnálatos hibákra engedett következtetni a szeretett férfiú jellemében, márpedig ő kifogástalannak szerette volna azt látni.

De most, ezzel a második, lelket felkavaró opusszal Adrian mindent jóvátett. Jane csillogó szemekkel olvasta végig, majd óriás léptekkel futott a telefonhoz. Feltárcsázta az Aranygúnárt. A vonal másik végén maga a tulajdonos jelentkezett. Némiképp segít fogalmat alkotnunk Jane lelkiállapotáról, ha tudjuk, hogy J. B. Attwater orgánuma, melyet a Sir Buckstone szolgálatában sok-sok év alatt bevedelt portói jelentős mértékben megviselt, édes zene volt most a füleinek.

- Ó, Mr. Attwater! Itt Miss Abbott beszél.

- Jó napot, kisasszony!

- Jó napot! Mr. Peake-et keresem, mit gondol, meglelem? - dalolta Jane a telefonba, érzelmi állapotának megfelelően a prózáról a poézis műfajára térve át.

- Mr. Peake-et, kisasszony?

- Nem tartózkodik a fogadóban?

A kérdés természete szerint megkövetelte, hogy a rá adandó választ olyasvalaki, aki ragaszkodik a pontossághoz, kétszer is megfontolja. Mr. Attwater akkor látta utoljára Adrian Peake-et, amikor az utóbbi sebesen átvetette magát a fogadó kertjét övező sövényen, és irigylésre méltó sebességgel elviharzott. Igencsak vitatható, hogy helyes volna-e úgy beszélni róla, mint aki a fogadóban tartózkodik.

Mr. Attwater úgy döntött, inkább húzza az időt.

- A nevezett úriember nem lakója az Aranygúnárnak, kisasszony. De itt volt ma délután.

- Mikorra várja vissza?

Ez megint gondolkodóba ejtette J. B. Attwatert.

- A fiatalember nem avatott be a terveibe, kisasszony.

- Ó! Nos, hát akkor, kérem, ha látja, mondja meg neki, föltétlenül hívjon fel! Köszönöm, Mr. Attwater.

- Nincs mit, kisasszony.

Jane elégedetten tette le a telefont. Bár jobban szerette volna, ha személyesen Adriannel válthat szót, de biztos volt benne, hogy bármelyik pillanatban megszólalhat a telefon, és megbeszélhetnek egy találkozót. Kiment a kertbe, s az első, akire a pillantása esett, nem más volt, mint Joe Vanringham, aki a terasz falának dőlve mélyedt el a gondolataiban, kezeit zsebre vágva állt, meggörbített háttal. Úgy festett, mint aki ábrándozik valamiről.

Adrian levele még egy változást érlelt meg Jane lelkében. Amikor utoljára látta Joe-t, a kedve sötét és vészjósló volt. A szája szélét rágta, undok megjegyzések sorjáztak a fejében, melyeket későbbi használatra gondosan elraktározott. De úgy érezte, most, amikor élete felett újfent ragyog a nap, a viharfelhők tovatűntek s barázdabillegetők dalolnak az égen, még egy J. J. Vanringham iránt sem lehet benne neheztelés.

Azt azonban megteheti, és szándéka szerint meg is teszi, hogy bolondot csinál belőle, és megszégyeníti, amennyire ez egyáltalán lehetséges olyasvalakivel szemben, aki, mint Joe, tökéletesen süket a Lelkiismeret hangja iránt. Nagyon bután fogja majd érezni magát, amikor rájön, milyen hiábavaló volt a szánalmas kis cselszövése. Odasietett hát hozzá. Joe felnézett, tekintete még egy hosszú pillanatra üres volt és távoli, de azután végre felragyogott, arcára kiült a már oly ismerős vigyor.

- Jó napot, Ginger - köszönt.

Jane elhatározta, hogy mielőtt a napirend legfőbb pontjára térne, udvarias lesz és rákérdez az iménti súlyos konfliktus végkimenetelére. Általában hajlott az igazság és méltányosság felé, és igaz, ami igaz, Joe kétségkívül kiválóan viselte magát a walsingfordi csatában.

- Hát itt van.

- Hát itt volnék.

- Maga nyert?

- Döntetlennel végződött. A tétek visszaszálltak a fogadókra.

- De ugye nem sérült meg?

- Ó, csak egy kis horzsolás a csuklómon. Szóváltásunk vége felé ki akartam cselezni az ellenfelet, színleg előre nyújtottam hát a bal kezemet, s közben a jobbal ravaszul a szívére céloztam, de - minő balszerencse! - az inge alatt medált viselt a drága, melyben szívszerelme fényképét őrizte.

- Micsoda?

- Biztosíthatom, szorul szóra így volt. Később meg is mutatta a kocsmában. Maga sem hitte volna, hogy egy efféle alak gyöngéd érzelmeket táplál a szívében, igaz? De bizony így állunk. A lány neve Clara. Ami azt illeti, eléggé kalácsképű egy hajadon, ha engem kérdez, de természetesen eszemben sem volt megbántani azzal, hogy kinyilvánítom ebbéli véleményem. A medált acéllemezből kalapálták ki, és akkora volt, mint valami levesestányér. Nem használt a kezemnek.

Jane ellágyult. Emlékeztette magát, hogy az ő szolgálatában és védelmében történt a sebesülés.

- Kimossam a sebét?

- Nem, köszönöm. Csak egy karcolás az egész. De legközelebb csakis nőgyűlölőkkel bocsátkozom ökölpárbajba.

- Más baja nem esett?

- Dehogy. Kimondottan élvezetes délután volt. De nyilván nagyon csodálkozik, hogy kerültem haza ilyen hamar.

- Nem, ugyanis láttam magukat.

- Látott?

- Ahogy elhajtott a hercegnével. Visszamentem a csatatérre, tudja?

Joe szemébe fény költözött.

- Én kis hősöm! Ginger, hozzám jönne feleségül?

- Nem. Úgy rémlik, mintha ezt már tisztáztuk volna.

- Sajnos nekem is úgy rémlik. Akkor most inkább elregélem magának a hétrét hajtogatott víziló történetét.

- Dehogy regéli. Azt mondja meg inkább, hol találkozott a hercegnével?

- A szemközti hotelbe tért be teázni, így hát amikor bementem, hogy némileg rendbe szedjem magam, egymásba botlottunk.

- Nagyon kellemetlen volt?

- Egyáltalán nem. Úgy folyt közöttünk a beszélgetés, mint valami nagy sodrású folyó.

- Akkor hát szívből örülök, hogy nem esett komoly baja.

- Köszönöm.

- Bár ami azt illeti, megérdemelte volna. Hogy volt képe szegény Adriannek akkorákat hazudni?

- Ó, hogy azokat? Hm. Sejtem, mire gondol.

- Remélem is! Nos, voltaképpen csak azért jöttem ide, hogy közöljem magával - folytatta Jane, kijátszva nyerő lapjait -, egyáltalán nem olyan okos, amilyennek hiszi magát.

- Senki sem lehet olyan okos.

- Ez az ócska trükkje, amivel megpróbálta eltávolítani az útból Adriant...

- Mármint hogy „próbáltam"?

Jane összeszorította az ajkait. Érezte, hogy visszatér korábbi ellenséges érzése Joe-val szemben. Nagyon zokon vette ugyanis azt a szemöldökrándulását, ami az iménti megjegyzést kísérte. Baráti érzelmei elszálltak, helyüket most elfoglalta az az arisztokratikus fensőbbség, mely már a Menyétre is olyan rossz benyomást tett.

- Talán érdekelni fogja, hogy kaptam egy újabb levelet Adriantól.

- A Fidzsi-szigetekről? Mostanra ugyanis már valahol arrafelé járhat.

- Az Aranygúnárból.

- A faluból? Vagy tán működik ezen a néven egy barátságos fogadó a Tűzföldön is?

- Talán olvassa el.

- Nem, nem, köszönöm. Nem szokásom mások leveleit elolvasni. Tubbynak talán, Joe-nak soha.

- Olvassa csak!

- Kérem, ha mindenáron ragaszkodik hozzá.

Elvette a levelet, és végigfutotta. Aztán kifejezéstelen ábrázattal feltekintett.

- No és?

- Láthatja, mit ír. Azt akarja, menjek hozzá.

- De hiszen maga hozzám jön!

- Magához? Én? Maga csak egy bohóc.

- Lehetséges. De ha azt képzeli, nem a legőszintébb őszinteséggel mondom, hogy szeretem, hát szörnyű hibát követ el.

- Adrian is őszintén gondolja.

- Adrian - jött tűzbe Joe - egy hernyó. Egy tetű alak, akinek a leghalványabb fogalma sincs arról, mit is jelent az őszinteség.

Csönd állt be.

- Ezek után - szólalt meg végül Jane - talán visszaadhatná a levelet. Nem akarok többet erről hallani. És - a hangja remegett - magával egy szót sem szeretnék váltani többé.

Joe mosolygást kényszerített magára, de a szája széle neki is remegett.

- Sejtettem, hogy erre fogunk kilyukadni. Nos, hát nem is lesz módja rá. Ugyanis elmegyek.

- Elmegy?

- Fél órán belül.

Mintha kést döftek volna Jane szívébe. Ennél aztán semmi sem lehetett volna kevésbé logikus, s ezzel ő is tisztában volt, mégis tudván tudta, hogy a jeges kéz, ami a szívét markolássza, nem más, mint a kétségbeesés.

- Elmegy?

Rémülten eszmélt rá, hogy az elmúlt napokban túlontúl közel kerültek egymáshoz Joe-val. Egy perccel ezelőtt még irtózatosan dühös volt rá. Magában biztos volt benne, hogy gyűlöli ezt az embert. Most azonban úgy tűnt, mintha énjének egy darabjától kellene megválnia.

- Elmegy?

- Attól tartok, muszáj lesz. Megélhetést kell találnom valahol.

- De hát...

Joe bólintott.

- Sejtem, mire gondol. Nyilván a darabomra. Amiből csak úgy ömlik majd a pénz, ahogy Buck-nak már elmeséltem. Nos, sajnálattal közlöm, hogy a remekmű nincs többé. Ma leveszik a műsorról.

- De hát azt hittem, elsöprő a siker!

- Az volt. De megsértettem vele a mostohaanyámat, és miközben idefelé tartottunk a kocsiján, arról tájékoztatott, hogy megvásárolta a darab jogait, és levétette a műsorról.

Jane rámeredt.

- Megvásárolta?

- Szőröstül-bőröstül. Az egész produkciót. Az amerikai jogokat, a megfilmesítés jogát, mindent. Csak a jó ég tudja, mennyit fizethetett érte, de hát megengedheti magának. Azt mondta, nem akarja, hogy egy ilyen durva gúnyrajz járja be róla a világot, s hogy a barátai ezen csámcsogjanak. Végtére is meg lehet érteni az álláspontját.

- Micsoda egy bestia!

- Hát nem is tudom. Végül is én provokáltam őt, nem pedig fordítva. Sosem tagadtam, hogy kíméletlenség volt beleírni őt a darabba. Ami azt illeti, titokban kicsit csodálom is azért, hogy ilyen elegánsan és a maga lehengerlő módján vágott vissza.

Jane nem volt abban a hangulatban, hogy ennyire objektív és sportszerű legyen.

- Ez a nő maga a sátán.

- De napóleoni jellem! Meglátja az ellenség gyenge pontját, lecsap rá, egy pillanat alatt tönkrezúzza, és a következőben már el is takarította a csata színhelyéről. Na, hát most majd láthatja, amikor éppen fejvesztve menekülök a csatamezőről.

- De hát hová megy?

- Kaliforniába.

- Kaliforniába?

- A napcsókolta Hollywoodba. A premier napján bemutattak valami ügynöknek, aki az egyik nagy stúdió londoni kirendeltségén dolgozik, és aki ott helyben le is szerződtetett. Ilyen hatalmas siker volt az a darab, béke szegény poraira. Az eredeti megállapodásunk úgy hangzik, hogy egy hónapon belül áthajózom, de most, hogy beütött a ménkű, rá kell vennem őket, némileg gyorsítsunk a tempón. Nem szeretnék arra a hírre megérkezni Beverly Hills-be, hogy az én egyetlen mostohám felvásárolta a stúdiót, és leállította az egészet.

A nap lement a fák mögött, alkonyi szellő fújt a kertben. Fájdalmas lehangoltság lett úrrá Jane-en. Hűvösséget és ürességet érzett.

- Hollywood nagyon messze van.

- Nagyon-nagyon messze.

- Ó, Joe!

Egymásra néztek. Joe megragadta a lány karját. Jane erejéből csak egy jajkiáltásra tellett.

- Jane, jöjjön velem! Jane, házasodjunk össze, és menjünk együtt! Maga is tudja, hogy összetartozunk, hiába is tagadná. Én tudtam, az első pillanatban tudtam, ahogy megláttam magát. Minket egymásnak teremtettek! Csak egyszer adódhat az életben ilyen alkalom, hogy találkozunk valakivel, aki iránt így érzünk! Nem lesz második lehetőség. A mi egymásra találásunk csoda volt, Jane. Csoda. Ha felelőtlenül eldobjuk, nem lesz második lehetőség. Eljön velem, Jane?

- Nem tehetem, Joe.

- De meg kell tennie.

- Nem lehet. Nem lehet. Hogy tehetnék ilyet Adriannel?

- Csak nem azt akarja mondani...

- Hogy tehetném?

- De Jane, hát tényleg képes itt állni, a szemembe nézni, és teljes lelki nyugalommal kijelenteni... Komolyan visszamenne ahhoz a hernyóhoz?

- Adrian nem hernyó.

- De az, és ezt maga is tudja.

- Én csak azt tudom, hogy szüksége van rám.

- Édes jó Istenem! Szüksége van magára!

- Igen. Olvasta a levelét. Hát nem érti, hogy egyszerűen lehetetlen? Hogy én nem vagyok az, aki képes félredobni őt ezek után? Ismerem Adriant. Gyenge, gyámolatlan. Számít rám. Ha cserbenhagyom, darabjaira hullik az élete. Mindvégig így éreztem. Ő már csak ilyen. Maga más. Maga kemény. Meg tud állni a saját lábán.

- Nem.

- De igen. Maga meglesz nélkülem is.

- Hogy érti azt, hogy „megleszek"? Lélegzem, eszem és alszom? Igen, azt hiszem, „megleszek", ahogy maga mondja. De napfény és zene nélkül. Jane, az Isten szerelmére, szedje össze magát! Úgy viselkedik, mint egy önfeláldozásban kéjelgő, féleszű hősnő valamelyik rémes Busby-regényből.

- Ha úgy viselkedem, az talán azért van, mert ilyen vagyok. Nem szeghetem meg az ígéretemet. Nem szökhetek meg.

- Jane, az Isten szerelmére!

- Nincs értelme ágálnia, Joe. Ez a maga nagy hibája. Berobbanni az ember életébe, felkapni a nyeregbe, azzal usgyi, irány a látóhatár? Maga szerint ez tényleg így megy? Nem élhetem le a hátralevő életemet úgy, hogy közben utálom és megvetem saját magamat. Ha cserbenhagyom Adriant, úgy fogok érezni, mint aki otthagyott az útszélen egy árva, törött lábú kiskutyát.

- De hisz ez tiszta őrület!

- Sajnálom, de így érzek most, hogy olvastam a levelét.

- Ezek szerint még mindig szereti?

- Nem. Nem hinném. De talán mégis, egy kicsikét. Tudja, vannak az ember szívének drága apróságok. Ahogy néz, amit mondani szokott, amikor... Na de maga nyilván tudja, milyen az, ha valaki egyszer berágta magát az ember bőre alá. Nyilván történt már magával is ilyen. Csak volt olyan nő az életében, mielőtt megismert, akit sehogyan se tudna kitörölni az emlékeiből!

- Ami azt illeti, volt egy ilyen, még San Franciscóban.

- Na ugye! Bármilyen sokáig éljen is, mindig emlékezni fog rá.

- Abban biztos lehet. Különösen, ha fagy. Ugyanis kalaptűt döfött a lábikrámba, úgy egy arasznyi mélyen. Az a nő aztán tényleg berágta magát a bőröm alá is, lehet mondani.

- Maga mindenből viccet csinál.

- Maga meg nevet rajta. Hát van ennél jobb recept az „és boldogan éltek, amíg meg nem haltak" végkifejletének eléréséhez? Árulja el, ha tud jobbat! Nem látja, hogy épp azért illünk ennyire össze mi ketten, mert tudunk együtt nevetni? Jane, drága egyetlen Jane-em, az ég szerelmére, hát miféle életet építhet majd a szánalomra?

- Ez azért több annál.

Az alkonyi szellő elcsitult, csillagok kandikáltak ki a fák felett, s odalent, a völgyben, amint szokott, ezüstös fényben ragyogott a folyó. Joe megfordult, és a vizet nézte, kezét a terasz korlátján nyugtatva. Aztán megrázta magát.

- Szóval tényleg visszamegy hozzá?

-      Nem tehetek mást.

Joe nevetett.

- Akkor hát vége. Mindvégig az volt az érzésem, hogy mindez nem is lehet igaz. Nyári holdfény játéka csupán az egész. Szegény jó Joe! És mi még azt hittük, hogy ebben a szezonban végre beindul a szekere!

- Joe, miért nehezíti meg ennyire a dolgomat?

Joe visszament a falhoz. Cato kackiás bajusszal, de élettelen szemekkel nézett vissza rá. Joe rábökött.

- Még a szobrokat se fejeztem be rendesen! Kénytelen vagyok a maga szakértelmére bízni őket.

- Joe, kérem, ne csinálja ezt!

Joe megint megrázta magát, ahogy a kutya, amikor kijön a vízből.

- Sajnálom. Szégyellem magam. Nem tudom, honnan vette, hogy én kemény vagyok. Éretlen kölök vagyok, aki rugdalózik és kajabál, mert nem kaphatja meg a holdat. Nincs jogom boldogtalanná tenni magát. Ez nem a jó öreg Vanrigham-féle sztoicizmus. Rendben van, ki fogom bírni. Ez már csak olyan történet lesz, amiben valakinek a rövidebbet kell húznia, és az a valaki a jelek szerint én leszek. Isten vele, Jane.

- Máris elmegy?

- Még be kell csomagolnom. J. B. Attwater kocsija mindjárt bedöcög értem.

-      Nem vihetném én el?

Joe felnevetett.

- Nem. Köszönöm, nagyon köszönöm, de nem. Az én lelkierőmnek is vannak határai. Ha egyedül találnám magamat kegyeddel a kocsijában, nem állnék jót a következményekért. Jane, mondhatok valamit?

- Persze, Joe.

- Ha bármikor a jövőben meggondolja magát, csak szóljon!

Jane megrázta a fejét.

- Nem hiszem, hogy erre sor kerülhetne, Joe.

- Bármi előfordulhat. Ha mégis úgy lenne, csak hívjon fel, ne törődjék vele, hány óra van! Ha nem talál otthon, táviratozzon! Váltott lovakon száguldok magához. Na, Isten vele!

- Isten vele, Joe!

Joe megfordult, és elszántan megindult a ház felé. Jane a korláthoz lépett, és egy időre a folyó szemlélésébe feledkezett. A víz ezüstje időközben sápadtszürkére fakult.

Autókerekek csikorgása hallatszott mögötte a kavicson. Hátranézett. Taxi hozott valakit a walsingfordi állomásról. A kocsi a főbejárat elé gördült, és Sir Buckstone Abbott kászálódott ki belőle.

22

Lady Abbott a budoárja pamlagán hevert ernyedten, cipellőjét lerúgva - miként az szokása volt mindig, valahányszor lepihent. Keresztrejtvényt fejtett éppen. Mellette a nyitott ablakon át csak úgy dőlt be a hűvös esti levegő, felfrissítve némileg túlhevült elméjét, mely igyekezett meglelni a választ, hogy vajon ki a csuda lehet az az olasz zeneszerző, akinek a neve P-vel kezdődik, és még nyolc betűből áll. Sajnálattal mondott le Irving Berlinről, mert bár egyéb érdemei kétségtelenek voltak, a maga tizenkét betűs nevével ide egyszerűen nem fért be, arról nem is beszélve, hogy eléggé el nem ítélhető módon I-vel indít, és még csak nem is olasz. Ekkor egy hang hallatszott, mint sebesen zúgó szélnek zendülése, azzal Sir Buckstone Abbott viharzott be a szobába. Az arca vörös volt, a szemei kidülledtek, őszülő haja rendetlen csomókban lógott, minthogy felindultságában többször is végigszántotta frizuráját az ujjaival.

- Cukika! - kiáltotta még az ajtóból.

Lady Abbott szeretettel tekintett fel rá.

- Hozott isten, Buck, édesem! Mikor értél haza? Buck, mondj már nekem egy olasz zeneszerzőt, P-vel kezdődik, és kilenc betű!

Sir Buckstone Abbott egy türelmetlen kézlegyintéssel intézte el az egész zenei világot.

- Cukikám, borzasztó dolog történt. Olyan borzasztó, hogy nincsenek is rá szavak! Az ész megáll.

Lady Abbott előtt nyilvánvaló lett, hogy imádott férjét megint elővette szokott aggodalmainak egyike. Olyan gyógyírt ajánlott hát a bajra, ami huszonöt éves boldog házasságuk alatt minden esetben bevált.

- Igyál egy whiskyt szódával!

Sir Buckstone hevesen megrázta a fejét, jelezve, hogy az ilyen egyszerű nyugtatószer itt már mit sem segít.

- Most beszéltem Jane-nel.

- Ó, valóban?

- Kint, a kocsifeljárónál. Ő fogadott, amikor kiszálltam a kocsiból. Tudod, mit csinált már megint?

- Puccini! - sikoltotta Lady Abbott. Gyorsan el is kezdte bevésni a nevet a kockákba, aztán egy bánatos „fityfenét, hiszen az csak hét!" fölkiáltással kitörölte, amit addig írt. Sir Buckstone ideges tánclépéseket lejtett.

- Nem bánnám, édes, ha idefigyelnél rám, ahelyett, hogy azzal az izével vacakolsz!

- Figyelek, édes. Azt mondtad, Jane csinált valamit.

- Tényleg azt mondtam. És tudod mit?

- Na mit?

- Behozta a bátyádat a házba! A minden hájjal megkent vakolóját! A lányod maga vallotta be. Azok után, hogy a világon mindent elkövettem, hogy távol tartsam, és azok után, amennyit fáradoztunk, hogy a szegény Vanringham-fiút megoltalmazzuk a bátyád csalárd mesterkedéseitől, Jane lányod idehozza a házba!

Lady Abbott kétségtelen érdeklődést mutatott a tárgy iránt. Odáig nem ment el ugyan, hogy felvonta volna a szemöldökét, de a szemfüles megfigyelő, ha kellőképpen összpontosítja figyelmét, észrevehette volna, hogy a szemhéja enyhén megrebbent.

- Na és mikor művelte ezt a mi Jane-ünk?

- Ma délután. Előadott valami zavaros mesét arról, hogy a walsingfordi úton talált rá, ahol is állítólag elütötte őt egy autó. Na hiszen! Erre idehozza, nekem meg arról kell értesülnöm Pollentől, hogy a kék szobában tanyázik, vedeli a sörömet, szívja a szivaromat! Pihenget! Formába akarja hozni magát, hogy rávetődhessék a szegény ifjú Vanringhamre. A hercegné meg a vörös szobában! Ezt add össze, Cukikám!

Lady Abbott a fogait kocogtatta szórakozottan a ceruza végével. Mintha valami nyugtalanította volna.

- Volt rajta ruha?

- Ruha? Hogy érted azt, hogy ruha?

- Ruha. Amit az emberek magukon viselnek, édes.

- Hát persze, hogy volt rajta ruha. Mégis, mi a csudáról beszélsz? Azt talán még a bátyádról sem gondolhatod, hogy a walsingfordi úton masírozott anyaszült meztelenül!

- Hát ez nagyon érdekes - bökte ki végül Lady Abbott. - Ugyanis én elloptam Sam ruháit.

Sir Buckstone szeme, mely már amúgy is jócskán kidülledt, immár épp úgy festett, mint egy garnéláé.

- Elloptad a ruháit?!

- El én! Ma délután. Jó ötletnek tűnt.

- Mi a fenéről beszélsz te, egyetlen Cukikám?

- Tudod, mikor ti elindultatok az állomásra, gondolkodtam egy kicsikét, hogy mennyi aggodalom ért mostanában téged, édes, és lementem a lakóhajóhoz, hogy még egyszer beszéljek Sam fejével, és jobb belátásra bírjam. De biztosan úszni ment éppen, mert hát senkit nem találtam a hajón. A szalonban ruhadarabok hevertek szerteszét. Egy pillanat műve volt az egész, gondoltam, mi lenne, ha elvinném a ruháit, és akkor ő oda volna láncolva a hajóhoz, és nem settenkedhetne folyton az ifjú Vanringham után. Tehát összekapkodtam a göncöket, és a folyóba dobtam mindet.

Sir Buckstone szeme felragyogott. Szeretetteljes csodálattal nézett élete párjára. Örömmel töltötte el, hogy az ő kis felesége a távollétében sem tétlenkedett.

- Cukikám! Micsoda ragyogó ötlet!

- Ugye?

- De hogy jutott neked ilyesmi az eszedbe?

- Csak úgy jött. Magától.

A fény hirtelen kihunyt Sir Buckstone szemében. Újfent szembesülnie kellett a könyörtelen tényekkel.

- De hát akkor hogy lehet az, a fenébe is, hogy Bulpitt itt tanyázik a kék szobában?

- Te mondtad, édes, hogy Jane hozta haza.

- Tudom, tudom. De úgy értem... amit a vízbe dobtál, ezek szerint csakis a váltóruhája lehetett.

- Nem hinném, hogy Sam fölszerelkezett volna ilyesmivel. Sosem adott valami sokat az öltözködésre.

- Ezek szerint mégis. Valami föltétlenül volt rajta, amikor Jane rátalált. Ha nem lett volna, arról Jane bizonyára említést tesz.

- Na igen. Ebben igazad lehet.

- És akárhogyan is, de itt van a kék szobában, vedeli a sörömet, és vígan múlatja az időt. Most mit tegyünk?

Lady Abbott elgondolkodott.

- Ne aggaszd magad, édes! Biztos vagyok benne, hogy minden a legnagyobb rendben lesz - közölte végül.

Sir Buckstone nem az az ember volt, aki gyakran csap az asztalra - noha, miként minden baronetben, benne is olyan vér folydogált, mely efféle fellépésre predesztinálta volna -, most azonban erős késztetést érzett rá. Általában megnyugtatta a felesége rendíthetetlen optimizmusa, de ezúttal a jól ismert mondat hallatán szinte az egekbe szökött a vérnyomása, olyan magasságokba, ahol már csakis az erőteljes fizikai behatástól remélhető enyhülés. Átvágott a szobán az asztalkához, melyen keretbe foglalt fénykép díszelgett, rajta a baronet személyesen, a berkshire-i territoriális hadsereg ezredesi egyenruhájában. Felemelte az öklét, és nagy erővel lecsapott. A vékony diófából készült törékeny bútordarab menten megadta magát, és ripityára tört. A fényképtartó üveglapjának szilánkjai szétszóródtak a szőnyegen.

Ezek után a józanság ismét elfoglalta az őt megillető trónust. Sir Buckstone lihegve bámulta keze munkáját.

- Ne haragudj, Cukikám. Annyira sajnálom!

- Ne is törődj vele, drágám!

- Elvesztettem az önuralmamat.

- Felejtsd el, édes! Csöngess inkább Pollennek!

Sir Buckstone meghúzta a csengőzsinórt, aztán az ablakhoz lépett, kinézett rajta, s a kulcsait csörgette szórakozottan a zsebében. Lady Abbott, aki gondolataiba mélyedve ráncolta a homlokát egy ideig, leírta: Garibaldi, majd rögtön ki is radírozta. Nyílt az ajtó, és Pollen lépett be rajta.

- Á, Pollen! Összetört a fényképtartó üvege.

A komornyik ezt eddigre már pontosan észlelte, és sajnálkozva csücsörítette az ajkait.

- Tüstént beküldöm a szobalányt, asszonyom.

Sir Buckstone megfordult, még mindig a kulcsait csörgetve.

- Hol van Mr. Bulpitt, Pollen?

- A szobájában, Sir Buckstone.

Futó megkönnyebbülés derítette fel a báró sötét kedélyét. Attól tartott, Pollen válaszából kiderül majd, hogy a betolakodó, az elfogyasztott számos korsó sörből erőt merítve, elhagyta bázisát, és épp a birtokot teszi tűvé, Tubby után kutatva.

- Na és mit csinál?

- Amikor Mr. Bulpitt hívására legutóbb a kék szobában jártam, Sir Buckstone, az uraság éppen fürdőt készült venni. Azt kérdezte tőlem, hogy véleményem szerint vajon lesz-e még ideje vacsora előtt egy újabb korsó sörre.

Sir Buckstone lejátszott egy szólófutamot a kulcsain. A dallam azt volt hivatva közölni a világgal, hogy őt a maga részéről hidegen hagyják a hírek.

- Ezek szerint lejön vacsorázni?

- Ez volt a benyomásom, Sir Buckstone.

- Köszönöm, Pollen.

A komornyik távozott, Sir Buckstone pedig egy lemondó kézlegyintés kíséretében a feleségéhez fordult.

- Látod? Lejön a vacsorához. Ez bizony azt jelenti, hogy a leves fölött fogja bevakolni a mi szegény Tubbynkat. Ott, a hercegné orra előtt. Mit gondolsz, mit szól majd ehhez? „Mi az ördög?" - mondja majd, és nem fog örülni. Szép kilátások!

Lady Abbott, akinek éppen Mussolini járt a fejében, egy pillanatig a papír fölött tartotta a ceruzát, majd megrázta a fejét.

- No és miért nem akadályozzuk meg abban, hogy lejöjjön? - tudakolta szórakozottan.

Reszketés futott végig Sir Buckstone-on, vágyakozó pillantást vetett a rommá tört asztal maradékai felé, mintha sajnálná, hogy már nincs olyan állapotban, hogy további csapásokat lehetne mérni reá. Eszközeitől imigyen megfosztatva, jobb híján a saját combjára mért jókora ütést. Ez határozottan jót tett neki. Amikor megszólalt, a hangja csaknem jámborul csengett.

- De hogyan? - kérdezte.

Lady Abbott gondolatai azonban már megint a talján zeneszerzők körül jártak. Némi késéssel ébredt csak rá, hogy kérdést intéztek hozzá.

- Hogyan, hogyan? Hát lopjuk el a ruháit, míg fürdik, édes! Akkor majd nem jöhet le vacsorázni.

Sir Buckstone mintha mondani akart volna valamit, de azután meggondolta magát, és csak bámult maga elé. Vannak pillanatok, mikor a szó kevés.

Időjárás tépázta vonásain a tisztelet és nagyrabecsülés kifejezése jelent meg. Huszonöt évvel ezelőtt, amikor elragadta ezt a nőt egyfogatú kocsiján, és az anyakönyvvezető elé vitte, hogy összekösse vele a sorsát, tisztában volt vele, hogy a világon a legédesebb és leggyönyörűbb lányt nyerte meg, de noha a szerelemtől kellőképpen vak volt és kába, már akkor sem tartotta sokra arája intelligenciáját. Ha akkor és ott valaki megkérdezte volna tőle, hogy a menyasszonyában Amerika egyik legragyogóbb eszét tisztelhetjük-e, őszintén azt felelte volna a kérdésre, hogy nem, és nyomban hozzátette volna, hogy őt a maga részéről ez a legkevésbé sem érdekli. Abban a hiszemben volt, hogy szíve választottját az eljövendő korok „buta szőke"-ként fogják majd számontartani, és ami őt illeti, elégedett volt e kilátásokkal.

De most döbbenettel kellett konstatálnia, hogy élete párjában virágba szökkent az amerikai nők egyetemes bölcsessége.

- Uramisten! Cukikám! - nyögte áhítattal.

Lady Abbott fölkelt.

- Megyek is, és megteszem. És akkor végre megnyugodhat szegény űzött lelked.

- De, Cukikám, csak egy pillanatra!

- Mi baj, édes?

- Ez olyan, hogy szerez másikat.

- De nem szerez, ha te idejében utasítod Pollent, hogy tegyen róla.

- Na de mit mondok Pollennek?

- Nem kell mondanod semmit, édes. Ez a szépsége az angol komornyikok intézményének. Egyszerűen csak utasítod, hogy tartsa rajta a szemét. Ülj le, szívem, és polcold csak fel a lábad. Egy perc, és jövök.

Sir Buckstone nem ült le, és nem polcolta fel a lábát. Túlságosan zaklatott volt most az ilyesmihez. Csak állt, a kulcsait csörgette, még akkor is, amikor Pollen visszatért, maga előtt terelgetve a félénk szobalányt, aki seprűt és lapátot tartott a kezében. Feltakarította az üvegcserepeket a komornyik csöndes felügyelete alatt, majd annak egy alig észrevehető fejbiccentése által kiparancsoltatott a szobából.

A komornyikot, aki ezek után szintén távozni készült, egy köhintés tartotta vissza, mely tudatta, hogy a ház ura beszélni óhajt vele.

- Ööö... izé... Pollen! - nyökögte Sir Buckstone.

Szünetet tartott. Szerette volna megfelelően megfogalmazni a mondandóját.

- Ööö... Pollen... izé... lenne itt valami, amivel...

Ismét  szünetet  tartott.   Ekkor  azonban  elkapta a komornyik űzött tekintetét. Alkalmazottja szeméből elsősorban tisztelet sugárzott, de az is kivehető volt belőle, hogy Pollen nem bánná, ha ez a kis jelenet némiképp felgyorsulna. A vacsorát közvetlenül megelőző időszakban a komornyik helyzete olyan, mint a hajóskapitányé a viharban. A kapitányi hídon kell tartózkodnia. Sir Buckstone, aki tisztában volt ezzel, minden további bevezetés helyett egyenesen a tárgyra tért.

- Nos, Pollen, őlédisége felugrott Mr. Bulpitt szobájába, hogy elhozza a ruháit.

- Igen, Sir Buckstone?

- Ártatlan kis tréfa - magyarázta a baronet.

- Valóban, Sir Buckstone?

- Igen. Csak meg akarjuk viccelni, ugye érti? Túl hosszú volna most elmagyaráznom magának, a lényeg, hogy ha Mr. Bulpitt csönget magáért, és ruhát kér, hát ne adjon neki.

- Nem fogok, Sir Buckstone.

- Az ugye menthetetlenül elrontaná a tréfát.

- Hogyne, Sir Buckstone.

- Semmi esetre sem kaphat másik ruhát, további értesítésig. Megértette?

Az ajtó becsukódott. Sir Buckstone hosszút és mélyet sóhajtott. Nagy kő esett le a szívéről. Felvette az újságot, és átfutotta a keresztrejtvényt, amit az ő Cukikája hasztalan próbált megfejteni. „Olasz zeneszerző, kilenc betű, az első P." Ez volt az, jutott eszébe, ami annyi fejtörést okozott az ő drága kicsikéjének. Vette a ceruzát, majd biztos kézzel bevéste: Pagliacci.

- Segítsünk egymáson - gondolta, ez volt ugyanis életszemléletének egyik alapköve.

Az olyan ember érzelmei, aki a forró víztől boldog rózsaszínre hevülve, vidáman dudorászva arra lép ki a fürdőből, hogy távollétében láthatatlan kezek elvitték a ruháit, annak a szerencsétlennek a fájdalmához mérhetőek csak, aki holdvilágos este a kerti úton andalogva egy véletlenül ottfelejtett gereblye fogazatára lép, s a felpattanó nyél irgalmatlanul fejbe kólintja. Ugyanaz a sokk, az érzékek ugyanazon átmeneti megrendülése, mintha minden előzetes figyelmeztetés nélkül beköszöntött volna a végítélet napja.

Mr. Bulpittnek, aki mintegy tíz perccel azután térhetett vissza a kék szobába, hogy Lady Abbott elhagyta azt, éppen ebben az élményben volt része. S a megrázkódtatás annál erőteljesebb volt, minthogy a fogsora nemrégiben előkerülvén az a megnyugtató bizonyosság töltötte el, hogy a Sors további csapásaitól immár nem kell tartania. Éppen a Mennyből jött pénzeső című slágert dúdolgatta, és azt mondta magának: „Most pedig felhúzzuk a jó öreg gatyót", amikor rá kellett ébrednie, hogy a Sors a jelek szerint tartogat még fegyvereket az arzenáljában. A kék szoba mindennel bőven el volt látva: volt benne heverő, hívogató fotel, két szék, egy takaros komód, néhány szép tizennyolcadik századi metszet, egy barátságos könyvespolc, egy íróasztal rengeteg levélpapírral és borítékkal, de gatyó, az nem volt benne. Sőt ami azt illeti, nem volt benne továbbá se zakó, se mellény, se alsónemű, se nyakkendő, se zokni, se cipő. Még a nyugatamerikai főiskolások számára tervezett kalap is eltűnt, szőrén-szálán. S az egyébként rendkívül sebes észjárású Mr. Bulpitt bárgyún állt e helyzettel szembesülve. Csüggedten bemászott hát az ágyba, maga köré tekerte a lepedőt, és átadta magát a gondolatainak. Néhány percnyi tűnődés után azt tette, amit egy vidéki ház bármely vendége tenne, ha a hálószobájában hasonló kétségbeejtő baleset történik. Csöngetett. Kisvártatva megjelent Pollen. Az ezt követő párbeszéd nem volt különösebben gyümölcsözőnek mondható.

- Ide figyeljen! - kezdte Mr. Bulpitt. - Úgy tűnik, a ruháimnak egyszeriben lába kelt. Vagy tévednék?

- Sajnos nem, uram.

- Tudna nekem szerezni valahonnét?

- Sajnos nem, uram.

- Már hogyne tudna - nógatta Mr. Bulpitt a komornyikot. - Csak van valami ötlete!

- Sajnos nincs, uram - felelte Pollen. - Sir Buckstone-tól azt az utasítást kaptam, hogy nem adhatok önnek ruhát, uram. Köszönöm a megértését, uram.

Azzal otthagyta a végsőkig meghökkent Mr. Bulpittet. Utóbbi még mindig az ágyban gubbasztott, és megpróbálta értelmezni az iménti, rendkívül szokatlan történéseket, amikor Sir Buckstone viharzott a szobába. Az ábrázata csak úgy ragyogott.

- Üdv, Mr. Bulpitt! - kiáltotta. - Hát maga honnét került elő? Mintha azt mondta volna, hogy a lakóhajón kíván megszállni. Elege lett a vadkempingből? He? Még sincs annyi cigányvér magában, mint gondolta? Nohát! Akárhogy van is, rendkívül örülök, hogy meggondolta magát, és úgy döntött, mégis igénybe veszi szerény vendégszeretetünket. Nincs tudomásom róla, hogy meghívtam volna, de ha már itt van, érezze csak otthon magát!

Mr. Bulpittnek azonban pillanatnyilag csak egy rugóra járt az agya.

- Figyeljen ide. A ruháimnak hirtelen lába kelt. Vagy tévednék?

- A kutyafáját! - rikkantotta Sir Buckstone vidáman. - Ami igaz, az már igaz. Lába kelt, mi?

- Az a komornyik fickó az imént arról tájékoztatott, hogy maga utasította, ne adjon nekem másikat.

- Úgy van, drága barátom. De hát minek magának a ruha? Hiszen már ágyban van. Maradjon csak ott, és pihenjen egy jót.

- Magánál vannak a ruháim?

- Cukikánál vannak. Mindenestül az ő ötlete volt! Az én kicsikémnek, drága barátom, vág az esze, mint a beretva. Mr. Bulpitt, büszke lehet a húgára! Azt gondolta, ha magának nincs ruhája, ide lesz láncolva a szobájához, és nem kézbesítheti a végzést szegény ifjú Vanringhamnek. Képzelje, ezt egyedül fundálta ki! Úgy ám!

- De hát nincs is nálam semmiféle papír.

- Nincs-e?

- A fogadóban hagytam.

- A fogadóban?

Vendéglátója hangjába annyi kétely vegyült, hogy azt már Mr. Bulpitt nem hagyhatta válasz nélkül.

- Maga talán kételkedik a szavamban? - kérdezte sértődötten.

- Ami azt illeti, igen - vágta rá Sir Buckstone.

Mr. Bulpitt úgy látta, hogy ezen az úton haladva nem sok siker kecsegteti. Egy másik aspektusból közelítette hát meg a helyzetet. A kérdés amúgy is régóta foglalkoztatta.

- Meddig kell még ebben az átkozott szobában rostokolnom?

- Amíg el nem adom a házat.

Mr. Bulpittnek leesett az álla. Módjában állt nem egy ízben alaposabban szemügyre venni Walsingford Hallt, s a ház visszataszító ocsmánysága szinte beleégette magát a retinájába.

- Uramisten! Hisz az akár éveket is jelenthet! Csak nem akar annyi ideig itt tartani?!

- Magának sem lesz rosszabb dolga, mint a Vasálarcosnak, drága barátom. De ami azt illeti - folytatta Sir Buckstone, némileg megengesztelődve -, reményeim szerint nem fog az olyan soká eltartani. Ha várakozásaim nem csalnak meg, még ma vacsora után nyélbe ütöm az üzletet.

- Na és ki veszi meg ezt a hodályt?

- Dwornitzchek hercegné. Von und zu Dwornitzchek, hogy egészen pontos legyek. Ő az ifjabbik Vanringham mostohaanyja. Ma este érkezett. Ezért érezte szükségét Cukika - és meg kell mondanom, jómagamnak is a legteljesebb mértékben egyet kellett értenem vele -, hogy magát egy időre hidegre tegyük, nehogy a nyavalyás papírjaival randalírozzon itt nekünk a házban. Egyetlen nő sem szereti, ha a jelenlétében végzéseket kézbesítenek a mostohafiának, hát még, ha házassági ígéret megszegése tárgyában teszik! Az ilyesmi nagymértékben képes lenne felzaklatni a hercegnét, félő, hogy teljesen elterelné a gondolatait a házvásárlástól.

- De hát mondtam már, hogy nincs nálam semmiféle papír!

- Igen, emlékszem. Valóban mondta, kétségkívül.

Mr. Bulpitt lemondóan sóhajtott.

- Na és enni mikor kapok?

- Azonnal küldetek magának egy tálat.

- Igen? Fölteszem, hideg bélszín lesz langyos kelbimbóval.

Sir Buckstone megsértődött.

- Még mit nem! Ma este csirkebecsináltat eszünk - jelentette büszkén. - És minden kétséget kizáróan fölséges lesz. Hallottam, miként instruálja a lányom a szakácsnőt. Általában ugyanis Jane állítja össze a menüsort. Jól tudom, hogy ő hozta ide magát?

- Igen. Kedves lány.

- Tündéri - értett egyet Sir Buckstone.

Mr. Bulpitt helyzetének igencsak szorult voltához ugyan nem fért kétség, de olyan ember volt, aki félre tudja tenni önös érdekeit, ha szólni kell egy-két jó szót kétségbeesett hajadonok érdekében. Csupasz karját kivonta hát a lepedő alól, és vádlón vendéglátójára szegezte:

- Maga nagyon rosszul bánik azzal a szegény lánnyal, Lord Abbott.

Sir Buckstone elámult.

- Kicsoda? Én? Soha életében nem bántam rosszul Jane-nel. Ő a szemem fénye, ha tudni akarja. Az ördögit magának, mi a fenét akar ezzel mondani?

- Maga képes volt tavasszal két szerető szívet elválasztani!

- Hol van már a tavasz? Augusztus közepén járunk.

- Az most mindegy - intette le keményen Mr. Bulpitt. - Maga ostorral üldözi a férfit, akit ez a szegény leány szeret.

Mindössze egyetlen olyan ember létezett, akit Sir Buckstone valaha az ostorával üldözött. A báró hitetlenkedve tátotta el a száját.

- Csak nem azt akarja mondani, hogy Jane képes volt beleszeretni abba a semmirekellő Peake-be?

- Éppen azt! Odaadón szereti azt a fiatalembert. És ezt maga is nagyon jól tudja.

- Nem tudok semmi ilyesmiről! Amit maga mond, az nekem merő újdonság. Le is vagyok sújtva. És nem hiszek magának! Olyan okos lány, mint az én Jane-em, a józanság mintaképe? Képtelenség. Nem szerethet egy Peake-et. Peake-et egyáltalán senki sem szeretheti.

- De Jane igen. És hadd mondok magának valamit, lordom! „Lehetsz ősi nevedre büszke bár, / Lakhatsz várban, mely magas ormon áll, / Ám több mint hírnév s a pénz, erős..."

- Miket hord itt össze? Magas ormon? Dombtetőn, az ám! És várban, de milyen rondában!

- „...a szerelem, s mindent legyőz" - fejezte be Mr. Bulpitt. - Én Jane pártján állok. Vésse jól abba a kemény fejébe! Magam veszem védelmembe az ifjú szerelmeseket, és ha férjhez megy, én bizony...

Eddig jutott, amikor a ház alsóbb régióiból irtózatos morajló hang hallatszott. Sir Buckstone felriadt, és már nem is figyelt Mr. Bulpittre. Akármilyen fontos témáról essék is szó, nincs az a vérbeli brit, aki másra is hajlandó volna figyelni, mikor felhangzik a vacsorára hívó gong.

- Haj! - rikoltotta Sir Buckstone, igen hasonlatosan ama bibliai alakhoz, aki a trombiták harsogása közepette adott hangot hasonló érzelmeinek, s inkább egy Jesse Owens, semmint egy méltóságára valamit is adó baronet stílusában sprintelt az ajtóhoz.

- Na de hé! Várjon!

- Nem várhatok.

- De hisz épp valami fontosat mondanék magának!

- Majd elmondja később - legyintett Sir Buckstone. - Nem várhatok. Tálalják a vacsorát!

Sir Buckstone elszelelt, és Mr. Bulpitt ismét egyedül maradt a gondolataival.

Egy Samuel Bulpitthez foghatóan furmányos elme nem maradhat hosszabb időre magára a gondolataival következmények nélkül, az ilyesminek rendszerint egy jól kifundált terv vagy cselszövés a vége. Borotvaéles eszének gyermekjáték volt kisütni, hogy ha egyszer a ruhái szőrén-szálán eltűntek, valahonnan szert kellene tennie egy újabb öltözetre, de csak most ébredt rá, hogyan foghatna hozzá. Lehetséges, hogy a személye pillanatnyilag nem különösebben népszerű a kastélyban, de egy híve azért még akad Walsingford Hallban, bár szemtől szembe még nem volt alkalmuk találkozni - s ez a híve Miss Prudence Whittaker, vagyis az a személy, akinek a megbízásából eljárva került ebbe a slamasztikába. Az első tennivaló tehát az, hogy Miss Whittakerrel kapcsolatba lépjen.

Amikor idáig jutott gondolataiban, és éppen azon kezdte volna törni a fejét, mi lenne a leginkább alkalmatos módja a kívánt kapcsolat megteremtésének, nyílt az ajtó, s a szobába - ebben a sorrendben! - pikáns illatfelhő, mögötte hatalmas tálca, amögött pedig egy kiváltképpen apró szobalány hatolt be. Az illat jóval a tálca előtt lebegett, s a tálca mögött, mintegy annak függelékeként ott kacsázott a szobalányka. A menet Mr. Bulpitt ágyánál állt meg.

- A vacsorája, uram - rebegte az aprócska lány, teljesen fölöslegesen, mivelhogy az amerikai eddigre már mintegy induktíve ugyanerre a következtetésre jutott.

- Kösz, babám, nagyon kösz - édelgett Mr. Bulpitt, bevetve minden vonzerejét, egyszersmind leporolva technikáját, melynek segítségével oly igen megszerettette magát Amerika gyorséttermeinek világában, s amivel - magunk is láthattuk - Mr. Attwater unokahúgának szívét is sikerült megnyernie az Aranygúnárban.

- Hogy hívnak, angyalkám?

- Millicentnek, uram. Mr. Pollen azt mondta, biztosan szívesen inna még sört is.

- Mondd meg Pollennek, Millicent, hogy eltalálta. Semmit sem szeretnék jobban, mint még egy kis sört. Jobban mondva sok sört kérek, és a tetejébe ráadásnak Miss Whittakert.

- Uram?

- Hogy léphetnék kapcsolatba Miss Whittakerrel?

- Nincs itthon a Miss, uram - tájékoztatta a szobalány, akit elbűvölt az uraság szívélyessége.

- Hogyhogy? Vacsoraidőben?

- Szerdánkint a parókián teázik. Tudja, uram, van ottan egy olyan irodalmi társaság - ezt úgy mondta a lány, mintha valami különös állatfajról beszélne -, a Miss odajár szerdánkint uzsonnya-vacsorára.

- S mikor lopakodik haza?

- Kilenc előtt nemigen. Látni akarja a Misst, uram?

- Pillanatnyilag ez nem volna lehetséges. Megvan annak az oka, ne is kérdezze! De ha megtenné, hogy odacsúsztat neki egy levélkét...

- Igenis, uram.

- Jó kislány! Megírom, mire jön a tálcáért.

Mr. Bulpitt nem látott hozzá azonnal az irodalmi mű megalkotásához, minthogy sosem tűrhette, hogy zsigeri lénye elé bárki vagy bármi is odatolakodjék. Amikor azonban végzett a mennyei csirkebecsinálttal, majd felhörpintette a sörét is, nem vesztegette tovább az időt, kipattant az ágyból, s az íróasztalhoz lépett. Mire a szobalány visszatért, a levél már készen várta.

Nem volt könnyű megírni. A szerző abbéli igyekezetében, hogy méltóságteljes hangot üssön meg, először egyes szám harmadik személyben fogalmazott, így aztán esetlenül hatottak a harmadik mondattól fejüket kéretlenül mégis felütő „én" és „engem" szócskák. Áttért hát a közvetlenebb stílusra, és máris kedvezőbb eredményre jutott. Végül a szobalányra bízott változat véleménye szerint már tökéletesen alkalmas volt arra, hogy elérje a kívánt célt.

A levél stílusát tekintve a formális és a baráti között ingadozott. A „Kedves Hölgyem" távolságtartó tónusú megszólítással kezdett levelet egy közvetlen „Na most már láthatja, milyen kalamajkába kerültem itt, galambocskám" frázis zárta le, de az elvitathatatlan, hogy az üzenet lényegét a műnek sikerült hiánytalanul átadnia. Egy intelligens lányban a levél olvastával kétség sem maradhat afelől, hogy Sir Buckstone Abbott és az ő tányérnyalói machinációinak köszönhetően Mr. Bulpitt megfosztatott a ruháitól, és hogy ugyanő igen reméli, hogy a kisasszony alkalmas időben fölkeresi, hogy a szobája ajtaján át megbeszélhessék a helyzetet.

Mr. Bulpitt egy pillantást vetett a kandallón álló órára. Háromnegyed kilenc volt éppen. Ekkor kopogtatás hallatszott, s egy hang azt suttogta az ajtó túlfeléről:

- Mr. Bullpott?

Az amerikai egy szempillantás alatt kint volt az ágyból, tüstént az ajtónál termett, és máris kezdetét vehette Pyramus és Thisbe romantikus párbeszéde.

- Igen?

- Maga az, Mr. Bullpott?

- -pitt - helyesbített Pyramus.

- Miss Whittaker?

- Igen. Megkaptam a levelét.

- Tudna valami ruhát szerezni? - tért a lényegre a gyakorlatias Mr. Bulpitt.

- Azonnal intézkedem. Szabadna a méretét?

Ez némileg zavarba ejtette Mr. Bulpittet. Az adott körülmények között mégsem hívhatta be a lányt, hogy méretet vegyen róla. Zavarából egy hirtelen jött ötlet segítette ki.

- Nézze, akarom mondani, hallgasson ide, körülbelül olyan az alkatom, mint a Lord Abbotté!

- Sir Buckstone Abbotté?

- Nevezze, ahogy tetszik! Fő ami fő, hogy nagyjából egy méret vagyunk. Menjen, és ragadja el valamelyik vedlettebb ruháját!

- Sir Buckstone Abbottét?

- Úgy van. Még mindig róla beszélünk. Hozza csak, mégpedig sietve, és tegye az ajtó elé a lábtörlőre! Egyet koppantson, az lesz a jel. Értjük egymást?

- Meglehetősen.

-      Jól van - sóhajtott Mr. Bulpitt, majd visszatért ágyába.

Miss Whittaker hangja kiválóan érthető volt az ajtón át is, de Mr. Bulpitt konferenciájuk közben nem láthatta látogatójának arckifejezését. Ha láthatta volna, nyilván feltűnik neki, mennyire visszatetszett a Missnek az ő ötlete, melynek értelmében neki el kellene csennie a kenyéradója, Sir Buckstone Abbott ruháit. Felvonta a szemöldökét és összecsücsörítette ajkait. Egy kellően képzett titkárnő nem kotorászik munkaadója szekrényében. A kérés képtelensége valóságos megdöbbenéssel töltötte el Miss Whittakert.

Ennélfogva, mikor otthagyta a kék szoba ajtaját, nem a baronet lakrésze felé vette az útját, hanem Tubby Vanringham szerény apartmanjához sietett.

Bárhová szívesebben ment volna, mint éppen oda, mert bár joggal föltételezte, hogy Tubby épp a vacsoraasztalnál ül, s ezért gyakorlatilag kizárt, hogy megzavarja őt a kutakodásban, ám nem volt ínyére, hogy bármiféle kapcsolatba kerüljön az ifjabbik Vanringhammel, még ha ez a kapcsolat ki is merül a ruháinak eltulajdonításában, s így aligha volt közelinek nevezhető. De nem volt más választása. Mr. Bulpitt azt mondta, hogy az alkata Sir Buckstone Abott alkatára hasonlít, és a környéken rajtuk kívül Tubby volt az egyetlen hasonló méretekkel megáldott személy. Tanner ezredes magas volt és ösztövér, akárcsak Mr. Waugh-Bonner. Mr. Profitt hasonlóképpen. És furcsa mód Mr. Billing is. Csak Tubby gardróbjából szerezhetett hát megfelelő öltözéket.

Belopakodott a szobába, felkapcsolta a villanyt, és a szekrény felé indult. A szíve hevesen vert, amikor leszakasztotta a pantallót a vállfáról, miként gyümölcsöt a fáról, de mégsem oly hevesen, mint egy perccel később, amikor kiáltás hallatszott a háta mögül, és megfordulva azt kellett látnia, hogy a gardrób tulajdonosa áll az ajtóban.

Tubby kissé alulöltözött volt, dereka körül egy törülközőt viselt, s a megjelenését a brit lobogó egy viharvert példánya tette teljessé. És a jólöltözöttség még távolabb állt volna tőle, ha nincs sokkalta erősebb akarata, mint amilyet Adrian Peake-nek juttatott a sors. Ez utóbbival kellett ugyanis osztoznia a Rezedán található, ruhaként szóba jöhető tárgyakon, melyeket Lady Abbott nem vitt magával röpke látogatása alkalmával. Adriannek egy zsákkal kellett beérnie.

Egy hosszú pillanatig Prudence Whittaker csak állt és bámult, s közben a páni rémület és a felháborodás vívtak benne ádáz csatát. Azután egy velőtrázó sikollyal - amely nagyjából akképp hangzott, mint egy ártatlan rágcsáló hangja, melynek a lábára éppen egy kihelyezett egérfogó csapódott - a falhoz támolyodott.

Nem szükséges, hogy e történet krónikása különösebb részletességgel taglalja Tubby Vanringham és Adrian Peake teljes megrökönyödését, amikor az úszásból visszatérve konstatálták, mi is történt a Rezeda fedélzetén, minthogy korábban elmondtuk már, miként reagálnak férfiak efféle felfedezésekre. Talán elég csupán annyit megjegyezni, hogy mindketten kellőképpen le voltak sújtva. Az őket ért súlyos veszteség nagyobb volt a Mr. Bulpittet ért csapásnál is, minthogy az utóbbinak legalább némi csekély vigaszul szolgálhatott egy kényelmes ágy, melynek fedezékébe visszavonulva terveket szőhetett a jövőről. Csak a hajó szalonjának alapos átkutatása után fellelt bontatlan üveg whisky áldásos hatása alatt volt képes Tubby szembenézni a helyzettel, amelyben önmagát és sporttársát találta.

Az ital meglehetősen gyenge minőségűnek bizonyult, mivel J. B. Attwater, akitől Mr. Bulpitt a palackot beszerezte, inkább volt híres a csapolt söréről, s a pincéje többi termékével nemigen törődött, viszont erős volt és tekintélyt parancsoló. Ugyanakkor gondolatébresztőnek sem volt utolsó. Ez utóbbi vonásának köszönhető, hogy Tubbynak hamarosan eszébe ötlött: a walsingfordi kastélyban változatos és gazdag ruhatár áll rendelkezésére, tehát, ha türelmesen vár és megfelelően időzít, és nem riad vissza attól, hogy mezítláb tegye meg a hazáig vezető utat, kimászhat a csávából.

Tudta, hogy nyolc és kilenc óra között a kastély lakói a vacsoraasztal körül ülnek, ami egyben azt is jelenti, hogy a lépcsők és folyosók üdítően elhagyatottak, így hát senki sem lehet kéretlen tanúja a két meglehetősen furcsán öltözött fiatalember - az egyik talpig törülközőben és zászlóban, a másik zsákruhában - belépőjének. E pillanattól kezdve Tubby Vanringham úgy találta, a nap sugarai kibukkannak végre a felhő mögül.

Adrian Peake számára, aki nem vette ki részét az ivászatból, és határozottan riasztotta az ötlet, hogy efféle maskarában tegye tiszteletét a kastélyban, a napsütés közel sem volt olyan ragyogó. A veszélyekkel terhes útnak végül csakis azért vágott neki, mert félt volna egyedül maradni a lakóhajón egy szál zsákvászon ágyékkötőben. Így aztán követte Tubbyt, és ezekben a pillanatokban éppen Sir Buckstone dolgozószobájának szekrényében húzta meg magát, számolva a perceket, míg bajtársa visszatérhet legalább némi ruhaneművel. A Vidéki Úriember Képesújságja bekötött évfolyamain kuporgott a sötétben, és csak remélni tudta sorsa jobbra fordulását.

Tubby rövid csatakiáltását s a szobájában tetten ért hölgy éles sikolyát követően ismét csend honolt a lakrészben. Tubby, aki tartott tőle, hogy a zászló netalán nem tart elég erősen, idegesen markolászta a dereka köré tekert lobogót, így aztán Miss Whittaker törte meg először a csendet. A szívében dúló páni félelem és a felháborodás heves összecsapásában végül az utóbbi kerekedett felül. Leeresztve a pantallót, amit addig pajzsként emelt maga elé, hangjában dermesztő gőggel így szólt:

- Hogy merészel ilyen öltözékben itt megjelenni?

Egy olyan helyzetben, mely tapintatos és békét kereső szavak után kiált, aligha választhatott volna a feszültség oldására kevésbé alkalmas kérdést. Szavainak méltánytalansága úgy hatott Tubbyra, mintha kést döftek volna a szívébe. A szeme vadul forgott, arca elvörösödött. Szenvedélyesen az ég felé emelte kezeit, de csak hogy azonmód le is eressze, szerencsére még éppen idejében ahhoz, hogy elcsípje a hullani készülő zászlót.

- A mindenségit! Hogy én hogyan merészelek itt megjelenni? A saját szobámban? Hát ez remek. Én meg azt szeretném tudni, ha már itt tartunk, hogy maga hogy merészelt ide betörni? Mit keres a szobámban?

- Semmi köze hozzá - felelte Prudence Whittaker.

Ez megint csak szerencsétlenül megválasztott megjegyzés volt, s legalább olyan erőteljes hatást tett Tubbyra, mint az előző. Ezúttal nem emelte égnek a kezeit, okulván a leckéből, de a szemei ugyanúgy forogtak üregükben, mint korábban.

- Á, szóval így állunk! Mindazok után, ami történt, arra érek haza, hogy maga a legteljesebb hidegvérrel korzózik a szobámban, mintha csak a sajátjában lenne, majd amikor én igazán udvariasan megérdeklődöm, hogy mégis mi a fenét keres itt, maga képes azt felelni... És egyáltalán, mi az ott a kezében? - váltott témát hirtelen, a lány karján átvetett nadrágra szegezve a tekintetét. Nem akart hinni a szemének. - De hisz az egy nadrág! Mégis mi a fenét... Mit akar maga az én nadrágommal?!

Prudence Whittaker még e válságos pillanatban sem volt képes elengedni a pontatlan kifejezést a füle mellett.

- Ez egy pantalló - javította ki Tubbyt.

- Nadrág és pont!

- Ne lármázzon itt, kérem!

- De igenis lármázom! Terítsük csak szépen ki a kártyáinkat! Valami itt nagyon nem gömbölyű! Újra kérdem, mi keresnivalója van magánál az én nadrágomnak?

A jelenet feszültsége immár Prudence Whittakerre is megtette a maga hatását. Fitos orra úgy remegett, mint a csapdába esett nyúlé.

- Nekem... nos... szükségem van rá!

- Ó, minden világos! - Tubby hangjából maró gúny áradt, kellemetlen vigyor jelent meg különben barátságos arcán. - Maszkabálba készült, ugyebár? Már csak egy gatyó kellett a jelmezéhez, és azt gondolta, igazán vagyunk olyan jópajtások, hogy nyilván nem lenne ellenemre, ha elemelné az enyémet. Besétált hát ide, és kiszolgálta magát. Az a marha úgyse bánná, nem igaz? Hát persze. Minden világos.

- Valaki másnak kell a nadrág.

- Ó, igen? És kicsodának?

- Kinek - javította Miss Whittaker.

- Ki a csodának?!

- Csöndesebben, az ég szerelmére!

- De már itt nem lesz csönd! Kicsodának kell a nadrágom?

- Mr. Bulpittnek.

- Micsoda?!

- Sajnos elvesztette a sajátját.

Miss   Whittaker újfent   hibát   követett   el. Tubby érzelmeinek intenzitása ugyan már aligha volt fokozható, de azért ő láthatólag megtette az ügyért, ami tőle tellett.

- Micsoda?! - ismételte a férfi, és minden ízében reszketett, mint akibe szigonyt döftek, s az itt következő nagymonológja közben a dühe egy jottányit sem enyhült.

- Bulpittnek! Maga az én nadrágomat odaadná egy Bulpittnek?! Hát ez. már mindennek a teteje! Elképesztő! Hihetetlen! Ennek a Bulpittnek egyszerűen nincs párja. Hátborzongató! Maga uszította rám ezt az undok vérebet, maga miatt koslat a nyomomban, pokollá teszi az életemet, hogy már tisztára úgy érzem magam, mint szegény Eliza a jég hátán, aztán meg hidegvérrel ellopja a nadrágomat, és odaadja neki?! Baráti szívesség T. P. Vanringhamtől, no meg jókívánságok, mi? Egy kis figyelmesség legodaadóbb csodálójától! Egy kis csekélység emlékbe a régi cimborától, he? Hát a mindenségit neki...

Kis szünetet kellett tartania, hogy némileg megzabolázza nekiszabadult érzéseit, és e villanásnyi idő alatt olyannyira bizarr, oly meghökkentő gondolat hasított villámként belé, hogy kis híján a lélegzete is elállt tőle, képtelen volt folytatni a szózatát. Csak állt ott, megkövülten, kábultan pislogva, s elméjében lassan minden egészen világossá vált. Aztán visszatért az élet bénult tagjaiba, és a szó is remegő ajkaira.

- Most már aztán mindent értek! Bulpitt volt az!

- Fogalmam sincs, miről beszél.

- Maguk között van valami! Maga szerelmes abba a disznóba!

- Meglehetősen képtelen föltételezés.

- Na de ennyivel nem ússza meg! „Meglehetősen képtelen", na hiszen! Márpedig ő az. Ő az, aki ékszereket küldözget magának. Ugyebár? Gyerünk csak, valljon színt! Minden további tagadás hasztalan. Legfőbb ideje, hogy a végére járjunk ennek az ékszerhistóriának! Ő az, ugye? Ő volt? Ő volt?

- Nem vagyok hajlandó ezt az ügyet megtárgyalni magával.

- Nem? Tényleg nem?

Tubby hirtelen sarkon fordult, Miss Whittaker pedig egy újabb fülsértő sikoltást hallatott.

- Hogy merészeli bezárni az ajtót? Azonnal nyissa ki!

- Nem nyitom.

- Mr. Vanringham, engedjen ki, de azonnal!

- Szó sem lehet róla. Most alaposan kivizsgáljuk a tényállást! Szépen a végére járunk a dolognak. Addig maga el nem mozdul innen, amíg mindent be nem vallott. És hadd közöljem a további félreértések elkerülése végett, hogy ha nem hagy fel ezzel a... - Tubby elhallgatott.

Ott motoszkált benne a bizonyosság, hogy van egy kifejezés, ami tökéletesen tükrözi mondandója lényegét, és utóbb eszébe is jutott, mi az: „csökönyös viselkedéssel", de e pillanatban sehogy sem találta. Így hát visszakozott, és inkább átfogalmazta a mondatot. - És hadd közöljem, hogy ha nem hajlandó előjönni a farbával, hát jól kupán csapom.

Ez a megoldás egyébként már több ízben felmerült benne e szóváltás folyamán, és egyre inkább hajlott rá, hogy alkalmazza is. Emlékezett rá, hogy már Mr. Bulpittnél is milyen remekül bevált ez az eljárás, és ugyan ki állítaná, hogy ezúttal ne lenne éppoly hatásos? A főbekólintás olyan csemege, amelynek az ízére könnyen rákap az ember. Olyasmi ez, mint amikor a tigris megérzi a vér szagát. A tigris ilyenkor még több vért kíván, és nem elégszik meg semmilyen pótmegoldással sem. Tubby is ekképpen vágyott újabb főbekólintásokra. Azon kapta magát, hogy legszívesebben mindenkit főbe kólintana, aki csak útjába vetődik, mégpedig nemre és korra való tekintet nélkül.

Prudence Whittaker bátorsága hanyatlani látszott. Kensingtonban ugyan kiváló képzést kapott, az intézmény úgy bocsátotta ki hallgatóit az életbe, hogy minden helyzetre - a vészhelyzeteket sem leszámítva - kellően fel voltak készülve, de minden nevelésnek megvannak a korlátai. Ha az ember lányának egy barlangi ősemberrel kell szembenéznie annak bezárt szobájában, az olyan lélekjelenlétet követel, melyet még a kensingtoni évek sem voltak képesek belénevelni. Miss Whittakernek voltak némi alapismeretei a dzsiu-dzsicu harcművészete terén, ismerte a fogást, mellyel bármely útonállót egy perc leforgása alatt ártalmatlanná lehet tenni, de az ilyen fenyegetettséggel szemben tehetetlennek érezte magát.

- Theodore! - sikoltotta, láthatólag elgyötörve.

Soha életében nem vágták kupán, de látott már ilyet képeken, és mindig is úgy vélte, felettébb kellemetlen élmény lehet.

Tubby acélkemény maradt.

- Kevesebb teodorozást, ha szabad kérnem - felelte szigorúan -, és több tényt! Ha hallhatnék végre valamit erről a Bulpitt fickóról. Mióta ismeri? Hol találkozott vele?

- Nem találkoztam vele.

- Cöcö!

- De hát tényleg nem!

- Akkor ugyan miért küldözget magának ékszereket?

- De nem küldött!

- De küldött.

- Nem küldött!

- Szóval - összegezte Tubby - ragaszkodik ehhez a csökönyös viselkedéshez?

Feszült csend következett. Tubby kidüllesztette mellkasát a törülköző alatt, és megfeszítette karizmait. Ez a látvány - a szemében felcsillanó fénytől és arca fenyegető felfújásától kísérve - oly nyilvánvalóan azt volt hivatva közölni a világgal, hogy épp csak nekiveselkedik, és máris a tettek mezejére lép, hogy Prudence Whittaker nem bírta tovább a feszültséget. Összeomlott. Jajveszékelve az ágyra vetette magát, és hangos zokogásban tört ki.

A hatás Tubbyra nézve azonnali volt, és úgyszólván leírhatatlan. A legkeményebb férfiember is lágy viasszá változik egy síró nőszemély jelenlétében. Abbahagyta arcának püffesztését, és bizonytalanul pislogott a lány felé. Világos volt, hogy olyan helyzet állt elő, melyben immár nem teheti szabadon, amit akar.

- Na jól van, jól van... - rebegte elhaló hangon.

A zokogás azonban folytatódott. Tubby egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Szélsebesen közeledett a pont, ahol az olvadási folyamat tetőzik, de ekkor a szeme, körbepásztázva a szobán, megakadt a földön heverő nadrágján. Odalépett, fölkapta, sietve belebújt, és máris jelentős javulást észlelt a fellépésében.

- Jól van, na - jegyezte meg, immár sokkal elszántabban.

Odalépett a komódhoz, kiemelt egy inget és egy nyakkendőt. Alig egy perc múlva, immár teljesen felöltözve, ismét könyörtelen önmaga volt.

- Na jól van! - mondta, már a teremtés koronájának magabiztosságával.

- Maga úgy viselkedik, mint valami kislány, aki azt hiszi, hogy egy kis pityogással mindent rendbe hozhat!

A könnyek záporán át néhány kivehetetlen értelmű szó ütötte meg a fülét. Megfordult.

- Mit mond?

Olybá tűnt, mintha Miss Whittaker elmarasztaló jellegű észrevételeket tett volna nyers viselkedése tárgyában. Erre olyan hevességgel vágott vissza, amire nem lett volna képes lobogóba és törölközőbe öltözve.

- Egy férfinak igenis joga van nyersen föllépni, ha a nő, akit szeret, megcsalja! - felelte szigorúan. - Elárulhatom, kis híja volt, hogy bele nem pusztultam, amikor rájöttem, hogy maga megcsalt engem! Meg amiért megengedi, hogy ékszert küldözgessenek magának! Valaki más, aki nem én vagyok! És éppen ez a Bulpitt.

- Nem küldött nekem ékszert! És egyáltalán soha senki nem küldött nekem ékszert, értse meg!

- Saját szememmel láttam, amikor megjött a csomag!

- De nem ékszer volt benne. Más... másvalami volt benne.

- Akkor miért nem engedte, hogy megnézzem?

- Mert nem akartam, hogy lássa.

- Na ugye! - csapott le Tubby, jellegzetes, szaggatott nevetésével kísérve a mondandóját.

Egy Miss Whittakernél sokkal kevésbé tüzes lány is zokon vette volna, ha szívbéli őszinteségére egy „Na ugye!" a válasz, mégpedig ebben a sértő tónusban. A gunyoros, szaggatott nevetés hatására egyáltalán nem csoda, hogy nyomban felhagyott a szipogással, és szemében dacos kihívással felült az ágyon.

- Ha tényleg tudni akarja - mondta -, a csomagban egy olyan orrizé volt.

Amióta aznap délután háromkor megállt a walsingfordi út második kilométerkövénél, és megpróbálta utánozni a kenderike énekét - már amennyire képes lehet ilyesmire az, aki soha életében nem volt valami ügyes utánzója a madárhangoknak -, s aztán Mr. Bulpitt rávetette magát a bokor mögül, Tubby Vanringham szüntelen lelki hajszoltságban élt. Valószínűleg ez az oka annak is, hogy a felfogása jelentősen lelassult. Fel nem foghatta, mi az az orrizé, és ezt közölte is Miss Whittakerrel.

Prudence Whittaker sápadt volt, és határozottan nyúzottnak tűnt. Olyan titokról kellett most lerántania a leplet, melyről azt hitte, örökre elrejtheti a világ elől, vagy legalábbis hogy hat lóval tudják csak kihúzni belőle - s ez nagyon megviselte. De bátran állta a sarat.

- Olyan eszköz, ami megváltoztatja az orr formáját.

- Micsoda?!

- Megakadt a szemem egy hirdetésen valami magazinban - magyarázta Miss Whittaker halk, színtelen hangon. -„Nincsen többé csúnya orr!" Ezt ígérték. Tudományosan megalapozott, mégis csodálatosan egyszerű módszer. Az eszközt alvás közben kell viselni. Csak ki kellett töltenem a kupont, és elküldeni nekik tíz shilling kíséretében. Kitöltöttem, elküldtem. Ez a csomag jött meg akkor, amikor az a bizonyos beszélgetés esett közöttünk. Hát hogy mondhattam volna meg magának, mi van benne? - A hangja elcsuklott, a szeme újból könnyel telt meg.

- Azt gondoltam, megbízik bennem.

Keserű szemrehányás volt a szavaiban, és Tubby máskor bizonyára összeroppant volna a vád súlya alatt. Most azonban annyira meg volt rökönyödve, hogy még csak el sem jutott a tudatáig a feddés.

- De hát mi a csudáért akarta maga megváltoztatni az orra formáját?

Miss Whittaker elfordította a fejét. Mereven az ágyterítőre szegezte a szemeit.

- Nagyon turcsi a vége - suttogta alig hallhatóan. Tubby elámult.

- De hát nekem éppen az tetszik benne, hogy olyan turcsi.

A lány erre felkapta a fejét, s hitetlenkedve nézett Tubbyra. Szemében új fény jelent meg.

- Tényleg?

- Hát persze. A kutyafáját! Hiszen épp attól olyan vonzó!

- Ó, Theodore!

- Ábrándos! Csinos! Pompás! Ki akarna egy ilyen orrot megváltoztatni? Hagyjon neki békét! Úgy tökéletes, ahogyan van. Remek. Kiváló. Azt mondja, tényleg csak ez az izé volt abban a csomagban?

Az ágyhoz botorkált, szemét elködösítette a lelkifurdalás. Megintcsak felfújta a képét, de mennyire más szellemben, mint annak előtte!

- Ó, micsoda egy bolond voltam!

- Jaj, dehogy volt.

- De igen, az voltam.

- Nem a maga hibája.

- De, az enyém!

- Nem és nem. El kellett volna mondanom.

- Nem, nem kellett volna.

- De igen.

- Nem, semmiképpen. Bíznom kellett volna magában. Tudhattam volna, hogy maga sohasem... Ó, Prue, olyan komiszul éreztem magamat.

Prue feje Tubby vállán nyugodott, ő meg a lány hajába temette az arcát. Átkarolták egymást, és ahogy ezt tették, egy sejtelem suhant át Tubbyn. Az a határozott érzése támadt, hogy valami fontosról megfeledkezett, valami sürgető feladat elvégezetlenül maradt.

Biztosan nem az, hogy megcsókolja Prue-t, mert éppen azt teszi.

Alkalmasint az sem, hogy szorosan átölelje, mert éppen azt teszi.

S akkor egyszeriben eszébe jutott. Adrian Peake még mindig ott csücsül Sir Buckstone Abbott dolgozószobájának szekrényében, várva a felmentő sereget valami ruhával.

Habozott. S akkor egy kar átölelte a nyakát, és ő már nem habozott többé. Egy ilyen csodálatos pillanatot nem ronthat el azzal, hogy Adrian Peake-re gondol. Adrian meglesz még egy kicsit. Az is lehet, hogy kiválóan érzi magát abban a szekrényben. Később még annyi idő lesz Adriannel törődni!

- Figyelj csak, Prue. Soha többet nem mondom azt, hogy „naná"!

Ezzel kimondta azt az egyetlen dolgot, ami még híja volt a lány teljes boldogságának, s lerombolt minden köztük magasodó akadályt. Mert bármennyire is szerette ezt a Tubbyt, Prudence Whittaker kimondhatatlanul félt a gondolattól, mit fog majd mondani szíve választottja az oltárnál, amikor a tiszteletes rákérdez: „Akarod-e, Theodore, ezt a nőt, Prudence-t hites feleségedül?" Egy „naná" egy ilyen percben képes lett volna az ő érzékeny lelkét alapjaiban megrengetni. Megcsókolta Tubbyt. Ha ilyen szépen haladnak, hamarosan eljön az idő, amikor tán majd arra is rá tudja venni, hogy a héjából egye a lágy tojást, ahelyett, hogy pohárba öntené.

- Nincs többé „kaja", és a sült mellett eztán „krumpli" helyett csakis „burgonya" lesz a tányéromon.

Tubbyt mintha villám sújtotta volna. Saját szavairól hirtelen eszébe jutott valami. A gyomra Csipkerózsika volt, s ez az előbbi mondata a csók, melytől életre kel a tetszhalott szépség. Mert ahhoz kétség sem férhet, hogy életre kelt. Életre kelt, és követelni kezdte a maga jussát. Eleddig jóformán csak a lelki létezés kötötte le Tubby minden figyelmét, s az illető szépség panaszait, melyeket korgások formájában igyekezett a főhadiszállás tudomására hozni, elengedte a füle mellett, most azonban létrejött a kapcsolat. Tubby változatlanul a karjaiban tartotta Prue-t, de egyre inkább azt kívánta, bár lenne a lány inkább egy hatalmas steak, sok hagymával, párolva.

A Miss kényelmesen elhelyezkedett az ölelésében, s ajkán boldog mosollyal behunyta a szemét.

-      Akár örökre így tudnék maradni - mormolta.

- Én is - csatlakozott Tubby - ha nem lennék olyan átkozottul éhes. Nem ettem semmit ebéd óta.

- Hogy?

- A világon semmit. Fél négykor értem vissza a lakóhajóra, és azóta...

Prudence Whittaker nem merülhetett olyan mélyre álmaiba, hogy gyakorlatias énje riadót ne fújjon, amikor itt volt az idő.

-      Szegény kis drágám, hisz akkor te éhezel!

Tubby ajkain ott billegett egy „naná", de még idejében legyűrte.

- Nna igen - felelte. - Szerinted hogy kaphatnék ilyenkor még valamit?

- Menjünk gyorsan, keressük meg Pollent! Ő majd intézkedik, drágám.

Így történt, hogy Pollent megzavarták a konyhában békés ejtőzése közben, amit egy üveg portói társaságában kívánt megejteni, miután befejezte a kávé szervírozását odafent, a vacsoránál. Megzavarták e szent perceket, és elküldték némi ételért. Hamarosan zsúfolásig rakott tálcával tért vissza, melynek tartalmára Tubby csillogó szemmel csapott le.

S míg a többiek óvó szeretettel körülállták, és figyelték, ahogy eszik, Prudence Whittaker mint anya, és Pollen mint atya - már amennyire képes ebben a szerepben tündökölni egy komornyik, akit önző okokból megzavartak a vacsora utáni portói kortyolgatásban - hirtelen fémes, fülrepesztő robaj süvöltött végig a házon, a hátsó lépcsőtől a köves folyosókon át egészen a konyháig, olyasforma, amilyen az utolsó trombitaszó lehet majd a végítéletkor. Prudence Whittaker és Pollen rémülten néztek egymásra, és egyszerre eredtek futásnak, hogy közelebbről megvizsgálják, mi történt.

Tubby maradt, ahol volt. Nincs az a titokzatos robaj, mely őt a sonka csontos vége, a rengeteg kenyér és a korsó sör társaságától elszakassza.

25.

A pillanatnyi rémület, mely azt súgta nekik, hogy az utolsó ítéletre hívó trombitaszót hallják, Pollen és Miss Whittaker részéről oktalannak bizonyult. A zaj epicentruma a hálószobákat a szalonnal összekötő főlépcső alja volt, közelebbi okozója pedig Percival Tanner ezredes, pontosabban az a tény, hogy nevezett úr vadul püfölte az ott álló gongot. Nyomban meg kell jegyeznünk, a Történelem ítélőszéke bizonyára úgy látja majd, hogy ezt ő nagyon is helyesen tette. E cselekedete mögött a motiváló erő az volt, hogy egy perccel azelőtt fedezte fel a tulajdon szobája szekrényében megbújó Adrian Peake-et.

A jelen elbeszéléshez hasonló művek egyik nagy hátránya, hogy a krónikás kénytelen olykor kizárólagosan egyes szereplőkre összpontosítani, s ennek következtében a történet egyéb szálait elhanyagolni, holott azok ugyancsak megérdemelnék a figyelmet. Tanner ezredes éppen ennek a körülménynek esett áldozatul, olyannyira, hogy a Kedves Olvasó talán már a létezéséről is megfeledkezett. Ezen a ponton szükséges lehet az emlékezet felfrissítése: nosza, ismételjük el hát, hogy ő az az úriember, aki történetünk legkezdetén Mr. Waugh-Bonnernek a poonai élet rejtelmeiről mesélt.

Igen sokat értekezett erről a témáról, s amikor csak tehette, a mondandóját fényképekkel is illusztrálta. Úgy tartotta - és milyen igaza volt! -, hogy az indiai fügefa leírását úgy teheti igazán elevenné, ha mindjárt meg is mutatja a szóban forgó növényt. Ha a jó öreg Boko Paunceford-Smith-ről, az East Surrey Regiment szeme fényéről regél, az anekdota úgy lesz igazán életteli, ha a hallgató látja is a fényképet, mely Bokót ábrázolja testi valójában, úgy, „amint e földön élt, járt"; és természetesen ugyanígy állunk, ha nem még annál is inkább így, valahányszor a bengáli lándzsásokra és az ifjú Buffy Vokesra terelődik a szó.

Mivel pedig azt gondolta, képei érdekelnék Dwornitzchek hercegnét is, akit a vacsora alatt a poonai élet bensőséges részleteivel árasztott el, az étkezés befejeztével felsietett a szobájába, hogy előkeresse kincset érő fotóalbumát.

Amikor pedig kinyitotta a szekrényt, amelyben az albumot tartotta, az első, amit meglátott, az ott gubbasztó Adrian Peake volt. Az ilyesmi elegendő ok az indiai hadsereg nyugalmazott tisztje számára, hogy akár egy tucat gongot is megszólaltasson sorjában.

Arra végtére is könnyű magyarázatot adni, hogy az az Adrian Peake, aki az estét az egyik szekrényben kezdte, miként végezte egy másikban. Nos, nem annyira azért, mintha olyan nagyon lelkesedett volna a szekrényekben való gubbasztásért, mint inkább mert éppen az ezredes szobájában tartózkodott, amikor meghallotta a közelgő lépteket, s a szekrény tűnt a leginkább kézenfekvő búvóhelynek.

Ha Tubby úgy gondolta, Adrian Peake Sir Buckstone dolgozószobájának szekrényében virrasztva remekül elvan, hát nagyot tévedett. Még nem volt ott hosszú ideje, amikor már úgy érezte, hogy időtlen idők óta ül a Vidéki Úriember Képesújságja bekötött évfolyamain. Kezdett ráébredni, hogy Tubby mégsem az a megbízható ruhaforrás, aminek kezdetben vélte, és ha még ebben az életben szeretne megoldást a helyzetére, magának kell új öltözékről gondoskodnia.

Miután ezt tisztázta magában, előmerészkedett, és a folyosón megindult a lépcső felé. Bár nem volt éppen ismerős az épületben, annyit tudott, hogy a vidéki kastélyokban rendszerint felül találhatóak a hálószobák. Felfelé sietett hát, és találomra benyitott az első szobába, amely az útjába került, remélve, hogy nem női ruhákat, hanem férfi öltözéket talál odabenn.

És lám, nemcsak megfelelő férfiruhára lelt, hanem olyan férfiruhára, amit mintha egyenesen ráöntöttek volna. Olyan sebességgel öltözött fel, hogy egy gyorsöltöző művész, ha történetesen jelen lehet, bizton állíthatjuk, elsápad az irigységtől. Először nyugodott meg kissé azóta, hogy Tubbyval találkozott a Rezedán. Talán túlzás lenne boldogságnak nevezni a lelkiállapotát, a jövő ugyanis még mindig beláthatatlan volt és kétségekkel terhes. Mégis megkönnyebbülést érzett. Jöjjenek bár fenyegető fellegek, legalább a meztelenségét sikerült eltakarnia.

Ekkor hallotta meg a kintről közelgő lépteket. Adrian Peake nem az az ember volt, aki higgadt és megfontolt maradna krízishelyzetekben, inkább az a fajta, aki ha egyszer rákapott a szekrényben bujkálásra, akkor annak kitanulja minden csínját-bínját. Mások a helyében kővé meredtek volna az ijedségtől, ő azonban késlekedés nélkül a cselekvés mezejére lépett. Egyetlen pillanat leforgása alatt máris belül volt a szekrényajtón, és igyekezett lehetőleg nem lélegzeni. Ott álldogált a nyári öltönyök koszorújában, amikor kinyílt a szekrényajtó. Egy kéz nyúlt be, mely a feje fölötti polcot akarta elérni, de sajnos mielőtt eljutott volna a megfelelő magasságra, Adrian arcát érintette meg. Erre a kéz tulajdonosa olyan hangot adott ki, mely leginkább egy szétdurranó papírzacskóra emlékeztetett, a végtag meg sebesen visszahúzódott, mintha parázsló szenet érintett volna. Adriannek az a benyomása támadt, hogy a látogatója megrémült.

És valóban. Tanner ezredes az angol világbirodalom szolgálatában töltött hosszú évek alatt hozzászokott, hogy körletébe térve olykor különös szerzeteket talál, lázongás nélkül fogadta az indiai fauna olyan teremtményeit, mint az afridik, a kígyók, a skorpiók. Sőt mi több, abban se igen talált kivetnivalót, ha némelykor egy-egy tigris sétált be a sátrába, mint valami jóféle vidéki klubba, ahová érdemes időnként betérni, ha már egyszer befizettük a tagsági díjat. „Ó, csak egy kobra", mondta ilyenkor magának, vagy „Á, csak nem megint egy afridi, és mindegyikkel a maga érdemei szerint bánt azután.

A nyugdíjazás azonban megfosztotta hidegvérétől. A szülőföldjén töltött békés évek után teljes meglepetésként érte ez a váratlan helyzet, ijedtében egy vagy jó két métereset szaltózott hátrafelé. A mutatvány befejezéseként lábával egy zsámolyra érkezett, onnét pedig egész testével bezuhant egyenest a kandallóba.

A nyomában keletkező robaj és a piszkavasak csörömpölése Adrianben azt a felismerést ébresztette, hogy ha sietve cselekszik, megkímélheti magát egy kellemetlen beszélgetéstől. Bárki legyen is, aki megérintette az arcát, most bizonyára azzal van elfoglalva, hogy kikászálódjék a piszkavasak és a fogók közül, tehát nincs abban a helyzetben, hogy megakadályozza az ő menekülési kísérletét. Adrian kirontott hát a szekrényből, és még mielőtt az ezredes kirázta volna a szénport a hajából, már kívül is volt az ajtón. Jobbra fordult, s a folyosó végén lévő ajtóhoz rohant. Kinyitotta, és egy lépcső tetején találta magát. Nyilvánvalóan a hátsó lépcsőre talált, és éppen erre volt most szüksége. Kilépett az ajtón, és becsukta maga mögött.

Tanner ezredes, akinek végre sikerült kikecmeregnie a kandallóból, lesöpörte a szénport a nadrágjáról, majd amilyen gyorsan csak tudott, lesietett az előcsarnokba, és csépelni kezdte a gongot. Egyszerű, katonás észjárása szerint ez volt a leglogikusabb és a leghatékonyabb a rendelkezésére álló lehetőségek közül, ha riasztani szeretné a házat, és mielőbb tájékoztatni lakóit az illetéktelen behatolásról.

A gong megszólaltatása olyannyira kötődik a komornyikhoz - akinek, mint ez köztudott, rendes kötelességei közé tartozik, hogy az étkezések előtt fél órácskával jelzést adjon vele, valamint közvetlenül a tálalás után ismét -, hogy a ház lakói nem gondolhattak másra a vacsora után felhangzó gongütések hallatán, mint hogy a komornyik nyilvánvalóan meghibbant. Márpedig egy őrült komornyik látványa olyan jelenség, amely talán csak a legközönyösebb lelkeket hagyhatja hidegen, nem csoda hát, ha néhány perccel azután, hogy a felfordulás kezdetét vette, az előcsarnok megtelt a mindenfelől elősereglő kíváncsiskodókkal.

Mr. Chinnery és Mr. Waugh-Bonner a biliárdszobából érkezett. Mrs. Folsom, Mrs. Shepley, Mr. Profitt és Mr. Billing a nappaliból rohant ki, ahol éppen csak belekezdtek a vacsora utáni szokásos bridzspartiba.

Amikor az egybegyűltek meglátták, ki ütötte meg a gongot, izgalmuk megrökönyödéssé változott, melybe némi csalódottság is vegyült. Egy hibbant ezredes kétségkívül érdekes látvány a maga nemében, de semmiképpen sem oly ígéretes, mint az elmeháborodott komornyik látványa. És nem ez volt az utolsó csalódás, ami a közönségre várt, kisült ugyanis, hogy még ez utóbbi is tökéletesen normális. Tanner ezredes ugyanis néhány erőteljes szóval vázolta az okokat, melyek e szokatlan tettre indították.

A bejelentés különbözőképpen hatott a jelenlévőkre. Mrs. Shepley, akinek - bár ezt sosem ismerte volna be - némiképp már megromlott a hallása, a „betörő" helyett „rendőrnő"-t értett, és a gondolat, hogy Tanner ezredes egy rendőrnőt talált a hálószobája szekrényében, valósággal megnémította. Mrs. Folsom egy közeli székbe hanyatlott. „Micsoda?!" - süvöltötte Mr. Profitt. Mr. Billing hangot adott azon nézetének, hogy a rendőrség is, lám, csak a bajnak van, mert ugyan hol késnek most is, amikor szükség volna rájuk? Mr. Waugh-Bonner korához képest dicséretes harciasságot tanúsítva lóbálta meg feje fölött a biliárddákót, és kijelentette, hogy az effélékkel csak úgy lehet elbánni, ha jól kupán csapja őket az ember.

Éppen belekezdett egy hosszú és zavaros történetbe egy maláj szolgájáról, aki lopta a szivarját Kuala Lumpurban, amikor Mr. Chinnery tapintatlan módon fölvetette azt a zavarba ejtő eshetőséget, hogy Tanner ezredes netán csak képzelte az egészet.

- Talán csak egy macska volt.

- Macskák nem bújnak szekrénybe! - háborodott fel Tanner ezredes.

- De igenis bújnak - szállt vitába vele Mr. Chinnery.

- Ám legyen - váltott taktikát az ezredes, igazi veterán hadfihoz illően -, de macskák vajmi ritkán érik el az egy-nyolcvanas magasságot.

- Mit akar ezzel az egynyolcvannal?

- Hát csak azt, hogy az illető betolakodó arca ebben a magasságban volt. Már csak tudom, meg is érintettem!

- Csak képzelte.

- De a mindenségit! Azt gondolja, nem tudok megkülönböztetni egy betörőt egy macskától?!

- Nem lehetett betörő, ahhoz túl korán van.

A társaságnak többi tagjai helyeslőn mormogtak. A betörőkről alkotott kép ugyan elválaszthatatlanul kötődik az éjszakához, ám e kiváló nevelésben részesült polgárok előtt valósággal elfogadhatatlannak tűnt, hogy a soraikból bárki azt a megbocsáthatatlan illetlenséget kövesse el, hogy nem sokkal este kilenc után érkezzék. Vannak dolgok, melyek előfordulhatnak, és vannak, amelyek nem, még ha egy betörőről van is szó. Arra még csak gondolni sem akartak, hogy egy igazi brit besurranó tolvaj ennyire fittyet hányjon a megfelelő viselkedés íratlan szabályainak.

- Mondja el az esetet a saját szavaival, ezredes - nógatta Mr. Billing.

- Egyetlen részletet se hagyjon ki, még ha apróságnak tűnne is - tette hozzá Mr. Profitt, aki túl sok krimit olvasott.

- Na de mit keresett egy rendőrnő a szekrényében?! - érdeklődött Mrs. Shepley, még mindig nem lévén egészen tisztában a helyzettel.

- És egyáltalán, minek matatott maga abban a szekrényben? - tudakolta Mr. Chinnery. Modora egyre inkább emlékeztetett a politikai gyűlések elmaradhatatlan agresszív heccelőjéhez.

- Csak elő akartam keresni néhány fényképet, amit még Indiában készítettem, hogy megmutassam a hercegnének. Kinyitottam a szekrény ajtaját, felnyúltam - az albumot ugyanis a felső polcon tartom - és a kezem egy emberi arcot ért.

- Mondjuk inkább, hogy valamit, amit maga emberi arcnak vélt.

- Lehetett az egy kiálló vállfa is - okoskodott Mr. Waugh-Bonner.

- Amiről maga azt hitte, hogy az egy orr - kontrázott Mr. Billing, akinek az esze napközben sosem vágott valami fürgén, de vacsora után mintha szárnyakat kapott volna.

Tanner ezredes mély lélegzetet vett.

- Nem is lehetett másként - mondta. - Szóval elég az hozzá, hogy azután ez a kiálló vállfa kitört a szekrényből, és őrületes sebességgel elvágtatott.

A szkeptikusok Mr. Chinnery vezette filozófiai iskolája ezen a ponton számos hívét elveszítette. Ez ugyanis szerfölött valóságosnak hatott.

- Meg kellett volna állítania! - hangoztatta Mr. Profitt.

- Talán - vélte Tanner ezredes. - De abban a pillanatban éppen a kandallóban hevertem. Az az átkozott annyira megrémített, ijedtemben nagyot ugrottam hátra, és megbotlottam valamiben. Mire feltápászkodtam, már a folyosó végén járt.

- Na és hová tartott? - tudakolta Mr. Chinnery.

- Sajnos nem volt módomban megtudakolni tőle - replikázott az ezredes kurtán. - De, ha érdekli - folytatta -, nyilván elmeséli majd magának. Nézzen csak oda - tette hozzá, ujjával mutatva az irányt.

Kisebb menet vonult ugyanis lefelé a lépcsőn, az élen Adrian Peake, mögötte Miss Whittaker, s az utóbbi az előbbi bal karját hátracsavarva tartotta, oly módon, melyben a dzsiu-dzsicu művelői nyomban felismerték volna az útonállók ártalmatlanítására szolgáló fogást. A távolból is tisztán felismerhető volt, milyen hatékony és egyben mennyire kényelmetlen az illető eljárás. Miss Whittaker arcán derű honolt, fellépése higgadt volt és elegáns, Adrian azonban nem nyújtotta éppen a legjobb formáját. A groteszk pozícióba kényszerült karja iránti szolidaritás jeleként arcvonásai is eltorzultak. Sőt mi több, az egyik szeme félig csukva volt, és jócskán feldagadt. A sort Pollen zárta. A nézők ámuló szeme előtt a menet a lépcső alján befordult, és a folyosón Sir Buckstone Abbott dolgozószobája felé vette az irányt.

Sir Buckstone ugyanis a vacsora után ide vonult vissza, hogy megtárgyalja Dwornitzchek hercegnével a walsingfordi kastély adásvételének részleteit. A baronet oly buzgón igyekezett nyélbe ütni az üzletet, hogy ügyet sem vetett rá, amikor a gong megszólalt, bármilyen erősen is verték. A lárma természetesen elhatolt hozzá is, de csak annyi hatással volt rá, hogy egy kérdő pillantást vessen tárgyalópartnerére, s egyikük sem vette a fáradságot, hogy utánanézzen, mi történik odakint. Sir Buckstone még egy futó megjegyzést szentelt a dolognak: „Ejnye, no, mi lehet ez?" Mire a hercegné azt felelte, hogy nyilván csak valaki bolondozik, mire Sir Buckstone úgy vélte, csakis Mr. Billingből vagy Mr. Profittból törhetett elő a szertelen jókedv, és morgott valamit a bajsza alatt az ifjúság beszámíthatatlanságáról, majd újra felvették a tárgyalás fonalát.

Miss Whittaker és az őrizetes éppen akkor léptek a szobába, amikor Dwornitzchek hercegné igen örvendetesen már végre konkrét számokat kezdett emlegetni. Sir Buckstone-t éktelen dühvel töltötte el, hogy megzavarják őket egy ilyen kockázatos pillanatban. Azonban részletesebben szemügyre véve az érkezőket haragja hamarosan csodálkozásnak adta át a helyét.

-      Mi az ördög...? - süvöltötte. - Mi a fene folyik itt, Pollen?

A komornyik  bocsánatkérő   arckifejezéssel nézett munkaadójára, mintha maga is érezné, mennyivel helyénvalóbb lett volna Adriant tálcán szervíroznia.

- A betörő, Sir Buckstone - jelentette annak rendje és módja szerint.

Miss Whittaker már éppen nekikezdett volna, hogy röviden megvilágítsa az előállott helyzetet, amikor egyszerre ketten is magukhoz ragadták a szót.

- Jóságos ég! Ez Peake! - mondta egyikük.

- Adrian! - így a másik.

A hercegné úgy közelített a rendfenntartók csapata felé, mint a kicsinyét megvédeni készülő anyatigris.

- Adrian! De hát mi történt? Azonnal engedjék el!

Miss Whittaker engedett kezének szorításán, s Adrian végre szóhoz jutott. Remegő ujjakkal Pollenre mutatott.

- Behúzott egyet a szemem alá!

- Igaz ez?

- Igen, kegyelmes asszonyom. Az illető éppen szökni készült. Meg kellett gátolnom ebben.

- A hátsó lépcsőn óhajtott volna kereket oldani - egészítette ki a hallottakat Miss Whittaker.

- Eme körülmények okán bátorkodtam ököllel jobb belátásra bírni.

- Én pedig megragadtam, és feltartóztattam - büszkélkedett Miss Whittaker.

Dwornitzchek hercegné fogai hallhatóan koccantak össze.

- Úgy? Nos, jobb lesz, ha mihamarabb más állás után néznek... Sir Buckstone, maga meg szépen kirúgja mind a kettőt.

- Hogy mondta?

- Hallhatta. Ki vannak rúgva.

Egy pillanatra Sir Buckstone nem jutott szóhoz a megdöbbenéstől.

- De hát ragyogóan helytálltak! Pompásan viselkedtek mindketten, a mindenségit neki! Itt valami csúnya félreértés lesz, drága hölgyem! Ez itt egy rémes fráter, Peake a neve. Utolsó semmirekellő, a legrosszabb fajtából.

- Úgy? Nos talán érdekelni fogja, hogy ő az a férfi, akivel hamarosan egybekelünk.

- Micsoda?!

- Úgy bizony.

- Peake?

- Igen.

- Feleségül megy? Hozzá? Peake-hez?

A hercegné már oda sem figyelt a baronet locsogására.

- Megsérültél, Adrian drágám?

- Igen, Heloise.

- Na gyere, lemosom a szemed.

- Köszönöm, Heloise.

- De még mielőtt megtenném - torpant meg a hercegné, odahagyva hirtelen az irgalmasnővér szerepét, és a már ismerős, fenyegető tónusra váltva -, elmondod szépen, hogy mit keresel te itt, és miért kell neked hátsó lépcsőkön rohangálni.

Adrian Peake-nek valami azt súgta, hogy előbb vagy utóbb számot kell adnia ezekről, így hát a kérdés nem érte egészen váratlanul.

- Idejöttem, hogy a közeledben lehessek, Heloise. Biztos voltam benne, hogy nem bírom ki olyan sokáig nélküled. Úgy terveztem, hogy a fogadóban szállok meg. Lementem a folyópartra egyet sétálni, és véletlenül összetalálkoztunk Tubbyval. Kedvünk támadt fürödni egyet a hőségben, olyan rettenetes volt a délutáni kánikula. Mire kijöttünk a vízből, kisült, hogy időközben valaki ellopta az összes ruhánkat! Tubby ötlete volt, hogy várjuk ki, amíg mindenki vacsorához ül a kastélyban, lopózzunk be, és majd a szobájából hoz nekem is ruhát. Azt mondta, várjak, és én vártam, és vártam, de nem jött, ezért hát elindultam, hogy szerezzek magamnak valami elfogadható öltözéket. Találomra bementem az egyik szobába, gyorsan felöltöztem, és akkor jött valaki, és rajtakapott, és én meg elvesztettem a fejemet, és elfutottam.

Ez a történet nem éppen úgy hangzott, hogy egy Dwornitzchek hercegné-féle született szkeptikus elsőre bevegye. Összehúzott szemmel méregette Adriant.

- Igaz ez, Adrian?

- Szóról szóra, Heloise.

- Szerfölött különösen hangzik.

- Kérdezd csak meg Tubbyt!

- Na és ő hol van?

- Nem tudom.

- Theodore a konyhában van - adta meg a szükséges felvilágosítást Miss Whittaker -, sonkát eszik.

- Theodore? - visszhangozta jegesen a hercegné, aki e segítőkész közbevetés hallatán megfordult. És bár nem könnyű egy üzleti iskolát végzett modern lányt akként kezelni, mintha valami visszataszító csúszómászó lenne, aki csak az imént került elő egy lapos kő alól, a hercegné minden tőle telhetőt elkövetett. - Csak így, „Theodore"? Szabadna kérdeznem, miért szólítja keresztnevén a a mostohafiamat?

- Mert szeretem - közölte a kérdésre egyszerűen Miss Whittaker. - Eljegyeztük egymást. Hamarosan összeházasodunk.

Dwornitzchek hercegné mély lélegzetet vett, sziszegve szívta be, és lassan, nagyon lassan engedte ki. Szeme egy bizonyos vészjósló fénnyel villogott, amellyel már számos étterem balsors sújtotta főpincére találkozhatott, amikor valami nem volt rendben a felszolgálás körül. Ahogy Jane már jóval korábban megmondta, Dwornitzchek hercegné nem kedvelte igazán szívből az egyszerű, dolgozó leányokat. Hamupipőke története sosem tartozott a kedvencei közé.

- Valóban? - sziszegte. - Milyen romantikus. Maga valami titkárnőféle itt, nemde?

Miss Whittaker nem pontosan így írta volna le a feladatkörét, de kötelességtudón felelt.

- Voltaképpen.

Dwornitzchek hercegné Sir Buckstone-hoz fordult, és egy heves karmozdulattól kísérve csak ennyit mondott:

- Úgy!

Kevés férfi képes higgadt és nyugodt maradni, mikor egy nő imigyen fordul hozzá, különösen, ha szavait heves mozdulat kíséri. Napóleon persze képes volt rá, VIII. Henrik is, esetleg még Dzsingisz kán, de Sir Buckstone nem ez a fajsúlyú személyiség volt. Ő tehát a székébe roskadt, mintha villám sújtotta volna.

- Úgy! - ismételte a hercegné. - Szóval így vigyázott a mostohafiamra! A gondjaira bíztam alig néhány hétre, míg dolgaim elszólítottak, és arra kell hazatérnem, hogy eljegyezte a maga titkárnőjét! Ráadásul semmi kétség, a maga teljes beleegyezésével történt mindez. - Azután Pollenhez fordult. - Szóljon a sofőrömnek, hogy nyomban álljon elő a kocsival. Visszamegyek Londonba.

A komornyik távozott, mégpedig örömmel, s a hercegné ismét Sir Buckstone-ra vetette baziliszkuszi tekintetét.

- Meggondoltam magam - sisteregte. - Nem veszem meg a házát. - A megtört lelkű baronet felnyögött. A hercegné sarkon fordult, és fenyegetőn nézett szembe Miss Whittakerrel. - Ami pedig magát illeti...

Miss Whittaker emlékeiben hirtelen felmerült egy vérbő kitétel, amit az. ő Theodore-ja alkalmazott, mikor az a sajnálatos kis félreértés támadt köztük a barna csomag körül. Akkor bántóan vulgárisnak találta, és ezt meg is mondta neki, de most belátta, hogy hasonló vészhelyzetekre ez az egyetlen alkalmas válasz. Fel kellett ismernie, hogy bizonyos szituációkhoz a kensingtoni nevelés nem ér fel, ilyen alkalmakkor inkább a Broadway erőteljes nyelvezete alkalmazandó.

- Ilyen marhaságot!

- Hogy mondta?!

- Ilyen marhaságot! - ismételte Miss Whittaker csendes, tiszteletteljes hangon.

Erre valószínűleg egyáltalán nem létezik adekvát válasz, Dwornitzchek hercegné azonban az összes lehetséges reakció közül a leginkább oda nem illő mellett döntött. Pofon vágta Miss Whittakert fenséges, felékszerezett kezével. Egy pillanattal később abban a halálos szorításban találta magát, amit a dzsiu-dzsicu oktatói az útonállók ártalmatlanítására tanítanak, majd egy ellenállhatatlan erő nagy svunggal az ajtó irányába tolta.

- Engedjen el! - rikoltotta.

- Dehogy engedem - felelte Miss Whittaker.

- A szobájába viszem, és majd ott szépen megvárja, amíg előáll a kocsi.

- Adrian! Segíts!

Adriín Peake tétovázott. Most alkalma lett volna harcba szállni szíve hölgyéért, mint a régi idők nemesebb érzületű lovagjainak, Prudence Whittakert elnézve mégis habozott segíteni, noha jól tudta, később még keservesen megbánhatja ingadozását. Miss Whittaker arca nyugalmat sugárzott, de a szemében volt valami határozottan fenyegető, ahogy oldalvást Adrianre vetette tekintetét. Az sugárzott belőle, hogy a legcsekélyebb provokációra is kész azonnali sípcsontrúgással felelni.

- Nos, ööö... izé... jujj! - mondta végül.

Követte jegyesét és annak fogvatartóját. A menet elhagyta a szobát, lépteik hamarosan elhaltak a folyosón.

Sir Buckstone lassan felemelkedett a székéből. Volt valami bizonytalan óvatosság abban, ahogyan a lábát emelte, mint amikor egy tetem lép ki éppen a sírból. Tekintetét a pártatlan megfigyelő, ha jelen lehetett volna, üvegesnek írta volna le. A franciaablakhoz lépett, kinyitotta, és csak állt, engedve, hogy a hűs esti fuvallat hűsítse homlokát - ritkán volt nagyobb szüksége erre. Egyik kezével végigsimította a fejét, mintha attól félne, hogy legott kettéreped.

- Istenem - lehelte halkan.

Valami megmozdult odakint, a sötétben.

- Buck!

Jane állt előtte, szemében féltő aggodalom ült. A teraszon álldogált éppen, a folyót figyelte, mikor meglátta apja alakját a kivilágított ablakban. Nagyon elhagyatottnak érezte magát, és azt remélte, vigasztalásra lel, ha kicsit elbeszélget Buck-kal, aki bár gyakorta adta bizonyságát annak, hogy híján van a magasröptű, elmés társalgás képességének, arra mégis mindenkor képes volt, hogy megnyugtassa őt. Úgy látszott azonban, hogy a baronetnek ezúttal inkább van szüksége vigaszra, mint neki magának. Félretette hát gondolatait, melyek tövisek módjára szaggatták a lelkét.

- Az ég szerelmére, Buck, mi baj?

Sir Buckstone nehézkes járással ellépett az ablaktól.

- Jane, kedvesem, gyere csak be!

Visszatért az íróasztala fedezéke mögé, Jane pedig, akár egy hófehér kísértet, suhant be mögötte a szobába.

- De hát mi történt, Buck?

Sir Buckstone leült az íróasztalához. Ebben a felfordulásban, mely egész világát megrendítette, párnázott karosszékének biztonsága legalább rendíthetetlen maradt.

- Nem veszi meg a házat. A hercegné. Lefújta az egészet, máris megy vissza Londonba.

- Micsoda?! De hát miért?

Sir Buckstone igyekezett összeszedni a gondolatait.

- Szerinte én tehetek róla, hogy a mostohafia eljegyezte Miss Whittakert. Azután meg az sem tetszett neki, hogy Pollen monoklit nyomott Peake szeme alá.

- Micsoda?!

- Ugyanis hozzá készül menni ehhez az alakhoz feleségül.

- Micsoda?!

Sir Buckstone összerezzent.

- Ne hajtogasd folyton, drágám, hogy „Micsoda?", nagyon kérlek - mondta egy migrén gyötörte mártír hangján. - Ha még egyszer azt mondod, „Micsoda?", esküszöm, szétpattan a fejem.

Szétnézett az asztalán egy ceruza után, amit hirtelenjében ketté lehetne törni, ami ugyan csupán szerény gyógyír lett volna emberfeletti szenvedéseire, de hamarjában nem jutott jobb az eszébe. Ezzel foglalatoskodván nem láthatta, amint szeretett lánya arca felderül, mint amikor felhúzzák a redőnyt egy homályba borult szobában.

- A hercegné hozzámegy Adrianhez?

Sir Buckstone erre már észbe kapott. Fölkelt, és sietve megkerülte az asztalt. Sajnálkozva nézett a lányára. Még mindig felfoghatatlannak tűnt előtte, hogy az ő lánya beleszerethetett egy Adrian Peake-be, de minthogy Mr. Bulpitt a közlését ellentmondást nem tűrő hangnemben tette, láthatóan bennfentes értesülés birtokában, el kellett fogadnia, hogy bizonnyal igaz.

- Sajnálom, drágám. Remélem, nem veszed nagyon a szívedre, Jane.

- Hogy én? Legszívesebben dalra fakadnék! Sőt meg is teszem, ha te is csatlakozol.

Sir Buckstone elámult.

- Micsoda? Hát nem vagy szerelmes abba a semmirekellő Peake-be?

- Ezt meg ki mondta neked?

- Egy másik semmirekellő: Bulpitt.

- Sam bácsi összekeverte a neveket. Én a semmirekellő Joe-ba vagyok szerelmes.

- Joe Vanringhambe?

- Belé bizony.

- Ugye most csak ugratsz?

- Nem én, a legkomolyabban beszélek.

- Egyetlen Jane-em! Annyira örülök!

- Gondoltam, hogy nem lesz ellenedre. Hisz kedveled őt, ugye?

- Első látásra megkedveltem. Nagyszerű fickó! Kiváló fiatalember! És izé... még gazdag is. Nem mintha ez számítana...

- Még szerencse, mert nem kimondottan gazdag. Történetesen egy fityingje sincs.

- Micsoda?

- Legalábbis tudtommal nincs. De, amint oly helyesen mondtad, mit számít ez? Csak a szerelem számít, Buck. Ettől forog a világ.

Ami azt illeti, a világ forgott Sir Buckstone körül is, mégpedig egészen hasonlóan ahhoz, mintha valaki behúzott volna neki egyet.

- De hisz a darabja...

- Ó, annak már lőttek.

- Lőttek?

- Most nincs időm elmagyarázni. Tüstént fel kell hívnom Joe-t!

- De a ménkű üsse meg...

- El az útból, Buck, vagy keresztülgázolok rajtad! Ó, Joe, Joe, Joe! Kivételesen megtennéd, Buck, hogy visszatérsz a saját dolgodhoz, és nem táncikálsz itt láb alatt? Na végre, köszönöm... Jaj, bocsánat, Mr. Chinnery!

Amint kirohant a szobából, az ajtóban épp nekiütközött a belépni készülő Mr. Chinnerynek. Az utóbbinak jócskán kidomborodó mellénye volt kénytelen felfogni a rohamozó Jane teljes súlyát, vagy egy percig csak állt ott, zihálva, mint egy megkergetett kutya. Azután összeszedte magát. Olyan hírei voltak, melyek a lélekszakadva távozó lányokkal bekövetkező óhatatlan ütközéseket úgyszólván jelentéktelenné teszik.

- Abbott!

- Na mi az?

- Abbott! Az a Bulpitt istenverése itt van a házban! A saját szememmel láttam.

- Tudok róla.

- De a mindenségit neki!

Sir Buckstone, aki a leánya elbeszélésének hatására támadt izgalmában elfelejtette összetörni a ceruzáját, most pótolta e mulasztását.

- Nagyon szeretném, Mr. Chinnery, ha többet nem törne így rám a dolgozószobámban! Tudok róla, hogy Mr. Bulpitt a házban van. De nem számít már egy fikarcnyit sem. Most már nem. A házassági ígéret megszegése tárgyában indított ügy lekerült a napirendről. Elrendezték a dolgot.

- Elrendezték?

- El.

- Az a lány meg az ifjú Vanringham?

- Ők.

- És a hercegné nem tudta meg, hogy az ifjú Vanringhamet beperelték?

- Nem.

Mr. Chinnery egy székbe roskadt.

- Húúú. Micsoda megkönnyebbülés! Amikor egy perccel ezelőtt megláttam, hogy az a Bulpitt baktat lefelé a lépcsőn, kis híján elájultam. Akkor hát minden a legnagyobb rendben van!

- A legteljesebb rendben.

- Akkor már semmi sem tartja vissza a hercegnét attól, hogy megvegye a házat!

-  Semmi a világon. Bár - mondta Sir Buckstone, aki megörült, hogy a szerencsétlenségben végre osztozni kénytelen vele valaki - ami azt illeti, úgy határozott, hogy nem veszi meg.

- Micsoda?!

- Úgy látszik, ma mindenki csak ezt hajtogatja - zsörtölődött Sir Buckstone.

Mr. Chinnery keble úgy hullámzott, mint díszlettenger színpadi vihar idején.

- Nem - Veszi - Meg - A - Házat??

- De nem ám!

- Akkor maga egy fillért sem kap tőle?

- Egy garast sem.

- De hát mi lesz az ötszáz fontommal?

- Hááát - élénkült fel Sir Buckstone -, azt ugyan én is szeretném tudni!

A beállott csendet Lady Abbott érkezése törte meg. Mögötte Mr. Bulpitt érkezett, csinosan felöltözve. Tubby egyik öltönyét viselte.

Sir Buckstone és Mr. Chinnery érthető módon nem voltak abban a lelkiállapotban, hogy aprólékos megfigyeléseket tegyenek, de ha lettek volna, minden bizonnyal feltűnik nekik, hogy Lady Abbott viselkedésében finom változás zajlott le, amióta legutóbb találkoztunk vele. Szemlátomást elvesztette már-már jellemvonásként rögzült szoborszerű nyugalmát, mely rendesen azt az önkéntelen benyomást keltette volt a vele első ízben találkozóban, hogy éppen egy nemzeti emlékműnek mutatják be. Ha nem lenne teljesen bizarr e feltevés, megkockáztatnánk, hogy Lady Abbott izgatott volt.

- Sam szeretne beszélni veled, Buck - lihegte.

Sir Buckstone pillanatnyi jókedve, amit Mr. Chinnery álmának meghiúsulása fölött érzett, múlóban volt. Barátságtalanul méregette sógorát. Már nem tartotta ugyan a megtestesült gonosznak, de úgy érezte, ettől azért még egy cseppet sem szereti inkább. Utálta például az arcát örökkön eltorzító, idétlen vigyorát. Sir Buckstone egyszerűen elviselhetetlennek találta, hogy bárki örülni tudjon egy ilyen pillanatban, amikor egyfelől dugába dőlt a ház eladásával kapcsolatos terve, másfelől arról kellett értesülnie, hogy a lánya férjhez megy valakihez, akinek egy fityingje sincs.

- Én viszont egyáltalán nem akarok vele beszélni! - kiáltotta szenvedélyesen. - Rajtad kívül senkivel sem akarok beszélni! Tüntesd el innen Mr. Chinneryvel együtt, mi meg pihenjünk kicsit végre! Képzeld, Cukika, az az átok nőszemély nem akarja megvenni a házat!

- Ő nem, de Sam igen.

- Micsoda?!

- Éppen erről szeretne veled beszélni.

Legalább huszonöt éve lehetett már annak, hogy Lady Abbott legutóbb táncra perdült, ha egyáltalában táncnak lehet minősíteni az alsó végtagok bágyatag mozgatását, mely azokban az időkben, amikor a Lady még a színpadon kereste kenyerét, elterjedt volt a musicalek tánckarában - de ebben a pillanatban Sir Buckstone ámuló szemei előtt egészen úgy látszott, mintha táncra perdült volna.

- Klubot akar csinálni belőle, Buck.

- Ez az én világom, tudja, Lord Abbott. Az éjszakai mulatók és a klubok. A néhai Elmer Zagorin üzletét is én vettem át.

- De hát az milliomos volt...

- Multimilliomos - helyesbített Mr. Bulpitt, aki szerette, ha pontosan fogalmaznak. - Majd mesélek én róla magának, és arról is, hogy mi ketten hogyan kerültünk össze. Romantikus történet. Ő volt az egyetlen olyan eset a pályámon, akit, bár ki volt tűzve a cél, képtelen voltam bevakolni. Amikor először eredtem a nyomába, éppen depressziótól szenvedett. Egyszerűen nem talált örömöt a gazdagságában. És azzal a negyven dolláros perrel, amit a hajnövesztő miatt akartak a nyakába akasztani, egészen új dimenziók nyíltak meg előtte. Sajnos nem élvezhette sokáig az élet új örömeit, mert az egyik alkalommal, amikor éppen túljárt az eszemen, olyan éktelen nevetésben tört ki, hogy ettől el is patkolt szegény. Szívelégtelenségben. De rettentően hálás volt nekem, egész a végső percig.

- És amikor ismertették a végrendeletét, kisült, hogy mindenét Samre hagyta.

- Cserébe azért, hogy az én jóvoltomból ismét örömét lelhette az életben. Így aztán fogtam az ötvenmilliócskát, átjöttem Európába, és a gazdagok nehéz életét kezdtem élni. És tudja mit? Az első meglepetés, ami ért, az volt, hogy engem is utolért a depresszió. Úgy ám! Csavarogtam kicsit Dél-Franciaországban, hátha még érdekelni tudna valami. Nem használt semmit. Eltöltöttem néhány hetet Párizsban. Semmi eredmény! A depresszió maradt. Hiányzott a régi jó lendületes, sodró élet. Egy szó mint száz, amikor Londonba értem, és meghallottam, hogy itt ez a remek munka, amit egyenesen rám szabtak, hogy kézbesíteni kellene az ifjú Vanringhamnek, hát az olyan volt, mintha imáim végre meghallgatásra találtak volna.

- Azt is mondd el neki, Sam, hogy jutott eszedbe, hogy megvedd a házat!

- Mindjárt rátérek. Nincs már sok hátra. Miután Miss Prudence Whittaker ruhát hozott nekem, és felöltöztem, beszélgetésbe elegyedtünk. Elmesélte, hogy a per lefújva, kibékültek a vőlegényével, aki eladdig abban a hiszemben élt, hogy a kisasszony hűtelen lett hozzá - ami történetesen nem felelt meg a valóságnak; csak amolyan szokásos, szerelmesek közti civódás volt az egész -, és most szeretné, ha szíve választottja munkát találna valahol, mert attól tart, hogy a mostohaanyja kitagadja, hogy eldobja, mint valami piszkos kesztyűt. Arról is tudomást szereztem az elbeszéléséből, hogy a házvásárlás meghiúsult. Én meg azt gondoltam magamban: „Mért is ne?" Olyan vidéki klub lesz ebből a házból, mint a parancsolat, drága lordom. Épp a megfelelő távolságra van Londontól. Rengeteg szobája van. Tágas a kert, a sportpályák csodálatosak. A panoráma festői. Ezrével sereglenek majd ide a fiatalok. Ha majd kellő lelkiállapotban lesz, hogy komolyabban értekezzünk, csak szóljon, én állok rendelkezésére. Vevő vagyok a kastélyra. Az a tervem, hogy felkérem Miss Whittakert a klub vezetésére. Annak a lánynak rengeteg esze van. Ja, és majd elfelejtettem, félmillió dollárt szándékozom elkülöníteni drága unokahúgomnak, ha férjhez megy. Ezt már akartam említeni magának a múltkor is, odafent a szobámban, de akkor nem jutott ideje rám.

- Szerintem igazán jó ötlet, nem úgy találod, Buck? - búgta Lady Abbott.

Sir Buckstone nem válaszolt azonnal. Csak nézte a sógorát, és mardosta a lelkifurdalás, amiért ennyire vak volt, és konokul nem akarta észrevenni annak kiváló tulajdonságait. Mostanra már el sem tudta képzelni, honnan támadt az a képtelen ötlete, hogy ő nem szereti Samuel Bulpittet. Ez a Samuel Bulpitt, azzal az elragadóan kedves mosollyal az orcáján - melyet az imént egy sajnálatos tévesztés folytán idétlen vigyornak ítélt -, aki itt áll előtte, s a fejét vakarja áldott kezével, mely akár milliókról is képes csekket kiállítani, Sir Buckstone számára maga volt az ideál, az az ember, akinek az ismeretségére várt egész életében.

- Hű, a mindenségit! - bökte ki végül.

Mr. Chinnery extázisa semmivel nem maradt el a Sir Buckstone-é mögött. Ötszáz fontocska talán nem lett volna nagy összeg az egykori Mrs. Chinneryk valamelyikének - ezek ugyanis megdöbbentő nagyvonalúsággal viszonyulnak a pénz kérdéséhez -, de neki sokat jelent. Az elmúlt kimerítő hónapokban úgy gondolt arra az ötszáz fontra, ahogy a szerető atya a tékozló fiúra, aki a jelek szerint örökre elhagyta. S most végre az elveszett bárány visszatér a nyájba. Levette szarukeretes szemüvegét, és mintegy önkívületben törölgette a bepárásodott üveget.

- A kutyafáját! - mormolta.

- Hű, a mindenségit! - ismételte Sir Buckstone.

- Ugye megmondtam, hogy minden a legnagyobb rendben lesz - sugárzott Lady Abbott.

Hatvannégy kilométerrel odébb, londoni apartmanjában Joe Vanringham fölkelt a fotelből, melyben addig gubbasztott. Azt remélte, egy hosszabb séta London utcáin majd segít elterelni borús gondolatait. Kiment, és jól becsapta maga mögött az ajtót.

Aztán megtorpant, és fülelni kezdett. Majd fürgén kinyitotta az ajtót, és visszasietett. Jól hallotta.

Csöngött a telefon.

VÉGE