Peter Benchley

Az öböl

IPM különszám 1986.

Fordította: Fehér Katalin

I.

A hajó olyan nyugodtan állt a horgonyon, mintha hozzáforrt volna a víztükörhöz. Ilyen messze a parttól rendszerint hosszú, hömpölygő hullámok – távoli viharok hírnökei – dobálják a hajót, és rajzolják át szüntelen a horizontot. Már több mint egy hete magas légnyomás telepedett az Atlanti-óceánra Haititól egészen a Bermudákig. Az égbolton még bárányfelhők sem úsztak, s a déli napfényt visszatükröző víz keménynek tűnt, akár az acél.

Keletre egy szürkés szilánk függött csillámlón – milliméternyire a világ vége fölött; egy kis sziget megtört képe. Nyugatra csupán a hőségtől remegő légtenger.

A hajó tatján két férfi állt és kézihoroggal horgászott. Mind a kettő kopott sortot, piszkos trikót és széles karimájú szalmakalapot viselt. Időnként valamelyikük leeresztett egy vödröt a vízbe, és végigöntötte a fedélzetet, hogy lehűljön meztelen talpuk alatt. Közöttük egy felfordított italosládából rögtönzött asztal volt telerakva halfejekkel, belsőségekkel és éppen olvadásnak indult fagyasztott szardínia-tömböcskékkel.

Mindketten a víz fölé tartották kezüket, hogy a zsinór ne dörzsölődjék neki a sárgaréz könyöklőnek, és mutatóujjuk kérges hegyét a megjelölt ponton tartották; száz öl mélységben alattuk az jelzi majd a kapást.

– Érzed?

– Nem. Odalenn van, de nem tudom, hozzáfér-e a sügérektől.

– Rohadt erős a sodrás.

– Az. Magasan tartja a csalit.

A tat felől készülő étel illata áradt, és összevegyült a napon aszalódó halak bűzével.

– Te, Dickie! Ma mivel akar megmérgezni minket ez a portugál fattyú?

– Azt hiszem, Nelsonkám, disznófejjel. Olyan a szaga.

Dickie elordította magát: – Manuel!

– Igenis Mr. Dickie! – Egy fiúcska jelent meg a kabinajtóban. Tizenkét-tizenhárom év körüli volt, alacsony, de keménykötésű. Bőre borostyánszínűre sült a naptól. Haja rátapadt verejtékező homlokára, s izzadság ütött át kikeményített fehér inge elején.

Dickie felordított: – Te tompa agyú, sötét portugál! Mondtam már, hogy ne vedd fel az egyenruhát, ha nincs vendég a hajón!

– De én nem…

– Nézd meg a nadrágod, fiam! Olyan, mintha összecsináltad volna magad!

A fiú a nadrágjára pillantott. Redőiből a kabin hősége gőzölgött kifelé, s mindkét szárát zsírfoltok tarkították. – De hát nincs másik nadrágom!

– Hát akkor nem érdekel, ha egész éjszaka mosol is, de reggelre olyan fehér legyen nekem ez a nadrág, mint az angyalok segge!

Nelson elmosolyodott. – Mit tudjuk mi, Dickie? Lehet, hogy az új vendégek éppen a piszkos kis portugálokat szeretik.

– Hát Nelson, lehet, hogy fején találtad a szöget? Na, mit szólsz hozzá, Manuel? Engedjük, hogy a dokik egy kicsit elbolondozzanak veled?

A fiú szemei karikára nyíltak. – Ne, uram, ne! Nem akarom!

– Hány hálóhelyet készítettél elő?

– Nyolcat. Annyit mondott a kapitány úr.

Nelson a levegőbe szimatolt. – Mi a fenét főzöl, te fiú?

– Disznófejet. Mr. Nelson.

– Nem megmondtam neked, Nelson? – mondta Dickie. – Mást nem is tud főzni.

Manuel elmosogatta, és helyükre rakta a tányérokat, lábasokat és serpenyőket, fölsúrolta a konyhát, és ezzel befejezte a munkát. Kedve lett volna becsukni a külső ajtót, bekapcsolni a légkondicionálót meg a televíziót a nagy szalonban, és lustán elnyúlni a bársonyhuzatú pamlagon. De a légkondicionálót mindig csak a fizető vendégeknek kapcsolták be, mint ahogy a tévét is, a pamlagot pedig – az összes többi bútorral együtt – műanyag védőhuzat takarta. Dickie és Nelson még mindig a taton horgásztak. Manuel fölszerelhetett volna magának zsineget, és csatlakozhatott volna hozzájuk; meg is tette volna, ha látja, hogy azok ketten már fogtak valamit. De Dickie és Nelson cukkolódása általában fordított arányban állt a kifogott halak számával, sőt előfordult, hogy egész álló nap csak csipkelődtek egymással. S ha ő, Manuel csatlakozna hozzájuk, mindketten őt vennék össztűz alá; ettől pedig a fiú rettegett.

Így hát inkább kimosta és kivasalta a ruháit, aztán megint unatkozott. Egy szál alsónadrágban kisétált a tatra. A nap egyre nagyobbra nőtt, miközben elérte a nyugati látóhatárt, s a hold halovány gerezdje már előtűnt a szürkéskék égbolton.

– Mr. Dickie, leszedjem a huzatot a székekről meg a többi dologról?

Dickie nem válaszolt. Ujjai hegyével antennázva próbálta megfejteni zsinegének gyenge rándulásait és megfeszüléseit, kitalálni, hogy egy kis hal harapott-e rá, vagy egy nagyobb első menekülési kísérletéről van szó. Hirtelen megrántotta a zsineget, hogy beakassza a horgot, de nem sikerült neki, és lazított.

– Ne. Hagyjál most békén. Elég idő lesz reggel. De ha amúgy is csak üldögélnél és szopnád az ujjad, akkor berakhatod a hűtőbe az italokat.

– Igenis.

– És hozhatsz nekünk egy rumot, ha végeztél.

– Bekapcsolhatom a rádiót?

– Be. Nem árt neked egy kis evangélium. Kiveri a rossz gondolatokat a fejedből.

Manuel visszament a szalonba. A tévékészülék alatti szekrényben voltak a rádiók: egyszerű oldalsávos, negyvencsatornás CB rádió, URH, középhullámú, hosszúhullámú. Ebben a napszakban a legtöbb vevő és közvetítő hullámsávba betüremkedtek a kubai halászok egymással folytatott beszélgetései, akik az aznapi fogást vitatták meg, aztán meg a tengeri körúton lévő hajók utasai, akik az Államokat hívták (a miami flottán keresztül) és a kerítőhálós halászhajók legénysége, akik rádión közölték feleségükkel, mikorra várja őket haza. Manuel bekapcsolta a középhullámot – fölhangzott a Megváltó Szócsövének jól ismert, megnyugtató hangja – egy indianai prédikátoré, aki South Bendben mondta kazettára vallási műsorait, és postán küldte el a Haiti-fokon működő evangélikus rádióállomásnak. A 20-22. Északi szélességi és a 70-73. Nyugati hosszúsági fok térségében áthaladó hajók zöme a JKM (Jézus Krisztus Megváltó) hullámhosszára állította rádióját, ugyanis ez volt az egyetlen adó, amelyik kristálytisztán bejött, és rendszeresen sugárzott időjárás-jelentést is. A miami Meteorológiai Intézet jelentései eléggé megbízhatóak voltak ugyan Florida és a Bahama-szigetek számára, de közismerten használhatatlannak bizonyultak a Haiti és az Acklin-sziget közötti alattomos tengerszakaszon.

– És most, tengerész bajtársak – búgta a Megváltó Szócsöve – kérlek, csatlakozzatok hozzánk, itt, a Pihenés Kikötőjében. Mert, bizony mondom, tengerész bajtársak, az élet tengerén hajózó lelkek mindegyike számára van egy csónak, s ha lelketek nyitott, Krisztus mellétek áll a kormányrúdnál…

Manuel fölhajtotta a szőnyeget a szalonban, fölnyitotta a lejárati ajtót és leereszkedett az üregbe. Elvette az elemlámpát a rekeszfal párkányáról, és levilágított; töméntelen mennyiségű konzerv, üdítő ital, rovarirtó szer, necctasakos hagyma és krumpli, vastag papírba csomagolt füstölt sonkák, dobozos kanadai szalonna, és göngyölt pulyka sorakozott odalenn. Kétrét görnyedve keresgélte az italos ládákat az alacsony kamrában. Maximum három láda, gondolta, miután nyolc vendégről – akik között négy nő van, tehát nem isznak annyit, mint a férfiak – és hétnapos hajókázásról lesz szó. Harminchat üveg bőven elég. Azon kívül tudta, hogy a vendégek nem isznak többet, mint amennyit előre megrendeltek. Az étel benne foglaltatott a hajóbérleti díjban, de az italt külön számolták nekik, és ami megmaradt, nem vihették el a hajóról. Ez volt a szabály.

A fiú beljebb hatolt és bevilágított az orrfülkébe. Tele volt italosdobozokkal. Elolvasta az oldalukon lévő stencilezett címkéket, majd, nem bízva eléggé olvasási tudományában, ismét elolvasta őket: skót whisky, gin, Tequila, Bourbon, rum, konyak. Összeadta magában az üvegeket, az embereket és a napokat. Száznegyvennégy üveg, nyolc ember, hét nap. Napi két és fél üveg jut egy főre.

Letérdelt a padlóra, a kartondobozokra bámult, és rosszullét környékezte. Keserves út előtt áll. A vendégek mindenbe bele fognak kötni. Ha felöntenek a garatra, semmivel sincsenek megelégedve; sem az időjárással, sem a kényelemmel a hajón, sem a koszttal, sem a fogással, sem a kifogott halfajtákkal, de különösen egymással nem. Dickie-t, Nelsont és a kapitányt hidegen hagyta a zúgolódás; életkoruk, rutinjuk és edzettségük láttán még a legpimaszabb bugris is megjuhászodott. Ennek persze az lett a következménye, hogy a részegek mindig a fiatal és védtelen Manuellel hatalmaskodtak.

A fiú letette az elemlámpát a padlóra, és föltépte a legközelebb lévő whiskys ládát. A fönti bárszekrénybe két üveg fér be minden italból – az elég lesz, legalábbis az első estére.

Szürkületkor a halak megkezdték a táplálkozást.

– Ez soha nem fért a fejembe – mondta Nelson, könnyedén visszahúzva a zsinegjét. – Semmi világosság odalenn, miből tudják, hogy mikor van vacsoraidő?

– Egy természetes óra működik bennük. Olvastam. – Dickie áthajolt a párkányon. – Nézd csak azt a dülledt szemű dögöt!

Nelson megfogta a zsinegvezetőt, és átemelte zsákmányát a párkányon. Egy üveges szemű alligátorteknős volt, sötétrózsaszínű, lehetett vagy hat-nyolc font. Miközben felfelé húzták a mélyből, felpuffadt a hasa, kidülledt a szeme, nyelve hátrahanyatlott és eltömítette tátogó száját.

– Megvan a vacsora – mondta Nelson.

– Hé, Manuel!

Nem jött válasz. A fiú a kamrában volt, messze, fönt a hajó orrában. A szalonból kihallatszott a Megváltó Szócsövének karénekkel kísért hangja: – Azt gondolhatjátok magatokban, tengerész bajtársak: „Jézus úgy sem szeret engem, mert túl sokat vétkezem.” Pedig ő épp ezért szeret bennünket, tengerész bajtársak…

– Manuel! – Dickie elindult az orrtőke irányába. – Te nyavalyás kölyök! – Amikor benézett a szalonba, a homlokzati ablaksorban észrevette, hogy valamit sebesen sodor az ár a hajó felé. – Nézd csak, Nelson! – mutatott ki az ablakon Dickie. – Szerinted mi az ott?

Nelson áthajolt a párkányon. A félhomályban nem nagyon látta, amire Dickie mutatott, csak annyit észlelt, hogy húsz-harmincméternyire lehet a hajótól, és sötét, tömör, négy-öt méter hosszú. Nem úgy nézett ki, mint amit kormányoznak, mivel lassan körbe forgott a saját tengelye körül. – Olyan, mint egy fatönk.

– Ja, egy fatönk. Jókora darab, a fene essen belé! Egyenest az orrtőkének fog csapódni.

– Nem mozog az olyan gyorsan, hogy kárt okozhasson.

– Akkor is, leveri a festéket.

Az úszó tárgy pont az orrtőkeél mögötti résznek ütközött, egy pillanatra megállt, azután a sodrásnak engedve lomhán továbbhaladt a tat felé.

Manuel a kamrában egy tompa puffanást hallott bal felől. Kibontott egy láda Jack Daniels whiskyt, hóna alá dugott két üveget, s az elemlámpával a másik kezében visszament az ajtónyíláshoz. Fölkapaszkodott, és a szalon padlójára helyezte az üvegeket. Azután ismét leereszkedett, és összegörnyedve visszabújt a kamrába, ügyet sem vetve a Megváltó Szócsövének buzdító szavaira: – Írjatok nekünk a Pihenés Kikötőjébe, és ígérjük, hogy válaszolunk, amennyiben csatoltok egy saját nevetekre megcímzett és bélyeggel ellátott borítékot.

– Te, ez egy csónak! – mondta Dickie.

– Eredj már.

– De, igen! Mint egy kenu! Nézd csak meg!

– Életemben nem láttam még ilyen hajót.

– Csonka árboca van. Az a nagy.

Nelson lenyúlt a peremdeszka alá. És kiemelt egy húszcentis halászkampót, amelynek 180 centis acélnyele volt.

A valami gyorsan közeledett. – Akaszd bele! – mondta Dickie. – Várj, még ne… még ne… Most!

Nelson eltalálta a kenut, és maga felé húzta. A kampó szilárdan beleállt a fába.

Egy hatalmas, kivájt, mindkét végén hegyesre faragott fatörzs volt az. A sodrás penderített rajta egyet, s tovalökte egyik végét a hajótól. – Jó nehéz – mondta Nelson. – Már alig bírom tartani.

– Kormányozd át ide. – Dickie kireteszelte és kinyitotta a fardeszkán lévő ajtót, amelyet a nagy halak fedélzetre húzásakor használtak. Lelépett a keskeny platformra, amely a vízszintjével egy magasságban volt, a kiömlő csöveknél.

Nelson kikormányozta a fatönköt a hömpölygő sodrásból, át a tat túlsó oldalához. A fatönk olyan lágyan ringott, mint egy bölcső.

– Valami van benne – mondta Nelson.

– Tényleg. Vitorlavászonnak nézem.

Nelson fölhúzta a fatönköt a tatra.

Dickie egyik kezével a kötélvillába kapaszkodott, és bal lábbal kilépve visszahajtotta kissé a ponyvát. Egy kezet pillantott meg, fölfelé fordított tenyérrel, mintha koldulna.

– Te jó szagú úristen! – Dickie visszaugrott a platformra. Mindkét kezével a kötélvillába kapaszkodott.

Egy pillanatig egyikük sem szólalt meg; mindketten csak a saját szívverésüket hallották. Végül Nelson azt mondta:

– Lehet, hogy a többi része is ott van a ponyva alatt?

– Én bizony nem vagyok rá kíváncsi.

– Lehet, hogy még él.

– Mit csinált odakint, ha még él? Ráadásul büdös, mint a dög!

– Csak akkor tudhatod, ha megnézted.

– Nézd meg te!

– Én nem bírom megnézni. A halászkampót fogom.

Dickie tanácstalanul pillantott le a kézre. Kilépett, visszalépett, aztán megint kilépett. – Gyerünk, haver – suttogta. – Gyerünk. Légy rendes, legyél hulla. – Azzal megfogta a ponyva sarkát, és fölemelte.

Egy csuklót pillantott meg, amelyet egy nyers, zöld fém karperec díszített, meg az alkar egy darabját.

– Mozogj már! – türelmetlenkedett Nelson. – Nem fog megharapni.

– Nem érem el. Húzd közelebb!

– Nem lehet. Már teljesen nekiszorult a fardeszkának.

Dickie jobb kezével a kötélvillába kapaszkodva, lélegzetét visszatartva elhajolt a tattól, és kinyújtotta a balkezét. Ujjai ráfonódtak az élettelen kézre. Meghúzta.

A kéz hirtelen megelevenedett. Karmok vájódtak Dickie csuklójába, és lerántották a hajóról.

A ponyva fölemelkedett és hátracsapódott.

Dickie a kenura zuhant, majd valami keresztülsüvített a levegőn, és a bal kulcscsontja fölött eltalálta. Dickie feje olyan lazán vált el a nyakától, akár egy babáé felbőszült kis gazdája kezétől; csupán néhány bőrfoszlány és ín tartotta. Torkából levegőtömeg tört elő, vér-buborékokat lövellve. Nelson két csobbanást hallott, ahogy a test és fej egymás után a vízbe csapódott.

A támadó a fedélzeten termett, mielőtt Nelson kiakaszthatta volna a kampót. Eszét vesztve igyekezett kiszabadítani, de a kampó szilárdan beágyazódott a fába. Nelson elengedte a kampót, és hátrálni kezdett. Nem nézett a feléje közeledő alak szemébe; megbénította a levegőbe emelt fegyver sarló alakú pengéjéről csurgó vér látványa. A fedélzetre hulló vércseppek csillogtak az alkonyati fényben. A férfi kezében meglendült a fegyver: egy hegyes, görbe, háromszög alakú csákány volt. Aztán a fegyver lesújtott. Nelson félreugrott. Amint pillantása odébb villant a csákányról, látta, hogy a férfi mögött a fatörzsből vájt csónak eltávolodik a vízen. Ha át tudná magát vetni a korláton, ha elúszhatna a kenuig, elevezhetne rajta – de hová? Akárhová. Csak el innen!

Cselből úgy tett, mintha balra ugrana, mire a férfi abba az irányba lendült, és csákánya a rekeszfalba vágódott. Mielőtt kiránthatta volna onnan Nelson a tat felé iramodott.

A félhomályban nem látta a fölrakott italosládákat, csak amikor beléjük botlott. Meg akart állni, de megcsúszott a belsőségeken, és végigvágódott a fedélzeten. Utolsó, ösztönös védekezésül mindkét kezével tehetetlenül eltakarta a fejét.

Manuel kipakolta az utolsó üvegeket is, már a félgallonos Armagnac konyak is a hóna alatt volt. Lába elzsibbadt a hosszú guggolástól a kamrában; sietve visszaindult, hátha még idejében sikerül kihúznia magát, és megúsznia egy izomgörcsöt. Előtte a nyitott lejárón bevetődő fénynégyszögben a fedélzetre fölrakott üvegek árnyéka beleolvadt egy emberi alak árnyékába.

– Fölhoztam az összest, Mr. Dickie!

A Megváltó Szócsöve éppen búcsúzkodott: – És most, tengerész bajtársak, itt az ideje, hogy bevonjuk a vitorlákat itt, a Pihenés Kikötőjében…

Manuel először a szagra lett figyelmes – az erős rothadás bűzére. Egyszer, régen már érzett ilyen szagot: egy kecskéé volt, amelyet széttéptek és félig fölfaltak a kutyák, és oszlásnak indulva hevert a szomszéd földjén. Fölkapaszkodott az ajtónyíláshoz, és kifelé nyújtotta az üvegeket, de senki sem vette el tőle.

A bűz már csípte a szemé. Fölpillantott, és emberi lábakat látott. Aztán… Manuel megdermedt a fedélzeti lejáróban – egy vércsepp hullott le a szőnyegre, a lába elé.

Egy kéz kirántott egy széles övből egy olyan lőfegyvert, amelyhez hasonlót Manuel még soha nem látott. Egy hüvelykujj hátrahúzta a kakast; a fiú egész testében megborzongott. Lehunyta a szemét; egy másodperc töredéke alatt hallott egy kattanást, melyet egy szisszenés, majd egy fülsiketítő durranás követett.

Hátraesett, beleütve a fejét a lejáró szélébe, és összeesett a hajófenékben. Üvegtörést hallott, és alkoholszagot érzett.

Hátratántorodott, fejjel nekivágódott a lejáró peremének és a fenékbe zuhant. Újból üvegtörést hallott, alkohol-és kénszagot érzett, fájt a feje, görcsbe rándult a gyomra.

Azután még halotta: –… és jusson eszetekbe, tengerész bajtársak, hogy mindig támad egy kedvező szél, amellyel Jézus révbe vezeti a hajótokat…

II.

Blair Maynard szokása szerint ezúttal is késve ért be a szerkesztőségbe. Tízre kellett volna bent lennie, de elaludt, mert éjjel fél háromig fönt maradt, hogy megírjon egy cikket, az egyik légitársaság képes újságjának.

Persze ha nem dolgozott volna, akkor is talált volna valamilyen ürügyet az elalvásra és az elkésésre. Amióta felesége és a fia elköltözött és magával vitte a bútorok, festmények, függönyök meg a szőnyegek nagy részét, Maynard nem szívesen járt haza az elárvult lakásba. Amikor még rendesen be volt bútorozva és gondozták, akkor is jellegtelen volt, de legalább lakható.

A felesége távozását követő első két hónapban, talán ha tíz éjszakát töltött otthon. Jobban érezte magát az éjszakai mulatókban, ahol elpanaszolhatta mindenféle hosszúlábú lányoknak, hogy tele van a lakása kísértetekkel. A sokadik whisky és néhány tipikus újságírói adoma után a lányok rendszerint meghívták, hogy töltse náluk az éjszakát.

De az óta már kifutotta magát a válás utáni „besózottság” korszaka, amikor úgy érezte, hogy lehetőleg minden manhattani nővel le kell feküdnie. Egy darabig izgalmasnak találta a léha, élvhajhász életet, az ébredést idegen ágyakban, olyan nők mellett, akiknek a nevét aztán rendre elfelejtette. Az ismétlődés idővel ennek az életformának is megkoptatta a varázsát.

Amikor átvágott a Madison Avenue-n az Ötvenötödik utcába, látta, hogy a Newsweek székházán a nagy óra mutatója éppen tizenegy óraára ugrik. Belépett a Today irodaházának kapuján, elkedélyeskedett egy kicsit a portással, aki monitoron figyelte a liftek utazóit, és felment a tizennyolcadik emeleti irodájába, amely a Madison Avenue-ra nézett.

Belépése óta ugyanebben az irodában dolgozott, de a nevét soha nem írták ki az ajtóra – mindig csak az éppen esedékes rovatét, amelyet vezetett.

Három éve „Horizont” volt feltüntetve a kis táblán. Aki csak ezt látta, nem gondolta volna, hogy a rovat széles látókörre utaló elnevezése olyan szakértőt takar, aki újságírói körökben ifjúnak számító, harmincöt éves kora dacára főként történelmi könyveket olvas, és Frank Sinatra lemezeit hallgatja!

Maynard soha nem tudta, de nem is volt rá kíváncsi, hogy mi a különbség a Boney M. és a Led Zeppelin között.

Az egyetlen társadalminak mondható jelenség, amely egyáltalán érdekelte, a titkárnője volt. Dena Gainesnek hívták. Huszonöt év körüli, minden korosztály szemében vonzó nő volt. Magasan ülő pofacsontja, egyenes ívű, határozott orra és fehér bőre volt; fekete haja pár centi híján a derekáig ért. Mindig feltűnően ápolt volt, mindene – a bőre, a keze, a ruhái, a haja, az illata – makulátlanul tiszta. Kedves volt, szerény, halk szavú, értelmes és nagyon tudott dolgozni. Ő is kedvelte Maynardot, no nem úgy, mint férfit, hanem mint egy gondoskodó húg a bátyját. Amikor belépett az irodába, Dena épp az ő következő heti számba írt cikkét nézte át. Miután kurtán üdvözölték egymást, Maynard fogott egy-egy Daily Newst, Wall Street Journalt és Christian Science Monitort a könyvespolcról, és az íróasztalára tette őket. A Timest már elolvasta otthon; most a többi lap főcímeit vizsgálta: használható témákat keresett a Horizontba. A főnöke ugyanis meg volt győződve róla, hogy csak az a sztori lehet igazán jó, amelyik valahol másutt – még ha csak kis hírben is – már megjelent.

Az eredeti ötletek gyanúsnak minősültek, s bár Maynardnak elvben azért fizettek évi negyvenezer dollárt, hogy ilyenekkel rukkoljon ki a rovatában, az igazi szenzációkat rendszerint elhasználta a Today elől valamelyik gazdagabb, jobb gárdával rendelkező hírügynökség vagy napilap.

Egy évvel korábban például egy floridai utazása alkalmával Maynard rábukkant egy könnyűbúvár-túrákat szervező társaságra, amelyik a hivatalos előírásokat megsértve teljesen gyakorlatlan résztvevők jelentkezését is elfogadta. Amikor Maynard hozta a sztorit, a főszerkesztője elvetette, bár bizonyítani lehetett, hogy két kliens a tapasztalatlansága miatt fulladt vízbe. Maynard pedig, aki nem akarta, hogy az ügyet eltussolják, összes jegyzetét átadta egyik barátjának, aki a Timesnál dolgozott. Amikor a sztori végül megjelent a Timesban, Maynardot azonnal fölszólította a főszerkesztője, hogy írjon egy cikket az esetről – természetesen a Times adataira támaszkodva. Maynard a papírkosárba hajította a Daily Newst – kezébe vette a Journalt. Némi unott lapozgatás után már éppen át akart térni a Monitorra, amikor szemet szúrt neki egy rövid hír az első oldal hírhasábjainak legalján.

„ELTŰNT”, állt ott csupa nagy betűkkel; maga a rövid hír így szólt:

„Értesüléseink szerint egy luxus túrahajót néhány napja hiába keresnek. A nagy-bahamai illetőségű Maritának a tervek szerint kedden kellett volna felvenni kapitányát és egy kirándulócsoportot Navidad kikötőjében.

A Parti őrség statisztikái szerint az elmúlt három év során 610 hatméteresnél hosszabb vízi jármű és mintegy kétezer utas tűnt el nyomtalanul a Karib-tengeren és a Bahamákon.”

Maynard kétszer is elolvasta a hírt, amelynek főleg a második bekezdése ejtette gondolkodóba. Hogyan tűnhetett el 610 hajó „csak úgy”? Fogta a Journalt, és átment a sarokszobába. Az ajtó nyitva volt; Leonard Hiller, az újság több rovatának, köztük a Horizontnak is a szerkesztője éppen telefonon veszekedett valakivel. Maynard tétovázva állt meg az ajtó előtt, mire Hiller titkárnője azt mondta: – Maga bemehet. Éppen dührohama van, mert ugrott a Woody Allen címlap.

– Miért?

– Azt hiszem, valami polgárháború kedvéért.

Amikor Maynard sután helyet foglaltaz íróasztal előtt, Hiller felvonta a szemöldökét, fölfújta a pofazacskóját, így akarván kollégája tudtára adni, hogy az általa hetedik emeleti vaskalaposokként emlegetett vezetőség már megint gáncsolja a munkájában.

– Nagyon jól tudom, hogy nem vagyunk vicclap! – ordította Hiller a telefonba. – Nem is szántam viccnek! Allen komoly filmet csinál, és komoly művész, méghozzá valószínűleg a legkomolyabb Amerikában! – Szünetet tartott és megvárta a választ. – Miért, a dél-afrikai helyzet talán új? Az utóbbi húsz év alatt állandóan a robbanás szélén állt!

Maynard már kissé sajnálta Hillert, bár amúgy nem nagyon kedvelte. Még csak harminchárom éves volt, amikor szerkesztővé léptették elő – ami mellesleg azt jelenti, hogy soha többé nem lesz ideje egyetlen önálló sort sem leírni –, többek között olyanoknak a főnökévé, akiknek előzőleg dolgozott, s akiknek jóval Hiller előtt fölajánlották ezt a beosztást, de volt annyi eszük, hogy elutasítsák. Maga Maynard is kétszer nemet mondott; jobban szerette a nyugalmat és a jelenlegi helyét, amely teljes kötetlenséget biztosított számára. Egy szerkesztőnek túl nagy a felelőssége, és ehhez képest kicsi a tekintélye; sokszor hibáztatják, és csak ritkán dicsérik, őneki viszont hímes tojásként kell kezelnie a neki író tucatnyi érzékeny alkotót, és ezzel egy időben hízelegnie kell az elérhetetlen magasságokban fészkelő három főnökének.

– Oké, oké – mondta – Hiller a telefonba. Vesztett, mint rendesen: – Akkor hány flekk legyen? – kérdezte megadóan, s végighúzta ceruzáját az íróasztalán lévő papírlapon. – Azt hiszem, igen, de ez azt jelenti, hogy két hasábot kell kidobni a könyvszemléből, miután a sportrovathoz nem nyúlhatok. Egy pillanat! – Maynardra nézett. – Van a Horizontban valami, ami nem várhat a jövő hétig?

Maynard megrázta a fejét. – Törlöm a Horizontot. Akkor nyolc hasábom marad Woody Allenre. Igen… oké. – Letette a kagylót, és elnézést kért Maynardtól. Maynard vállat vont, majd megkérdezte:

– Mi van Dél-Afrikában?

– Újabb zendülés Sowetóban. Ott most már hetenként zendülnek egyet. Ennek megfelelően megint valami baljós komor címlapunk lesz, amivel mehetünk a sóhivatalba!

– Látod ezt? – nyújtotta át a Journalt Maynard az asztalon. Előzőleg bekeretezte piros ceruzával az eltűnt hajókra vonatkozó bekezdést.

Hiller elolvasta hírt. – Látom. Na és?

– Ez neked, na és? Hatszáztíz hajó? És eltűntek, mint a kámfor? Hova a fenébe lettek?

– Biztosan csak sajtóhiba.

– Kétlem.

– Akkor elsüllyedtek – mondta Hiller. – Tele van a világ olyan hülyékkel, akik hajót vásárolnak, miközben vezetni nem tudják, és ismeretlen helyekre pofátlankodnak vele.

– De itt kétezer ember tűnt el!

– Na és? Évente ötezren halnak meg autóbalesetben. Nem értem, miét olyanérdekes ez?

– Azért – felelte Maynard –, mert egyre többen hajóznak. A hajózás, hogy úgy mondjam, ott van a horizonton.

– Ja. Akár a gördeszkázás.

– Igen, de gördeszkázás közben nem tűnt el kétezer ember. Itt valami nem stimmel, és ez szerintem pokoli szenzáció lehetne a Horizontban. Címlapot kaphatna! Hogyan szívódnak fel ezek a hajók? És hová szívódnak fel? Mennyire veszélyes a szigetek között a hajózás? Mit tehetnénk, hogy…

Hiller félbeszakította. – Ha már a címlapoknál tartunk, nem tudsz valami jó pulykát az őszi divat címlapra?

– Úgy érted, valami hírességet?

– Fél füllel hallottuk, hogy a Newsweek Ira von Fürstenberggel fog kirukkolni.

– Na és?

– És, és. Kereshetnél nekünk egy legalább olyan jót. Nem örülnék, ha a pasasnak, aki odamegy az újságoshoz, Ira von Fürstenberg, és egy aszott tyúk között kellene választania. Akkor az egész számot nyugodtan bezúzhatjuk.

– Akkor szerezd meg Farrah Fawcettet fügefalevélben!

– Nem vagy valami konstruktív, Blair!

– De Leonard, hiszen épp most próbállak rábeszélni egy szerintem fontos anyagra! Hát nem azzal szekírozol örökké, hogy rukkoljak már ki egy nagy riporttal?

– De, csakhogy én valami derűset akarok. Tragédiákból épp elég lesz a címlapsztorinkban.

– De ez az anyag érdekelni fogja a nyájast. Hidd el, hogy sokan el fogják olvasni. Romantikus, mert délen játszódik. Rázósnak is elég rázós, ugyanakkor kiköpött Horizont profil.

– A hajókon nem árulnak hetilapokat.

– Mert nincs bennük cici?

– Ugyan. Nézd, ez a sztori túl időigényes lenne, túl sok pénzbe kerülne, és valószínű, hogy ennek a nyavalyás históriának valami egész egyszerű magyarázata van.

– Például?

– Például… hát mit tudom én? Ez a te asztalod. Hozzányúlt már a Times?

– Majd utánanézek – készségeskedett Maynard; érezte, hogy Hiller kezdi beadni a derekát! – Szóval, ha találok valamit, megírhatom?

– Kérdezd meg Atlantát.

– De a parti őrség központja Washingtonban van.

– Parti őrség? Jó, akkor Washington. – Hiller belefáradt a vitába.

– Csak el ne felejtsd a divatcímlapot. Egy igazi bombázót akarok. Mondjuk Jackie Bisset-t egy vizes trikóban, de az is a lehető legdivatosabb legyen!

– Mit szólnál Dena Gaineshez? – Szólt vissza Maynard már az ajtóból. – Mondjuk ostorszíjakba tekerve! – Hiller bambán ránézett, de nem válaszolt. – Úgy látszik, már máshol jár az esze, gondolta Maynard és halkan becsukta az ajtót.

Maynard a szobájába menet, útba ejtette a Today könyvtárát, és kikeresett néhány anyagot a hajózás” címszóból, majd hirtelen ötlettel az „eltűnt személyek” címszavak alatt szereplőkből is.

Dena közben elment a déli karate-tanfolyamára. Maynard egy telefonüzenetet talált az írógépén, mire ledobta az íróasztalra az újságkivágásokat, és föltárcsázta a felesége hivatali számát.

– Devon Smith irodája.

– Üdvözlöm Nancy. Itt Blair Maynard.

– Á, Mr. Maynard! Örülök, hogy hallom a hangját! Hogy van? Valahányszor Maynard telefonált, Devon titkárnője mindig ugyanezt a kérdést tette föl neki, és Maynard változatlanul kihallotta belőle a kimondatlan folytatást: „Hogy bírja ki e nélkül a csodálatos asszony nélkül? Kibírja? Hát nem borzasztó, hogy így túlnőtt magán?” Maynardnak mindig le kellett küzdenie a kísértést, hogy ne magyarázza el: Devon valójában nem hagyta el őt, csupán technikailag, földrajzilag. A válást, amely 93 nap múlva emelkedik jogerőre, jelenetek nélkül és viszonylag barátságos légkörben határozták el. Tizenkét évi házasság után mindegyikük a maga útját akarta járni.

A házasság első néhány évében mindketten egyetlen közös cél felé tartottak: hogy Maynard befutott ember legyen. Aztán négy évvel ezelőtt, amikor fiuk, Justin bekerült az Allen Stevenson gimnáziumba, Devon elhelyezkedett egy reklámügynökségnél. Itt a legnagyobb meglepetésére kiderült róla, hogy tehetséges reklámszövegíró, és kitartása szépen meg is hozta gyümölcsét. Amikor a főnöke és két másik kollégája kivált a vállalattól, hogy saját céget alapítsanak, Devont is magukkal vitték. Egy éven belül főállású reklámszövegíró és tulajdonostárs lett a vállalatnál. Évi fizetése ötvenezer dollár volt, amihez még hozzájött huszonötezer dollár prémium. Maynard akkor még összevissza harmincezernél tartott, és megrekedt a rovatvezetői poszton; a fölkínált szerkesztői állásokat rendre visszautasította, azzal a kifogással, hogy tapasztalatot gyűjt egy megírandó regényhez.

Devon mindent szeretett a munkájában – a túlórázást, az új üzletekről szóló beszámolókat, a kiszállásokat, az ügyfelekkel való tárgyalásokat, a fogyasztók megnyeréséért folytatott egész küzdelmet, hogy az ő termékeiket vásárolják meg, ne a konkurenciáét –, fölépített magának egy világot, amelyikben boldog volt.

Maynard közben egy másvalaki teremtette világban sodródott ide-oda, elég kényelmesen éldegélve tulajdonképpen tétlen életét, és maga sem tudta pontosan mit is akar csinálni. Nem izgatta különösebben a hírnév, sőt egyenesen semmibe vette: hitt Andy Warhol jóslatában, aki szerint 2000-re minden amerikai híres lesz 20 percre. Egyetlen igazi szenvedélye a történelem volt – talán, mert tudat alatt elégedetlen volt a jelennel. Ábrándjaiban a fölfedezések korában élt – mondjuk a tizenötödik század végén, a tizenhatodik század elején, amikor az emberek még merő kedvtelésből csináltak dolgokat, csak azért mentek el bizonyos helyekre, mert őelőttük még senki nem járt arra felé – és (jutott eszébe egy idézet valamelyik Latin-Amerikáról szóló könyvből) „a felelőtlenség, a halálmegvetés és – legfőként – a mozgalmasság álomvilágában” éltek.

Maynard álma Devon szemében lidérces álom volt. Végül közösen úgy döntöttek, hogy ki-ki a maga külön útját járja tovább. Devon nem követelt asszonytartást, megelégedett havi ötszáz dollár jelképes gyermektartással.

– Köszönöm, jól, Nancy – felelte Maynard, mint mindig. – Megvagyok. Devon keresett?

– Igen, uram. Most éppen ebédel. Bosszantani fogja, hogy nem tudott magával beszélni.

– Bizonyára. Mit akart? – Tudta, hogy Devon eleve Nancyra bízta az üzenetet, hiszen soha nem hívta fel őt ok nélkül, és ritkán akadt olyan mondanivalója, amit Nancy ne továbbíthatott volna. Maynard biztos volt benne, hogy Devon ott van az irodában, csak éppen nem óhajt értelmetlen, üres fecsegést folytatni vele. Tudta, hogy Devon számára ő már csak a múlt egy epizódja.

– Azt akarta megkérdezni, magához tudná-e venni néhány napra Justint. Dallasba kell utaznia, és…

Maynard félbe szakította. – Hát persze! Szívesen! Mikortól?

– Holnaptól. Egy hétre.

– Oké. Mondja meg a gyereknek, hogy szálljon buszra, és… – Elhallgatott. – Nem, ne mondjon semmit. Ezen a héten nem lesz Horizont. Magam hozom el az iskolából.

Maynard letette a telefont, és kinyitotta a könyvtári dossziékat. A legtöbb cikket – amelyek az amerikai hajózás fejlődésének különböző szakaszait tárgyalták – a Horizontból ollózták az ötvenes évekig visszamenőleg. Bizonyos rövid hírek egy-egy magánhajó eltűnéséről vagy elsüllyedésről tájékoztattak. De semmit sem talált, ami megerősítette volna a Wall Street Journalban megjelent statisztikát.

Azután egy információkötegben a parti őrség egyik közleményére bukkant. Észre sem vette volna, ha nem esik le véletlenül a földre. A közlemény fokozott óvatosságra intette a Mexikói-öbölben, a Bahamák és a Karib-tenger szigetei körül hajózókat. De az igazán fontos egy 400 szavas távirati irodai cikkmásolat volt: „Veszély a nyílt tengeren, avagy a veszély újabb korszakának hajnala” címmel.

Először csak gyorsan átfutotta a cikket, azután ismét elolvasta, és gondosan aláhúzogatott egyes sorokat, majd átment Hillerhez. Az ajtó csukva volt.

– Szerkeszt – közölte a titkárnő.

Maynard bólintott, és benyitott Hillerhez.

Hiller az asztal fölé görnyedve éppen egy cikket javítgatott. Bosszúsan pillantott a betolakodóra, de amikor látta, hogy Maynard az, elmosolyodott és azt mondta: – Margaret Trudeau!

– Tessék?

– Ő lesz a divatcímlap! Lélegzetelállító! Mindene a helyén van, és a legjobb arányban. Bomba nő!

– Idehallgass, találtam valamit erről a hajóügyről. A cikkarchívumban. Hatszáztíz eltűnt hajót tartanak számon – azóta már többnek kell lennie, mivel a statisztika egy évvel ezelőtt készült. Az okot senki sem ismeri. A parit őrség szerint közülük mintegy ötven megfeneklett – Szóval hajótörést szenvedett és elsüllyedt. További fél tucatot vagy tucatot tudomásuk szerint eltérítettek.

– Hogyhogy eltérítettek?

– Eltérítették. Ellopták. Mondjuk Anyu, és Apu kirándulni megy. Hazai vizeken elboldogulnak a hajójukkal, de Floridába érkezve el akarnak látogatni a Karib-tengeri szigetekre, és jól jönne nekik egy segítő kéz. Megállnak valahol, és fölfogadnak egy tengerészt vagy kettőt, akik fölajánlják, hogy ingyen segítenek, ha elviszik őket erre vagy arra a szigetre. Pár napi hajóútra Floridától kinyírják Anyut és Aput, a tengerbe dobják őket, és lelécelnek a hajóval.

– De miért?

– Két okból: vagy északra hajóznak, ahol hamis adásvételi szerződéssel eladják a hajót, vagy elpasszolják valakinek, aki kicseréli a számokat meg a papírokat, aztán eladja. Még ha az értékének az ötödét kapják, az is megvan tíz-tizenötezer dolcsi. Vagy pedig leviszik a hajót délre, és kábítószert hoznak rajta Kolumbiából. Ezek az úgynevezett fűkolomposok. Egy rozoga kolumbiai bárka nem jutna be a mi partjainkra átkutatás nélkül, de egy tiszta, itteni illetőségű, hazai kikötőbe igyekvő hajót senki sem szokott megállítani. A fickók, miután továbbpasszolták a narkót, kiviszik a hajót jó messzire, a tengerre, meglékelik, aztán egy kétevezős ladikon visszatérnek a partra, és várják a következő balekot.

– A kábítószerrel már tele van a hócipőm – jegyezte meg Hiller.

– Nemcsak kábítószerről van szó – vágta rá gyorsan Maynard. – Az csak egy tucat hajóra érvényes. Legyen száz hajó! Add hozzájuk azt az ötvenet, amelyekről azt feltételezik, maguktól süllyedtek el, és még mindig marad több mint négyszázötven, amelynek egyszerűen nyoma veszett. Kámforrá váltak!

– A Bermuda-háromszög – mondta Hiller. – Lerágott csont!

– Leonard! – Maynard alig állta meg, hogy el ne káromkodja magát.

– Akármi is ez az egész, teljesen szétzilálta a hajózási erkölcsöket. Már senki sem siet a segítségére egy süllyedő hajónak, mert félnek: isten tudja, ki száll be hozzájuk, aztán megnézhetik magukat. Tavaly júliusban egy vitorlás hajó két gyerekkel a fedélzetén három halászhajó szeme láttára süllyedt el, mert egyik sem volt hajlandó segítséget nyújtani.

– Mondod te. És mi a magyarázat?

– Nem tudom. Én csak azt kérem, engedd, hogy utánanézzek.

Hiller nem szólt. Maynardra bámult, hátradőlt a székében, ujjaiból sátrat csinált és a fogát szívogatta. Aztán fölállt, átsétált a szobán, és becsukta az ajtót. Amikor visszatért az íróasztalához, komornak látszott. – Azt hiszem, most sem alkalmatlanabb, mint máskor – mondta visszaülve a helyére.

– Mármint micsoda?

– Nem gondolod, hogy itt az ideje megállapodnod?

– Mire érted ezt?

– A megbékélésre önmagaddal.

– Mivel kapcsolatban?

– Az itteni munkáddal.

– Pénzt keresek.

– És cserében?

– A munkámat végzem.

– Egyetértek – mondta Hiller. – És ezzel kifújt.

– Mit akarsz?

– Valami rendkívülit, valami lelkesítőt, valami nagyot!

– Azt várod, lelkesedjek az őszi divatért? Vagy Margaret Trudeau-ért?

– Nézd, Blair… – Hiller szünetet tartott. – Jézusom, ez úgy veheti ki magát, mintha oktatgatni akarnálak, de akkor is hallgass meg! Az embernek egy bizonyos idő után tisztába kell jönnie önmagával, és eldöntenie, hogy mi az, amit akar: az Egyesült Államok elnöke lenni, vagy megszerezni a Pulitzer díjat. Vagy mondjuk a legjobb hírlapíróvá válni. Vagy akármivé.

– Igen. Én még mindig nem találtam meg ezt az akármit.

– De megtaláltad, és tudod is, mi az, csak nem vagy hajlandó elismerni. Legbelül már akkor is tudtad, amikor visszautasítottad a szerkesztői állást. – Hiller az íróasztalára csapott. – Te hírlapíró vagy. Abban vagy jó. Lehet, hogy tíz év múlva fölfedeznek egy tehetségkutatáson, és filmsztár leszel, de…

Maynard félbeszakította. – Úgy érted, középszerű vagyok, és jobb lenne, ha ebbe beletörődnék?

– Nem! Úgy értem, te megtaláltad azt, amit igazán jól tudsz csinálni és örülnöd kéne neki. Ne akarj túl magasra törni. Minden elszúrhatsz vele.

– Ja. – Maynard fölállt. – Hát én megyek Washingtonba.

– Mi van Washingtonban?

– Egy pasas, aki a parti őrségnél megpiszkálta ezt a hajóügyet. Leváltották, és a nyakába sóztak egy rahedli világítótornyot. Rémhírterjesztőnek bélyegezték. Vele akarok beszélni.

– Minek?

– Hétvége van, azt csinálok, amit akarok.

– Oké. De azért ne felejtsd el, amit mondtam, jó?

– Úgy érted, törődjek bele, hogy vesztes vagyok?

– Blair, az isten szerelmére…

Maynard kilépett az ajtón. – Lehet, Leonard, hogy vesztesnek születtem – mondta. – De ha nyakon csípem a témát, nagy szenzációt is kelthetek.

III.

A két hajó zsinórban haladt előre – ez biztonságot és egyúttal társaságot is jelentett.

Egy könyvelési cég társtulajdonosai voltak a New Jersey állambeli Montelair-ben; egyikük adószakértő volt, a másik pedig okleveles könyvvizsgáló. Szobatársak voltak Wartonban, utána egy és ugyanazon cégnél töltötték le a könyvelői gyakorlati időt, s együtt dolgoztak már huszonöt éve. Mindketten ugyanazzal a mesterrel építtették meg a hajójukat, azonos szabvány szerint: egy árboc, amelyen rajta volt a fővitorla és egy háromszögű orrvitorla; egy kényelmes emeletes ágy a középrészben és két keskeny priccs elől; egy megemelt kormányosfülke a taton; egy egyszerű, megbízható segédmotor, és egy szupermodern adóvevő berendezés. Csak egyetlen dologban különbözött Burt Lazlo „Penzance” és Walter Burguis „Portsmouth” nevű hajója: a belső tér magasságában. Lazlo és felesége, Bella 180 centis volt. Ellen és Walter Burguis csupán 170 centi.

Burguisék és Lazlóék 1965 óta minden szabadságuk alatt együtt hajóztak. Heteket töltöttek egy-egy útvonal kiválasztásával, a kedvező kikötési lehetőségek tanulmányozásával – hol lehet jeget, vizet és üzemanyagot kapni, hol vannak nyilvános zuhanyzók, rendes, de nem túl drága éttermek; útba ejtendő, fontosabb történelmi helyeket jelöltek ki gondosan. Amennyire csak lehetett, igyekeztek biztosra menni. Az idei kirándulásuk útvonala volt a legmerészebb: úgy tervezték, Miamitól egészen Haitiig hajóznak a Bahamákon keresztül, s közben ki-kikötnek a szigeteken. Fokozott elővigyázatosságból mindkét házaspár vitt magával ötven tár sörétet és egy 12-es puskát, melyet a bahamai vámon áthaladva az éléskamrában rejtettek el alkatrészekre szedve.

Két ízben – először Eleutherán, utána a Crooked Islanden – fiatal, lebilincselő modorú amerikaiak környékezték meg őket, akik délre szerettek volna eljutni, s a fuvarért cserében, mondták, bármilyen munkát elvégeznének. De Lazlóék és Burguisék olvasták a parti őrség felhívásait, és nem álltak kötélnek.

Egész nap keleti szél fújt kitartóan, tízcsomós sebességgel, és nem úgy nézett ki – az időjárás-jelentésből, az égboltból és a szélerősségből ítélve –, hogy megváltoznék az idő. Így a Penzance és a Portsmouth lassan délkelet felé haladt, egy alacsony fekvésű sziget nyugati partvonala mentén, és széltől védett horgonyzóhelyet keresett.

A sziget nem volt feltüntetve a hivatalos hajózási térképeken, de az efféle mulasztások már rég nem lepték meg őket. A világnak ez a része mindig is pontatlanul volt föltérképezve: homokpadok bukkantak fel, ahol az ember a legkevésbé számított rájuk, mélyvizű csatornák választottak ketté szigeteket, amelyeknek a föltételezések szerint összefüggő egységet kellett volna alkotniuk; a térképeken megjelölt világítótornyokról kiderült, hogy ma már csupán terméskőhalmazok; a víz alatti zátonyról kisült, hogy egész szigetek: bizonyos szigetként nyilvántartott helyekről pedig, hogy közönséges hullámtörő gátak. A hajózás az „ez van, ezt kell szeretni” elvére épült. Következésképp Lazlóék és Burguisék sohasem hajóztak éjszaka. Úgy száz méterrel a Portsmouth előtt Lazlo a Penzance kormánykerekénél üldögélt, és a sziklás partvonalat vizsgálgatta. A sziget úgy kilométernyi hosszú lehetett, és jó háromméteres sziklák ágaskodtak rajta, bozót és tüskebokrok szövevényébe ágyazva. Lazlo egy pillanatra gondolkodóba esett, amikor észrevette, hogy a szizálfákat megnyesték, és már hajtanak ki rajtuk az új ágak. Valamikor itt aratták a szizált, és rostjaiból kötelet készítettek. Nem látott be a szigetre (bár ki tudja, volt-e ott egyáltalán valami látnivaló), de nyilvánvalónak tűnt, hogy most már el van hagyatva. Senki sem élhetett rajta, legföljebb madarak. No meg rovarok.

– Elővehetnéd a rovarriasztót, drágám – mondta Lazlo. – Attól tartok, sokan lesznek az éjszaka.

– Nem akarsz kimenni a partra? – kérdezte Bella a lakatlan szigetre mutatva. – Arra, ott.

– Nem, de a lehorgonyzásra kint túl mély a víz. Ötven méterre kell maradnunk a parttól. És te is tudod, micsoda radarjuk van azoknak a dögöknek.

Lazlo egy beszögellést vett észre a partvonalban. Leakasztotta a mikrofont a rekeszfalról.

– Walter, van ott egy keskeny nyílás a partvonalban. Oda megyek.

– Rendben van – hallatszott Burguis hangja. – Én biztosan nem tudok itt horgonyt vetni. Örökre lent maradna.

Közelebb húzva Lazlo látta, hogy a parányi öböl egy legföljebb száz méter széles és kétszáz méter mély kis kikötő. A legtávolabbi végében rozsdás vaspallók vezettek föl a partról a bozótba.

– Biztosan ezeken tolták föl a talicskákat a szizálfákhoz – magyarázta, mielőtt Bella megkérdezte volna. – Valószínűleg itt rakodtak hajóra.

Lazlo lehorgonyozta a Penzace-et, Burguis pedig a kikötő bejáratánál várakozott. Lazlo a motor segítségével olyan közel manőverezett a holtponthoz, amennyire csak lehetett; éppen dagály volt, s a hajó a part felé nézett. De néhány óra múlva gyöngül az árapály, aztán megfordul és visszavonul. Jó nagy hely kell a hajóknak, hogy meg tudjanak fordulni. Reggelre a tatjuk már kifelé mutat a tenger felé.

Amint a hajószélcsendes helyre ért, támadásba lendültek a rovarok: parányi, fekete szúnyogok, amelyek észrevétlenül, fájdalommentesen csíptek, de a mérgüktől később fájdalmas hólyagok keletkeztek. Lazlo levette a napszemüvegét és a karóráját – a rovarriasztó ugyanis egy olyan anyagot tartalmazott, amelyik roncsolta a műanyag lencsét, amely először elhomályosult, majd pár hét leforgása után szétmállott –, miközben felesége tetőtől talpig befújta a spray-vel.

A Portsmouth a Penzance mögött vetett horgonyt. Lazlóék leeresztették a tatjukra rögzített gumicsónakot, a fedélzetére kapaszkodtak, és visszafelé sodortatták magukat, míg végül átszállhattak a Portsmouth fedélzetére. Mialatt Walter Burguis koktélokat kevert, Ellen és Bella tüzet gyújtottak a tatba ágyazott faszenes cserépben.

Miközben a konzervborsóval körített bifszteket ették, a naplementét és a hajó mögött nyüzsögve táplálkozó halaktól megelevenedett vizet bámulták.

– Csukák – mondta Burguis.

– Tényleg? –mondta Lazlo. – Honnét tudod?

– Nem tudja. – mondta Ellen Burguis. – Walternek minden hal csuka, de ha úszás közben megharapja egy, az már cápa.

– Ez nem így van, Ellen – tiltakozott Burguis. – Igaz, hogy… szóval tiszteletben tartom… az emberevést. Nevezzétek beteges félelemnek, ha akarjátok. De a csukák táplálkozás közben jellegzetesen csapkodnak a farkukkal, pont úgy, mint a mi kékhalaink. – Elmosolyodott. – Nos, látjátok, még a magunkfajta aktakukacok is tudják néha, hogy miről beszélnek.

Lazlo befejezte az evést, és kiöblítette tányérját a tengerben.

– Hát akkor, gyerekek, e csodálatos halbiológiai előadás után, azt hiszem, ideje, hogy eltegyük magunkat holnapra. Hosszú nyíltvízi szakasz áll előttünk. Ki akar elsőnek őrt állni?

– Vállalom – mondta Burguis. – Még nem vagyok fáradt. Utánam Ellen következik, őt pedig Bella váltja. Te pedig alhatsz jó öt-hat órát, mire rád kerül a sor.

– Még itt is muszáj őrködni? – sopánkodott Bella Lazlo. – Nem fúj szél, éjszakára sem jeleztek vihart, és a forgalom se valami nagy.

– Megegyeztünk a szabályokban – mondta a férje –, és be is fogjuk tartani őket.

– De mi történhet?

– Akármi.

– Tévedhetnek erre orvhalászok is – mondta Burguis. – A könyv szerint ez a környék csak úgy nyüzsög a haiti orvhalászoktól. És ha hiszed, ha nem, beugorhatnak hozzánk, és szépen arra ébredünk, hogy az utolsó szöget is elvitték a hajókról.

– Semmi olyanunk nincs, ami kellhetne nekik.

– Nem tudhatjuk, hogy mi kell nekik. Csak azt tudjuk, hogy kábítószeresek, akár egyetlen adagért is ölnek.

– Ez az igazán fegyelmezett tengerészélet – jelentette ki Lazlo. – Mindig őrt állítani éjszakára, még a kikötőben is, így soha a hajunk szála sem görbülhet meg reggelre. Semmi értelme megbolygatni a gyakorlatot. – Odahúzta a gumicsónakot, ráugrott, és a Portsmouth mellett tartotta, hogy Bella is beszállhasson.

Alig kapaszkodtak vissza a Penzance-ra, máris meghallották Burguis hangját a rádión keresztül.

– Most fél kilenc van. Ellen fél tízkor levált, és fél egykor ébreszti Bellát.

– Bella intett neki.

Burguis felemelte a cserépedényt, és beleborította a faszenet a tengerbe. Figyelte, hogy a halak körülrajzzák a lehulló törmeléket, bekerítik, aztán látva, hogy ehetetlen, visszairamodnak a sötétségbe. Burguis lement, egy Remington puskát hozott elő, és három töltényt rakott bele.

– Komolyan azt hiszed, hogy erre szükség van? – kérdezte a felesége, aki éppen az edényeket törölte el.

– Ha az ember őrt áll, akkor rendesen álljon őrt. Nem látom be, miért ne kellene azt tennem.

Nem voltak fényvisszaverő felhők az égen, s amint a nap a látóhatár mögé bukott, gyorsan elsötétült az égbolt.

Ellen Burguis az órájára pillantott. – Hát…

– Próbáld csak meg. A legkevesebb alvás is több a semminél.

– Jól van. – Az asszony lement a kabinba, és behúzta a függönyt az ajtó előtt.

Burguis hozott magával egy aktatáskát, tele könyvekkel. Odahaza nem volt rá ideje, hogy napilapokon és kereskedelmi folyóiratokon kívül egyebet is olvasson, s egész év alatt félrerakta a könyveket, hogy majd a szabadsága alatt kivégezze őket. Csupa olcsó kötetet vitt: kis helyen elfértek, könnyűek, és eldobhatók voltak. Burguis szerette megengedni magának a luxust, hogy becsukja és a tengerbe dobja a könyvet, ha az első húsz-harminc oldal után nem kötötte le. – Ócska fércmű – dünnyögte, miközben elégedetten figyelte, hogyan himbálódzik az átázott könyv a Portsmouth nyomdokvizében.

A taton üldögélt, mellette a puskája, egy kis elemlámpával világítva meg Az Édenkert sárkánya oldalait.

– Az éjszakát megtöltötték a természet hangjai: a parton madarak vijjogtak és károgtak, a tengerben halak fickándoztak, meg-megcsobbantva a vizet, a hajón pedig, lent a kabinban, Ellen horkolt. Burguis csobbanást hallott a hajó mögött – nem volt hangos, de erősebb, mint ami egy haltól eredhet. Kíváncsian levilágított elemlámpájával a vízre, és egy körkörös, szétterülő vízfodrot látott – mintha beleesett volna valami a vízbe. Nyilván egy hal ugrott ki, aztán visszapottyant. Burguis visszatért Carl Sagan elemzéséhez az agy különféle funkcióiról.

Egyszerre mintha lefelé billent volna a tat egész finoman, épp csak néhány centit. Burguis megfordult, de mielőtt még szeme hozzászokhatott volna a sötétséghez, egy dróthurok fonódott –szorosan a nyaka köré, és csontig belevágott a húsába.

Miközben hátrafelé vonszolták a fedélzeten, még pislákolt benne az öntudat, de fájdalmat nem érzett. Egy döbbent pillanatra átvillant az agyán, hogy valami baj van. Aztán vége. A támadó megállt a taton, csöpögött róla a víz. Fülelt. Hortyogást hallott. Félrehúzta az ajtófüggönyt.

Ellen Burguis a hátán feküdt, lepedővel betakarva, és mélyen aludt. Egy vízcsepp hullott az arcára, és belefolyt az orrába. Fölriadt.

– Máris? – nyöszörgött, hogy szeleljen az orra, és érezte a sós víz csípését. Valami elviselhetetlen bűz csapta meg az orrát, mintha egy állati tetem indult volna oszlásnak lent a hajófenékben. Egy férfialak állt az ajtónyílásban, eltakarva a csillagfényt.

– Walter?

– Imádkoztál, nyanya?

– Walter?!

Fel akart ülni, de egy tenyér durván visszalökte a párnára. Egy árny villant az arca előtt.

Az alak elfordult. Amikor ellen ismét fel akart ülni, hogy mondjon valamit – Elvágták a torkát.

A férfi fölemelte a tatról a vadászpuskát. Ide-oda forgatta a kezében, vizsgálgatta, majd megcélozta vele az égboltot. Ezt a fajta závárzatot nem ismerte. Ütögette, húzogatta, mire egyszer csak, legnagyobb meghökkenésére, kivágódott egy lövedék a tárból, s elsüvített a víz fölött. Belebámult a nyitott töltényűrbe, megszámolta a megmaradt lövedékeket, aztán előrelökte a tolózárat.

Jobb kezében a felfelé tartott vadászpuskával keresztüllopózott a taton, átázott, nyers állatbőrbe burkolt lábaival a Penzance felé.

Pár perc múlva két lövés dördült a víz fölött.

IV.

– Ahhah! – pillantott fel Justin képes újságjából, a Karabély legfrissebb számából. – Anya le fogja szedni a fejemet!

Mellette, a szélső ülésen Maynard becsukta a dossziét, amelyben a Today kivágások voltak. – Miért, mit követtél el?

– A zongoraóra. Megfeledkeztem róla.

– Mikor van?

– Délben. Minden szombaton.

Maynard az órájára pillantott. – Még csak háromnegyed tíz van. Felhívjuk a tanárnődet a reptérről. Kimagyarázzuk.

– Nem tanárnő. Mr. Yanovskynak hívják. Nem dől be a kimentéseknek.

– Nekem hinni fog. Megmondom neki, hogy csúnya foltok jöttek ki rajtad. – Maynard elmosolyodott, mert eszébe jutott valami. – Én is ezt mondtam annak idején a Tribune-nál, amikor egyszer átkozottul másnapos voltam. Ők is bevették. A pénzügyi rovat vezetője azt hitte, bőrrák.

Justin nem adta be a derekát. – Akkor is ki kell neki fizetnünk.

– Majd én kifizetem, oké? Megegyeztünk?

– Nem tudom. – Justin elpirult. – Anyu azt mondja, hogy a te csekkjeidnek nincs fedezete.

– Szóval ez a véleménye? Egyetlen vacak csekk miatt már általánosít! A zongoratanárodnak jó csekket adok majd. Oké?

– Oké.

– Jól van. – Maynard a szemöldökét ráncolta. – Azért nem kéne ilyesmikkel telebeszélnie a fejed.

Justin ismét belenézett a Karabélyba. – Te apa, nem volt nekünk valamikor egy ilyenünk? – Egy Colt Frontier pisztolyra mutatott.

– De. Méghozzá egy ritka példány. 32-20-as. Emlékszel, hogy csillogott a táskája? Százéves bőr volt.

– Ez itt azt mondja, hogy az egyeset lövő Coltok nem voltak pontosak. Túl kicsi volt a markolatuk.

– Nem is kellett pontosnak lenniük úgy hat méteren túl. Közelharcnál használták.

– És a leszámolásoknál? Tudod, amikor egyszerre húzták elő a pisztolyt, és az győzött, aki előbb lőtt!

– Szerintem az csak ritkán fordult elő. Ha tűzharcra került sor, úgy lőtték le egymást, ahogy tudták. Hátulról, asztal alól, ajtó mögül.

– De hát az nem tisztességes!

– Nem is volt szó tisztességről. Az volt a cél, hogy a lehető leggyorsabban végezzenek az ellenféllel, és megússzák ép bőrrel. – Maynard szünetet tartott, és a fiára pillantott. – Semmiféle lovagi szabálynak nincs értelme, Justin. Ha csávába kerül az ember, csak egy célja lehet: kikerülni belőle. A lovagiasság miatt fájjon a másik feje.

A repülőtéren taxiba szálltak. Maynard kitette Justint a Smithsonian Repülési és Ûrhajózási Múzeumnál, és felírta neki a Today washingtoni lerakatának telefonszámát – végszükség esetére. Azután bemondott a sofőrnek egy címet, amely a külvárosban volt, a Washington Székesegyháznál.

Miközben a taxi elhagyta a Rock Creek Parkwayt, Maynard átismételte magában a kérdéseket, amelyeket fel akart tenni Michael Floriónak, a parti őrség dolgozójának, akit visszaminősítettek munkahelyén, miután firtatni kezdte a hajók eltűnéseit. Florio a telefonban bizalmatlan volt. Először nem is akart találkozni Maynarddal: egyre azt hajtogatta, majd visszahívja a Today központján keresztül. Ez régimódi, de megbízható trükk, hogy az ember megbizonyosodjék, valóban az-e a telefonáló, akinek mondja magát. Azután egy ideig mellébeszélt: olyasmit, hogy maga sem tudja biztosan, miért helyezték át, meg áthelyezések különben is állandóan vannak. Maynardot mindez nem érte készületlenül. Floriónak néhány éve volt már csak a nyugdíjig. Miért kockáztatná a nyugdíját csupán azért, hogy szerepeljen a neve egy nem túl jól menő hetilapban? A taxi letért a Connecticut Avenueról és begördült a Harmincegyedik utcába, egy csendes kertvárosi környékre, ahol régi, közepes nagyságú, olcsó házak álltak. A sofőr megállt egy szürke stukkóval és megvetemedett oszlopokkal díszített ház előtt.

Michael Florio jó negyvenes, szemlátomást jó kondíciónak örvendő férfi volt. Haját rövidre nyíratta. Fehér trikót viselt, kezét, karját és arcát fehér por lepte. Védőszemüveg volt rajta.

– Köszönöm, hogy hajlandó fogadni – mondta Maynard.

– Kérem. – Florio betessékelte az előszobába, és becsukta az ajtót. – Iszik egy sört?

– Köszönöm, igen.

Florio hátrament a konyhába. Maynard megállapította, hogy Florio egyedül élhet, mert e helyiség mindenre alkalmas volt, csak főzésre nem: műhellyé alakították át. A kerek asztal tele volt fúrókkal, vésőkkel. Apró kalapácsokkal, elefánt – és egyéb csontdarabokkal. Az asztal széléhez egy satu volt erősítve. A polcokon faragványok sorakoztak – bálnák, cápák, halak, madarak és hajók.

– Szépek – mondta Maynard.

– Azok. – Florio benyúlt a hűtőszekrénybe, és kivett két doboz sört.

– Muszáj gondolni a jövőre is. Nem ülhetek és bámulhatom a naplementét húsz évig a tornácról. – Átnyújtott egy sört Maynardnak, és azt mondta: – Én nem adok interjúkat.

– Gondoltam.

– Minden, amit mondok… szóval, bármit is mondok… nem azért mondom, hogy leírja.

– Rendben van.

– Tényleg? – Florio meglepődött.

Maynard ivott egy kortyot a söréből. – Ne vegye zokon, de engem tulajdonképpen nem a maga személye érdekel.

– Akkor jó. Szeretném, ha békén hagynának.

– Én nem akarok kalamajkát keverni magának. Említést sem teszek magáról, ha nem akarja.

– Ez már beszéd. – Florio kezdett feloldódni. Leült és intett Maynardnak, hogy foglaljon helyet vele szemben az asztalnál. Pillantása hosszasan elidőzött egy satuba fogott, félig megmunkált sasfejen. Maynard a sasra mutatott.

– Folytassa csak nyugodtan.

– Jól van. – Florio kiitta a sörét, fölvette a védőszemüveget, és az ujjhegyei között tartott vékony vésővel kezelésbe vette a sast.

– Tudja, még mostanában is hívogatnak.

– Kik?

– Az eltűntek hozzátartozói. Tudják, hogy szívemen viselem az ügyet – és azt hiszik, én tudok segíteni. Pedig nem tudok. Szívfájdító, hogy mennyire reménykednek még mindig.

– És van, aki tud? Mármint segíteni.

Florio megrázta a fejét. – Az a legrohadtabb az egészben, hogy itt nincs semmi eltussolva: ez nem olyan, mint a Watergate. Egyszerűen csak… – Fölpillantott. – Nem tudom, hogy micsoda. Az, amit a parti őrségnél mondogatnak: „Ha könnyen meg tudunk találni, megtalálunk. Ha nem tudunk, peched van. Ha jelzed nekünk rádión, hogy bajban vagy, föltétlenül segítünk, de…” – márpedig elhiheti, valóságos varázslat, amit azok a fickók művelnek egy mentésnél – „ha nyomtalanul eltűnsz, hát legalább megszabadultunk tőled”. Ők vízi rendőrök, és nem az a dolguk, hogy eltűnt személyek után kutassanak. – De hát hatszáztíz hajóról van szó! Lennie kell valamilyen magyarázatnak!

– Igen, méghozzá nem is egynek! Ott vannak a rosszul megépített hajók, amelyekkel olyan veszélyes vizekre utaznak, ahová nem volna szabad; emberek, akik elsüllyesztik a hajójukat a biztosítás kedvéért, aztán vízbe fulladnak, mert kitör a vihar, és késve érkezik a segítség. Egyik is, másik is épkézláb magyarázat. De igaza van: itt több mint hatszáz istenverte hajóról van szó! Hogy mennyivel több, azt senki sem tudja. Ott volt például a Marita a múltkoriban. De az jó példa, meg rossz is.

– Hogyhogy?

– Jó, mert egy erős, jól megépített, jól karban tartott hajó volt, első osztályú, profi legénységgel. Egy szélcsendes napon süllyedt el. Igaz, a kapitány nem volt a fedélzeten, de állítom, hogy ilyen körülmények között egy csecsemő is akár három napon át ide-oda himbálózhatott volna egy gumimatracon úgy, hogy közben a haja szála sem görbül. Viszont rossz példa, mert bahamai illetőségű hajó volt, így a parti őrséget nem igen érdekli, mi történt vele.

– És mégis, mi történhetett?

– Többen is azt mondják, hogy zátonyra futott, és elsüllyedt, vagy felrobbant az egyik motorja. De próbáljon csak meg egy dízelmotort felrobbantani; az egész környék teleszóródik a roncsokkal. Itt pedig nem voltak roncsok. Ha meg zátonyra futott, és elsüllyedt, hogyhogy nem jutott ki senki sem a partra? Szerintük a cápák miatt. No hiszen! – Florio felvett egy fogfúrót, bekapcsolta, és lélegzetvisszafojtva, finoman kezdte kidolgozni a sas egyik szemüregét. Kifújta a csontport a lyukból. Aztán fölhozta a Banshee-t, mint jobb példát.

– Wilmingtoni hajó volt, egy cédrusfából meggazdagodott pasasé. Egy hónapig horgászgatott vele Puerto Rico és Haiti között, minden idők legnagyobb kardhalára várva. A tulajdonos hazarepült Puerto Prince-ből, a kapitány pedig visszaindult a hajóval. Rádión üzente Mayaguára, hogy estére megérkezik. Akkor hallottak utoljára róla és a hajóról. Szép idő volt, a két matrózzal már tizenöt éve együtt hajózott, az eltérítés ki van zárva. A parti őrség szerint a kapitány biztosan zátonyra vezette, aztán kereket oldott valami isten háta mögötti helyre! De álljunk csak meg egy pillanatra: a pasas évi harmincezret keresett, amihez hozzájött a bérleti díjak fele, amikor a tulaj nem használta a hajót, az ingyen magániskola a három gyerekének és egy ház Fort Lauderdale-ban. Hát hol lett volna még ilyen jó dolga?

– Maga szerint mi lett ezekkel a hajókkal?

– Fogalmam sincs. A kábítószerbuli lehet az egyik válasz. Mind a kettő komoly tengeri hajó volt, ezer mérföldet, vagy többet is megtettek már. Nem kis zsákmány a fűkolomposoknak. De azt is tudom, hogy a Banshee-en fegyverek voltak, így bajosan hiszem, hogy eltérítették. Mégis, tegyük fel, hogy ezt a két hajót eltérítették. De hova lett a többi hatszáznyolc? Az három év alatt kétnaponta egy hajó. Átlagban így néz ki; a valóságban úgy ingadozik, akár a népszaporulat – dupla vagy semmi! Ha érdekli a véleményem, én nem hiszem, hogy valaha is bárki megtudja, mi történt azokkal a hajókkal. De még a felének a sorsa sem fog kiderülni!

– Miért?

– Kér még egy sört?

Florio az egyszerűbb magyarázatokkal kezdte: rámutatott a nyílt tengeri járőrözés óriási költségeire, az újdonsült hajórajongók tudatlanságára és óvatlanságára, az iránytűket és rádiókat teljesen megbolondító. Érthetetlen mágneses hatásokra, s az egyelőre megmagyarázhatatlan, hirtelen időjárás változásokra.

– Hallott már a csalóka hullámokról? Egyesek szuperhullámoknak nevezik őket.

– Nem.

– Ezek az úgynevezett hullámhegyen utazó hullámok olyan hullámsorok, melyeknél más-más a távolság a taréj és a hullámvölgy között. A hullámhegyek minden alkalommal összeérnek. Három-négy ilyen képez együtt taréjt és hullámvölgyet. Az így keletkezett hullámok hajmeresztőek. Némelyik harminc-negyven méter magasra csap, és a semmiből tör fel. Körülbelül egy percig tartanak – hamar szétválnak egymástól –, csak annyi az élettartamuk. Képzeljen el egy tankhajót, amint szépen könnyedén siklik előre egy hatméteres mélység fölött. Hirtelen egy tízemeletnyi sötét vízfal ágaskodik föl a tengerből közvetlenül előtte, és óriási morajlással száz kilométeres sebességgel rázuhan. A szakadék ezek előtt a hullámfalak előtt sokszor mélyebb, mint amilyen hosszú a tankhajó, így az tehetetlenül lefelé siklik, miközben a több millió tonna holtsúlyú vízhegy a tetejére zúdul.

– Szétzúzza a hajókat?

– Némelyiket igen. Amelyiket nem, az a saját tömegének esik áldozatául. Egyre csak süllyed lefelé. Elnyeli az óceán. – Florio kortyolt egyet a söréből, azután az asztalt borító törmelékből előhúzott egy apró, kanálfejű vésőt. – Meg aztán akadnak összeütközések is.

– Azokról többnyire jelentés készül.

– Gondolja? Pár éve egy tankhajó érkezett a kaliforniai Long Beachbe. Könnyű átkelés Panamán keresztül, semmi gond. „Mi az ott, a horgonyukon, kapitány úr?” – kérdezte egy dokkmunkás. A kapitány nem értette. – „Amott, ni” – mutatta a pasas. A kapitány erre lement a partra megnézni a hajó előrészét, és akkor látta, hogy egy egész vitorla – árbockötélzettel együtt – rá van tekeredve a jobb oldali horgonyára!

– Egyáltalán semmit sem éreztek? Nem hallottak semmit?

– Hogy érezhettek volna? Egy százharmincezer tonnás hajón, amelyik huszonöt csomóval halad? Nem, nem érezhettek, nem láthattak, és nem hallhattak semmit – még ha képradar működött volna a nap huszonnégy óráján át, akkor sem. Egy viharos éjszakán, a haragos tengeren egy nagy hajó és egy kis bárka bajosan veszi észre egymást.

Florio ezek után belefogott a hajózási ügyeket összevissza kuszáló törvények szövevényének magyarázatába. Eszerint az FBI joga eljárni a bizonyítékkal alátámasztott szövetségi bűnügyekben, de igen korlátozottak a nyomozási lehetőségei a nyílt tengeren elkövetett bűncselekményekben. A Kábítószer-ellenes Végrehajtó Bizottság intézkedhet a kábítószer-rendelet megsértésével gyanúsítottak ügyében, de a kábítószer-csempészés már a vámhatóságra tartozik. Sok hajó, amely idegen állam felségvizein tűnt el, magára vonta a Külügyminisztérium és az Interpol érdeklődését. A parti őrségnek meg mindig csak amolyan közepes szerep jutott.

Ez a hatóságok közötti huzavona persze többnyire azzal járt, hogy a rázós ügyeket inkább ejtették. Végtére is néhány hajó és néhány ember eltűnése magában véve nem világrengető kérdés.

– Ha mondjuk Robert Redford tűnne el, az egész kormánya feje tetejére állna – jegyezte meg Florio. – De az átlagpolgár, az le van sajnálva. Ráadásul a törvény is lovat ad alájuk, mert a hajótulajdonos jobban jár, ha nem kiált farkast, és nem hívja a zsarukat. A biztosítók „elrablás vagy eltulajdonítás” esetén általában nem fizetnek. Így a pasas, akinek eltűnik a hajója, mindenkinek azt adja be, hogy elsüllyedt, és egész batyu lóvét akaszt le. Ha az FBI-hoz szalad panaszkodni, hogy a nyílt tengeren elrabolták a hajóját, egy fityinget sem kap. Akinek száz-százötvenezer dolcsija fekszik egy hajóban, az a saját, jól megfontolt érdekében szemet huny, és Neptunra ken mindent. Vagy a Bermuda-háromszögre. Abban szívesen hisz mindenki.

– Maga is?

– Ugyan már. – Mi van abban hinni való? Én már sok könyvet elolvastam az Atlantiszról, Földön kívüliekről, tengeri szörnyekről meg tenger alatti ciklonokról. Nem vitás, sok tragacs eltűnik arra felé. De, még ha pisztollyal kényszerítenének is, hogy megmondjam, miért, csak azt tudnám válaszolni: ez is az ember és a természet egymással ellentétes törekvéseit példázza. Istentelenül nagy az a térség. Alig van forgalma, megbízható időjárás-előrejelzése és rendes térképe. Így amikor az egyszeri jenki elindul Miamiból a Bahamákra, lehet, hogy útikönyvtérképet használ – és sok hülye tényleg ezt csinálja –, akkor már csak az kérdéses, hol éri baleset.

– Kockáztasson meg egy föltételezést – mondta Maynard. – Csak úgy vaktában. Mégis, mi történt azokkal a hajókkal?

Florio lehúzta a védőszemüvegét, és a nyakába akasztotta. Kibámult a konyhaablakon, szemlátomást elgondolkodva. – A hatodrészük szerintem egyszerűen elsüllyedt az időjárás, emberi ostobaság, vagy hasonló miatt. Aztán úgy – mondjuk harmincat – a fűkolomposok raboltak el, aztán elsüllyesztették, vagy kivitték a Csendes-óceánra. Néhányat közülük – ami ugyancsak legfeljebb pár tucatra tehető – elloptak, mint egy autót, aztán valamivel odébb eladták. – Florio elhallgatott.

– És még mindig marad vagy négyszázötven hajó.

– Tudom – mosolyodott el Florio keserűen. – Azoknak köszönhetem, hogy egy csomó világítótornyot sóztak rám. – Maynardra nézett.

– Igazán köztünk marad? Nem csak hamukázik?

Maynard bólintott.

– Azt hiszem, valakik elrabolták azokat a hajókat. Nem tudom kik, nem tudom miért, és nem tudom, mit csinálnak velük. De ez az egyetlen elképzelhető magyarázat. Nézze… ez egyáltalán nem új dolog. Én a hatszáztízet visszaszámolva, összeadás útján kaptam. 1974-nél abbahagytam, mert… szóval abbahagytam. Folytathattam volna évről évre, a végtelenségig visszamenőleg. Persze az óta újabb esetek is történtek, mert a hajók száma is megszaporodott. De átlag ennyi hajó tűnt el a világ egy kis térségében, nyomtalanul, magyarázat nélkül. És ami abban a térségben folyik, az már legalább nyolcvan éve folyik.

– És úgy gondolja, továbbra is folyni fog?

– Igen. Esküdni mernék rá. Ezen a héten is két eset történt.

– Én nem hallottam róla.

– Nem hát, és nem is fog. Nincsenek bizonyítható tények. Csupán annyit tudunk, hogy két hajó nem érkezett meg oda, ahová tartott. Két New Jersey-i házaspár. Még előkerülhetnek, bár én, ha a helyre gondolok, ahol hajóztak, bajosan hiszem.

– Hol az a hely?

– Egy katlan a… – Florio elhallgatott. – A fene, aki megeszi! Jobban megérti, ha megmutatom, mintha csak így mondom.

Felállt, és felvezette Maynardot a dolgozószobájába, egy kicsi, barátságos, könyvekkel zsúfolt helyiségbe, amelyet csupa hajókellék díszített – egy hajócsengője, egy másiknak az iránytűtartója, egy sor összekapcsolt kötélcsipesz, és egy kerek, sárgaréz hajóablak. A falak hajózási térképekkel voltak kitapétázva. Florio az íróasztala mögé térdelt, és végighúzta ujját egy félhold alakú szigetláncolaton.

– Itt, ni! A Caicos-partvidéken.

– És mi van ott?

– Jobbára hajóroncsok. Régen a hazafelé tartó spanyoloknak vagy itt, a Turks-szoroson, vagy emitt a Caicos-átjárón kellett átkelniük. Kész hajóroncstelep az a hely. A partvidék csupa csapda –az ember mélyvízben hajózik, és egyszerre puff! Másfél méterrel a víz alatt ott egy rejtett zátony. A bermudaiak valamikor Turksre jártak sót szitálni, és nem is olyan régen még szizálfakitermelés folyt Caicos valamelyik szigetén.

– Várjon csak! – Maynardnak eszébe jutott valami, amit annak idején olvasott. – Egyszer régen olvastam egy vitát arról, hogy Kolombusz hol szállt először partra az Újvilágban. Az egyik pasas azt állította San Salvadorban…

– Igen. Az odafönt van a Bahamákon.

–… de a másik pasas csak kötötte az ebet a karóhoz, hogy azon a bizonyos Caicos-szigetcsoporton. Akkor nem tudtam, mi az.

– Nincs is róla sok tudnivaló. Egy isten háta mögötti fészek. És csak az Isten tudja, hány hajó nyelt el ott a tenger – jó pár százat, az egyszer biztos.

– Senki sem kereste őket?

– Nem volt rá mód. És különben is, fütyültek rá.

– Hogyan lehet oda eljutni?

– Repülővel. Miamiból, ha megy arra gép.

– Maga is járt már ott?

– Nem. De ahogy hallom, az a hely főleg a skorpiókról nevezetes.

Florio Maynardra pillantott, és látta, hogy az újságíró nagyon töpreng valamin.

– Mennyire ismeri a trópusi szigeteket? Úgy értem, személyesen.

– Voltam már Nassauban. Horgásztam egyszer Walker’s Caynél, és könnyűbúvárkodtam Eleutherán. De annak már több éve.

– Hát, nem tudom, mit forgat a fejében, de jegyezze meg: Caicos nem Nassau. Körülbelül annyira hasonlít Nassaura, mint Entebbe New Yorkra, és pont annyira civilizált is.

– Semmit sem tervezek – mondta Maynard.

– Dehogyisnem. Az viszont már a maga dolga, hogy mit.

Fél kettő volt, mire Maynard visszaért a Repülési és Ûrhajózási Múzeumhoz. Majdnem három óráig volt távol. Nem látta Justint sem odakint a lépcsőn, sem az előcsarnokban.

A vetítőteremhez sorban állók között pillantotta meg. Megállt a bársonykordonnál és odaszólt neki.

Justin kilépett a sorból, és átbújt a zsineg alatt.

– Megnézheted, ha akarod. Nem sietünk.

– Á, már láttam. A repülés történetéről szól. Szörnyű volt! Majdnem hánytam az izgalomtól. – Justin kimutatott az üvegajtón, egy épületre a téren túl. – Átmehetünk még oda? Az egyik fiú azt mondta, van ott egy klassz fegyverkiállítás.

– Persze. A gép csak másfél óra múlva indul.

A sugárúton átvágva, Justin megfogta apja kezét. Amikor átértek a parkhoz, Maynard már elengedte volna a gyereket, de Justin tovább fogta apja kezét. Maynard először feszélyezve érezte magát – nem volt hozzászokva, hogy kézen fogva menjen az utcán. De amikor tudatosult benne ez az érzés, elszomorodott. A több hónapos különélés alatt elvesztette fiával a kapcsolatot, nem volt részese Justin hétköznapi gondjainak. Nem tekintette őt többé gyermeknek; Justin egy olyan személyt jelentett számára, akivel minden második héten találkozik, kellemesen eltölti vele az időt, és udvarias, szórakoztató, de nem meghitt beszélgetéseket folytatnak. A fiú most mintha fel akarta volna eleveníteni hajdani kapcsolatukat. Maynardot ez meghatotta, hízelgett neki, és hálás volt érte. Megszorította Justin kezét.

– Klassz volt a múzeum – mondta Justin.

– Aha. – Maynard többet is akart mondani, de nem tudta mit, és hogyan.

Megkerülték a süllyesztett szoborparkot a Hirshorn Gallerynél, és az oromtetős, barna téglás épület felé igyekeztek.

– Milyen kiállítás ez?

– Valami centenáriumi, vagy ilyesmi.

– Úgy érted, bicentenáriumi?

– Nem. Centenáriumi. Azt mondta az a fiú.

A bicentenáriumi ünnepségre a Smithsonian múzeum összegyűjtött egy teremre valót az 1876-os centenáriumi ünnepség alkalmából kiállított tárgyakból. A kiállítást 77 elején akarták bezárni, de tekintettel a nagy érdeklődésre, továbbra is nyitva tartották.

Szerepeltek ott ruhadarabok, gépek, konyhaedények, hajókellékek, élelmiszerek, orvosságok, az épület hátsó traktusában kiállított fegyvergyűjtemény pedig a XIX. század közepén használatos harci eszközöket mutatta be. Tevehátra szerelhető Gatling géppuskákat, mozsárágyúkat, indián csatabárdokat, nagy vadásztőröket, rövid csövű, nagy kaliberű pisztolyokat és puskákat. Az egyik falnál állóhatalmas üvegszekrényben egy teljes Colt-gyűjtemény volt.

Justin megállt a vitrin előtt, s miközben szemével valósággal felfalta a fegyvereket, képzelete csatamezőkre, indián táborokba és marhalegelőkre röpítette.

Maynard gondolatai visszakalandoztak a Michael Florióval folytatott beszélgetésre. Kérdések és feleletek ötlöttek eszébe, számokat idézett föl magában. Mindegyik kérdés, amelyikre kielégítő választ talált, szükségszerűen egy továbbihoz vezetett, amelyikre még egy hihető feltételezés sem volt.

– Ez a legjobb – mondta Justin egy hatlövetű forgótáras puskára mutatva. – Ilyet még nem láttam.

– Ritka típus. Nem sokáig használták.

– Miért nem? Hat golyót tudtak kilőni vele. A többivel meg csak egyet.

– Igen, de megjelent az ismétlő Winchester, amelyhez töltényt használtak, gyutacs és lövedék helyett. A gyútűs puskákkal az volt a baj, hogy ha valamelyik töltényűr bedöglött, sokszor az összes többit kikapcsolta. Sokan szenvedtek balesetet: megvakultak vagy leszakadt a bal kezük. – Maynard az órájára pillantott. – Induljunk.

A Nemzeti repülőtérre vezető úton alig volt forgalom – húsz perccel korábban érkeztek. A menetrendszerű keleti járat beszálló kapuja felé tartva áthaladtak a belföldi járatok várócsarnokán, ahol valóságos tömeg igyekezett felfelé a miami gépre. Maynard megállt.

– Mi van? – kérdezte Justin.

Maynard nem felelt. Csak úgy kavarogtak fejében az ötletek, kétségek és sejtések. A józan esze azt diktálta, hogy menjen vissza New Yorkba, és zárja le az eltűnt hajók témáját. Átgondolni, és megbeszélni Hillerrel. Ez volt a biztonság és a túlélés útja. De valahol ott motoszkált benne a gondolat, hogy azért, amiért New Yorkba visszatérhetne, nem is érdemes túlélnie. Nem a biztonság és a kockázat, hanem a siker és a nihil között kellett választania.

Megfogta Justin kezét. – Gyere. – Belépett a belföldi várócsarnokba.

– Az nem is a mi gépünk!

– Majd az lesz.

– Miért?

– Miért ne? Voltál már Miamiban?

– Azt sem tudom, hol van!

– Tizenkét éves vagy, és még azt sem tudod, hol van Miami? Hát akkor éppen ideje, hogy megtudd.

Justin vonszoltatta magát. – Hu! De anyu leszedi a fejemet!

– Mit mondogatod folyton ezt? Anya sohasem szokott bántani téged. Különben is visszajövünk, mielőtt megtudná, hogy egyáltalán elmentünk.

Maynard elővette levéltárcájából a hitelkártyáját, és odalépett a jegyváltó pulthoz.

V.

– Fogkefém sincs!

– Majd veszünk egyet. Floridában is mosnak fogat az emberek.

Ez volt a tizedik kifogás Justin részéről, és Maynard a repülés ideje alatt egyebet sem csinált, mint válaszolgatott neki. Érezte, hogy fia ellenvetései nem komolyak és megfontoltak; Justin egyszerűen izgult, és abban keresett megnyugvást, hogy szavakba foglalta valamennyi elképzelhető problémáját, amelyet a szokatlan helyzet eredményezhetett. Amikor apja válaszaiban megoldást talált problémáira, valamelyest megkönnyebbült.

– És mit fogunk ott csinálni?

– Csavargunk egyet. Felkeresünk egypár embert. Megkérdezünk néhány dolgot. Esetleg elmegyünk városnézésre.

– Mikor fogsz végre felnőni, apa?

Maynard meghökkent.

– Ez nem a te szöveged, igaz? Hanem anyáé! Eltaláltam?

Justin elpirult.

– Rá se ránts. Különben miből gondolod, hogy még nem nőttem fel? Láttam a múltkor egy Playboy reklámot, amely szerint én már annyira felnőttem, hogy leszálló ágban vagyok. Harmincöt után az ember már nem kelendő a piacon.

– Az igazi felnőttek nem gondolkodnak így.

– Miért? Szerinted a felnőttek nem szórakozhatnak?

– Anya szerint te már nem nagyon szereted saját magad. Ezért maradsz a Todaynél, és csinálod a Horizontot.

Maynard valami szellemesen találó válaszon törte a fejét, de semmi sem jutott eszébe. Zavart lett és dühös – dühös főleg azért, mert annak idején megegyezett Devonnal; soha nem fogják becsmérelni egymást a gyerek előtt. – Hát nézd, Justin…

Justin félénken megfogta apja kezét.

– Én szeretlek téged. Lehet, hogy te nem szereted magadat, de én szeretlek.

– Ejha, öcsi… – Megpaskolta Justin kezét, aztán másfelé nézett. A következő pillanatban azt mondta: – Neked elmondom. Több oka is van annak, hogy a Todaynél dolgozom. Először is: jól megfizetnek. És ennünk kell. Jól végzem a munkámat, amilyen jól csak lehet, és ez is valami. Sok ember van, aki boldogan írna a Todaybe.

– Egyáltalán: akarsz valami mást csinálni, apa?

Maynard elmosolyodott. – Mármint, ha felnövök?

Justin zavartnak látszott. – Igen.

– Nem tudom. Néha gondolkodom rajta, sokszor pedig megpróbálok nem gondolni rá. Könnyebb azon gondolkodni, amik vagyunk, mint azon, amik nem vagyunk. Ha van olyan ember a világon, akihez hasonlítani szeretnék, Samuel Eliot Morison az.

– Az meg kicsoda?

– Sokfelé utazgatott, sok mindent látott, és amit nem tudott megnézni, mert már a múlté volt, arról olvasott és megpróbálta átélni, azután könyveket írt, és mindenki előtt felfedte, amit megtudott.

– Történeteket akarsz írni?

– Igaz történeteket. Részben ezért megyünk most Floridába.

Justin látszólag elégedetten a magyarázattal, bólintott.

– És te? Mi akarsz lenni, Mr. Inkvizítor? – kérdezte Maynard. – Gondolkodtál már rajta?

– Néha. Mikor kicsi voltam, biotikus akartam lenni, de most már nem vagyok ebben biztos.

Amikor kiszálltak Miamiban, Maynard elküldte Justint, hogy vegyen egy-két képregényt meg egy esti újságot. Remélte, hogy talál benne valami részletesebbet a két eltűnt, New Jersey-i házaspárról. Közben odament az Utasszolgálat feliratú pulthoz. A lelkes, festett szőke, babaarcú, minden igyekezetével Dolly Partont utánozni akaró fiatal nő mosolyogva üdvözölte: – Hello! Ginny vagyok! Miben lehetek szolgálatára?

– Meg tudná mondani, hogyan jutok el a Caicosra?

– Hogyne, uram! A part mentén van?

– Nem, hölgyem. Az egy ország. A Turks-és Caicos-szigetek.

– Ja, persze! No, nézzük csak. – Kinyitotta a menetrendjét, és megkereste a T betűt. – Hűha, uram, ebben nincsen olyan.

– Milyen?

– Hát Turks vagy Caicos.

– Értem. Megnézné akkor Navidadot?

– Hogyne. – Megint lapozgatott. – Itt van, ni! Navidad. De semmi nem megy oda innét.

– Jó. És honnan megy?

– Azt hiszem, sehonnan. Látja? – Maynard felé fordította a könyvet, hogy az elolvashassa a listát. Napkelet Légitársaság: törölve. Szigetközi Légitársaság: megszűnt. Éden légitársaság: bizonytalan időre szünetel.

– Valahogyan mégiscsak eljutnak oda az emberek – mondta Maynard.

– Igen, uram. Bizonyára.

– De hogyan?

A lány megrázta a fejét. – Hát ez az.

– Lehet repülőgépet bérelni?

– Talán igen. Érdeklődjék a „Megbízható”-nál. Egy pultra mutatott a folyosó végén.

– Köszönöm a segítségét.

– Nagyon szívesen, uram. Legyen máskor is szerencsénk.

Maynard megvárta Justint, aki képregényekkel föl pakolva sietett feléje. Mind a ketten odamentek a „Megbízható” feliratú pulthoz. Egy sovány, barázdált arcú férfi ült mögötte – éppen repülőjegyet töltött ki egy kódexmásoló lassúságával. Minden egyes szó után megnyálazta golyóstolla hegyét, és lélegzetvisszafojtva fogott hozzá a következő szótaghoz. A nyelve csupa tinta volt. Maynard megállapította, hogy alig tud írni.

Megvárta, míg kitölti a repülőjegyet, aztán megkérdezte: – Bocsánat, meg tudná mondani, hogyan jutok el Turks-és Caicos-szigetekre?

– Nincs világítás a kifutópályákon. Istenverte egy zug; ha este keresgéli, a végén Afrikában köt ki.

– És holnap?

– Ha lesz kedve repülni.

– Kinek? Nekem?

– Nem, a Tropic Airwaynek. – Azaz a T. A.-nek. – Elmosolyodott. – Csak vicceltem.

– A „Megbízható” már nem indít oda gépeket?

– A kormány kifúrt minket. Az volt a bajuk, hogy nem nyújtunk rendszeres szolgáltatást. De hogy a fenébe nyújthatnánk, amikor a kifutópálya egyik fele csupa gödör, a másik meg víz alatt áll… hát ez nekem magas.

– Lehet itt gépet bérelni?

– Persze. Én leviszem magát. Hatszázötven dolcsi. Áll az alku?

– Hol van a Tropic Airways irodája?

– Nincs neki. A pasas odakint ügyintéz, a kocsmában.

– Hogy néz ki?

– Nem lehet eltéveszteni. – A férfi vihogott. – Hacsak nincs már vízszintesben a padlón.

A kocsma sötét volt és zsúfolt, de a fehér trikót, hátán a „Tropic Airway” felirattal, már az ajtóból észre lehetett venni. Maynard a trikós férfi melletti üres székre ültette Justint, és kért neki egy kólát. Justin a plafonon lógó lámpa felé fordította a képregényt és olvasni kezdett.

Maynard Justin vállán áthajolva megszólította a Tropic Airway „képviselőjét”. – Bocsánatot kérek, de ha nem tévedek, maga az, aki lejár a Caicosra.

– Aha. – A férfi rápillantott, majd ivott egy kortyot az ananász-koktéljából.

– Mikor van a legközelebbi járat?

– Holnap megy le egy élelmiszerszállító gép.

– Válthatok rá két jegyet?

– Nem.

– Jé! Telt ház van?

– Nem fuvarozhat utasokat. Csak szerdán van utasszállító. Vagy csütörtökön. Az attól függ.

– Értem – vette tudomásul Maynard, magában káromkodva egyet.

– Idd meg – mondta Justinnak. – Megnézzük, felférünk-e a New York-i gépre.

Justin kiitta, ami még a poharában volt, és leereszkedett a bárszékről.

– Nem mondtam, hogy nem mehet – jegyezte meg a férfi.

– De azt mondta.

– Téved. Én azt mondtam, hogy jegyet nem válthat.

Maynard felsóhajtott. – Értem. Akkor hogyan…

– Ingyen kell levinnem.

– Hát… ez igazán nagyon kedves magától.

– De abban természetesen senki sem akadályozza meg, hogy hozzájáruljon az üzemanyag-költséghez.

– Természetesen. És mennyi az, amit… ööö… maga méltányosnak tart?

– Ötven dolcsi per kopoltyú. Kápéban. Beszálláskor fizetve.

– Megkapja. Hánykor indul?

– Hétkor. Egy percet sem várok.

– Melyik beszállókaputól?

– Beszállókapu? Na ne vacakoljon! – A férfi a kifutópálya felé biccentett. – Amonnét, ni, a hangár elől.

– Mi a helyzet a poggyásszal?

A férfi Maynardra nézett, és leengedve hangját, csúfondárosan dörmögte: – Hát, kapitány, én amondó vagyok, akkora legyen a poggyász, amekkorával egy tarkatollú madár szeret elindulni reggelente.

– Oké – mondta Maynard; ez volt az egyetlen udvarias szó, amely eszébe jutott. Kézen fogta Justint, és kivitte a kocsmából. Az ál-Dolly Parton foglalt neki egy szobát a repülőtér szállodájában, és megmutatta, honnan indul a szállodai busz.

A mikrobuszban Maynard megkérdezte Justintól: – Van valami különleges kívánságod ma estére?

– Nincs. Nézzünk tévét.

– Ugyan már, öcskös. Miamiban vagyunk! Nem akarod megnézni?

– Oké. Elmegyünk valahová holnap?

– Lehet róla szó. El kell intéznem néhány telefont.

– Nekem hétfőn iskola van.

– És mit szólnál ahhoz, ha hétfőn szünet volna?

– Miféle szünet?

– Majd meglátod.

A tengerentúli központos közölte, hogy a Turks-és Caicos-szigeteknek mindössze egyetlen telefonvonala van. Az pedig rendszerint hol foglalt volt, hol nem működött. A legtöbb üzenet rádión érkezett, majd szép kényelmesen, szájról szájra, szigetről szigetre terjedt. Azon kívül – érvelt a nő –, semmi értelme a kormányzóságot próbálgatni szombat este. Maynardnak sikerült rábeszélnie, hogy ez esetben próbáljon meg valami más számot. El kell juttatnia egy üzenetet a kormányzóságra. Maga sem tudta, van-e egyáltalán kormányzóság a szigeteken, de úgy látszott, menni fog a dolog. A telefonkezelőnő megígérte, hogy visszahívja.

Megnézték a tévéhíradót – amely említést sem tett a New Jersey-i hajókról –, majd Justin kedvéért a „Brady bandájá”-t. Maynard már épp újból fel akarta hívni a központot, amikor megcsörrent a telefon.

– A Caicos-szigetek van a vonalban – közölte a nő. Hangját éles berregés és recsegés festette alá.

– Kit kapcsol nekem?

– Fogalmam sincs. Egy csomó számot végig próbáltam, míg végre bejött valamelyik. – A központos kiszállt a vonalból, majd egy kattanás hallatszott.

– Halló! Halló! – A zümmögés továbbra is lüktetett a vonalban, hol elhalkulva, hol felerősödve. – Jó estét!

– Magának is. – Női hang volt, halk és távoli.

– Kivel beszélek?

– Kit hívott?

Maynard lassan beszélt, igyekezve tagoltan ejteni a szavakat. – Blair Maynard vagyok. A Today című hetilap munkatársa. Szeretnék érintkezésbe lépni valakivel a kormányzóságról.

– Pali! – mondta a nő.

– Tessék? – Maynard nem értette, miért gorombáskodik vele a nő.

– Pali! – ismételte a nő. Ő itt a rendőrfőnök. Peckes Pali.

– És ő hol van?

– Itt nincs. Most nincs dolga Evvyvel.

– Át tudna adni neki egy üzenetet?

– Mit akar Palitól?

– Szeretnék holnap beszélni vele. Meg tudja neki mondani?

– Azt hiszem itt lesz, hacsak nem megy ki horgászni.

– Maga honnét beszél?

– Hogyhogy honnét beszélek? – A nő elbizonytalanodott. – Hát innét. És maga?

– Nem így értettem. Grand Turkről beszél?

– Grand Turkről? Már mit keresnék én Grand Turkön?

Maynard megpróbált visszaemlékezni a Caicos-szigetcsoport többi tagjának a nevére. – Great Bone-ról? Great Bone Cayen van?

– Remélem – vihogott a nő. – Amikor utoljára kinéztem az ablakon, még ott voltam.

– És ő hol van? Pali hol van?

– Itt nincs. Már mondtam magának.

– Értem, de hol…?

Egy hangos, sivító fütyülés szakította meg a beszélgetést. Azután három fülsiketítő csattanás következett, és a vonal megszakadt. Még a zümmögés is megszűnt. Maynard letette a kagylót.

– Sikerült megbeszélned valamit?

Maynard elnevette magát.

– Már vizsgálják az ügyemet. – Fölemelte a kagylót, és a Today New York-i számát tárcsázta. Szombat este fél nyolckor csak az ügyeletes szerkesztőnek kell bent lennie, aki a telexszobából figyeli, bekövetkezik-e valami politikai esemény, ami miatt esetleg változtatásokat kell eszközölni egyik-másik nagyobb horderejű cikkben. A hírlap jövő heti számát néhány órával ezelőtt lezárták, és nincs az a villámhír – legyen az akár elnökgyilkosság, vagy egy nagyobb háború kitörése –, amely megszakíthatná a sajtó menetét.

– Tessék, Campbell!

– Ray, itt Blair Maynard. Hagytatnék nálad egy üzenetet Hiller számára?

– Megadom neked a lakása számát.

– Nem akarom otthon zavarni. Várnék hétfőig, de még nem tudom, hol leszek akkor. – Nem akart beszélni a szerkesztőjével. Hiller esetleg nem egyezik bele, hogy elutazzék; a szigetekkel kapcsolatos dolgok Atlantához tartoztak, vagy egy ilyen bizonytalan sztori esetében Miamihoz, és a helyi főszerkesztők borzasztó érzékenyen reagálnának a New York-i betolakodóra. Ráadásul Hiller azzal jönne, hogy neki, Maynardnak nincs joga elhagyni az osztályát. De ha úgy vág neki, hogy nem beszéli meg vele, visszatértekor legfeljebb az történhet, hogy Hiller nem lesz hajlandó elszámoltatni az utazás során felmerült költségeit. – Csak annyit mondj neki, hogy nyomon vagyok a hajósztorival kapcsolatban, és amint tudom, felhívom.

– Oké.

– Kösz Ray. Jó éjt.

Maynard fölállította Justint az Utazás a csillagokban elől, és lementek az előcsarnokba. Vásároltak egy kis hátizsákot, amelybe Maynard tisztálkodószereket, alsóneműt és fürdőnadrágokat pakolt. – Lehet, hogy úszunk egyet – magyarázta Justinnak. – Gondolom, te sem akarsz alsógatyában üldögélni a tengerparton.

A szálloda előtt taxiba ültek, és Maynard megkérte a sofőrt, hogy vigye őket a belvárosba.

– De hová?

– Mindegy. Mutassa meg nekünk a látnivalókat.

– Látnivalókat? – dörmögte a sofőr. – Minden utcasarkon van egy. A kérdés csak az, milyen pulyka érdekli: kubai, néger vagy fehér. Nyolc óra elmúlt. Maynard megéhezett, Justin pedig álmosnak látszott.

– Akarsz valamit enni?

Justin ásított.

– Naná! Menjünk vissza a szállodába, és együnk a szobánkban. Szeretnék látni egy szobapincért.

A sofőr megfordult, és a repülőtér felé vette útját.

Justin hirtelen előrehajolt.

– Hű, odanézz!

Jobboldalt előttük villódzó neonfelirat hirdette:

EVERGLADES FEGYVERÁRUHÁZ

– Ez meg micsoda? – kérdezte Maynard a sofőrtől.

– Az, ami ki van rá írva. Áruház, ahol lőfegyvereket árulnak. Mögötte van lőtér. Olyan, mint egy tekepálya.

– Apa! Álljunk meg!

– Azt hittem, éhes vagy.

– Csak egy pillanatra, hadd lássam!

– Jól van.

A sofőr erre automatikusan kihúzott a járdaszegély mellé.

– Meddig lesznek oda?

– Pár percig. Megvár?

– Kérhetnék biztosítékot, mondjuk az óráját vagy egy kis kápét. – De aztán ránézett a két utas őszinte, becsületes arcára és legyintett.

– Jól van. Menjenek csak. Megvárom magukat.

Ahogy a felirat hirdette, az épület egy lőfegyver-áruház volt, fél háztömb hosszú, és egész háztömbnyi széles. Négy oldalfolyosója volt, mindegyiken útbaigazító jelzés: Balra 10, 12, és 16 kaliberes vadászpuskák; jobbra pisztolyok, 30-06-tól 44-40 kaliberig; emerre az automata pisztolyok; amarra a forgópisztolyok; a négyes folyosón puskaporral működő katonai lőfegyverek. Egy plakát kínálta a heti különlegességeket: Martin Golden 39A 22 kaliberes gyorstüzelő pisztoly – 125 dollár; Hammerli 45 Frontier pisztoly – 75 dollár. Aki kettőt vásárol, egy doboz töltényt kap ajándékba.

Mindegyik fegyver külön-külön vitrinben volt. Zöld zubbonyos eladók, övükön kulcscsomóval, őrködtek fel alá sétálva a folyosókon. Hat kijárati pult volt, ahol tisztviselők ellenőrizték a személyi igazolványokat, vették el a pénzt, és csomagolták be a vásárolt árut.

– Az automatának látszik – szólalt meg Maynard.

– Mi az az automata? – Justin nem várta meg a választ. Előreszaladt. Apja egy faliszekrénynél érte utol, amelynek az egyik fele AR-15-ös harci puskákkal volt tele, a másik meg különféle típusú Valmetekkel.

– Hűha! – kiáltott fel Justin. – Hát nem klasszak?!

Egy eladó lépett mögéjük. Jó negyvenes lehetett, nagydarab, olyan felépítésű, mint egy lábakkal ellátott hajókoffer. Keret nélküli szemüveget viselt; bekrémezett haja feszesen hátra volt simítva, és hajszesztől bűzlött.

– Segíthetek? – kérdezte.

– Nem is tudtam, hogy ezeket üzletben lehet kapni – mondta Maynard a harci puskák felé bökve.

– AR-15-öst? Lehet hát. Természetesen nem teljesen automaták. Ezek a sportváltozatai.

– De átállíthatók, nem?

– Itt nem. De hogy egy fegyverkovács mit csinál velük, miután kivitte tőlünk, az már nem a mi dolgunk. – Az eladó kezet nyújtott.

– Stan Baxter vagyok. Szólítson nyugodtan Baxnek.

Baxternek félrecsúszott a zakója, és Maynard megpillantotta egy revolver agyát, amely egy kis pisztolytáskában lapult a hasának illesztve.

– Maynard – mutatkozott be, és megrázta Baxter kezét.

– És ő kicsoda? – Baxter megfogta Justin kezét. – Úgy veszem észre, értesz a fegyverekhez.

– Hát igen. – Justin a Valmetekre mutatott. – Irtó klasszak! Mik ezek?

– A legfinomabb harcászati kézifegyverek, amelyek valaha is készültek. Finn formatervezés. A Valmetet az AR-15 és az AK-47 legelőnyösebb tulajdonságainak ötvözésével hozták létre.

– Mitől annyira jó?

– Mert egyszerű. Igen kevés a mozgó része. Szinte soha, még sárban és homokban sem ragad be. Sokkal megbízhatóbb a családja többi tagjánál. 7.62-es NATO lőszerrel működik, alkatrészei szinte valamennyi kelet-és nyugat-európai puska alkatrészeivel helyettesíthetők. A 225 kaliberes AR-15-össel ripityára lehet lőni egy embert, de nem akármilyen távolságból. És a néha a golyó annyira megpördülhet, hogy a gellert magától kapja. A Valmettel nagy távolságból lehet biztosan ölni.

– Azt hittem, ezek sportfegyverek – mondta Maynard.

– Azok is. – Baxter kacsintott. – De a sport általában csak a sportember szemszögéből sport, nem igaz?

Justin továbbment a folyosón. Megállt egy pisztolyokkal telerakott vitrin előtt.

– Apa! Ezt nézd meg!

Baxter Maynardra mosolygott.

– Úgy látom, megtalálta a fia az igazit.

Justin izgatott volt.

– James Bond pisztolya!

– Úgy van, fiacskám – hagyta helyben Baxter. – Ez egy Whalter PPK. Egy igazi, finom indítópisztoly.

– Indítópisztoly!? – mondta Maynard. – Gyerekkoromban mi egylövetű 22-esekre indultunk.

Baxter bólintott. – De amikor mi gyerekek voltunk, elég volt, ha nyulat vagy nagyritkán egy kígyót tudtunk lőni. Nem kellett félni, hogy azok bármelyik percben előbukkanhatnak a domb mögül.

Maynard nem kérdezte meg, kik azok az „azok”.

Hirtelen lövés dördült, aztán még egy, aztán egy harmadik. Maynard elkapta Justin karját, s már-már a földre rántotta.

Baxter elnevette magát.

– Csak próbálgatnak odakint. A mögöttünk lévő lőtér lehetővé teszi, hogy a vevő kipróbálhassa az árut, mielőtt megvásárolná. Ezáltal megspórolunk egy csomó utólagos reklamálási hercehurcát. – Justinhoz fordult. – Szeretnéd kipróbálni azt a PPK-t, fiacskám?

– Nagyon!

– Várjon csak… – mondta Maynard.

– Baxter már nyitotta is ki a vitrint.

– Tíz cent egy sorozat. Ilyen jó vételre úgy sem akad máshol.

– Nem erről van szó.

– Ugyan, ne izgassa magát. Ez még nem kötelezi semmire. – Baxter megint kacsintott. – Persze, PPK-val lövöldözni olyan, mint sós mogyorót enni. Akaraterő kell, hogy az ember abba tudja hagyni. Ez a pisztoly beszélget az emberrel. – Baxter hátrahúzta a závárt, és ellenőrizte a tölténytartót, kiengedte a zárókapcsot, aztán visszacsukta. – Hogy mondtad, fiacskám, mi a neved?

– Justin.

– Hát akkor, Justin, te fogod hozni. – Baxter a pisztolyt markolatával Justin felé nyújtotta.

– A fiúcska önkéntelenül elvigyorodott. Apjára pillantott.

Maynard kelletlen mosollyal bólintott. Kénytelen volt engedni. Baxter kivett egy doboz töltényt egy fiókból, és kivezette Maynardot meg Justint az áruház mögötti lőtérre.

Baxter tapasztalt oktató volt – határozott és türelmes. Csupán figyelt, miközben Justin kilőtte az első öt golyót az ötven láb távolságra álló céltáblára. Négy mellé ment, csak az ötödik fúródott bele alacsonyan süvítve, távol a célgyűrűtől. Utána megmutatta Justinnak, hogyan fogja meg a pisztolyt, hogyan célozzon, mikor tartsa vissza a lélegzetét, és mikor engedje ki.

A következő öt lövésből már három beletalált a céltáblába.

A hatodik sorozatnál már mind az öt lövés a céltáblába talált; három közülük az öt cm átmérőjű fekete célpontba.

Maynard tíz golyót lőtt ki lassan – mint a tíz a céltáblába talált, négy a fekete célpontba – és tízet gyorsan, amelyekből hat talált a táblába, és kettő a célpontba.

– Nem rossz – dicsérte Baxter.

– Rozsdásak az ujjaim – Maynard akaratlanul meg volt elégedve magával, és büszke volt Justinra: meglepte, mennyire lenyűgözi fiát a lövöldözés, a salétrom szaga, a tenyerébe simuló pisztolymarkolat, s a fegyver elsütésével szinte egyidejűleg megjelenő mágikus lyukak a céltáblán.

Miközben visszamentek az üzletbe, Baxter karon fogta Maynardot. Az el akart húzódni, de az eladó még jobban belekapaszkodott. – Ez a fiú született tehetség.

– Maynard bólintott. – Jól csinálta.

– Még hogy jól! Mintha PPk-val a kezében jött volna a világra.

Maynard nem szólt. Tudta, hogy mit érezhet a fia. Annak idején őt Nagyapó puskák között nevelte fel, megtanította a kezelésükre és arra, hogy vigyázzon velük. Valamennyi bölcsesség közül, amelyeket Nagyapó a hosszú évek során mondott, Maynard egy levélkére volt a legbüszkébb, amit Nagyapó az ő tizennyolcadik születésnapjára ajándékozott pisztolyhoz mellékelt: „Rád előbb bíznék egy töltött pisztolyt, mint a legtöbb barátodra egy autót”.

Most az ő fia ismerkedik a tűzfegyverekkel, és készülődik a férfikorra. Volt valami primitív, vad és ugyanakkor naiv vonás ebben az érzésben. Egyáltalán nem értett egyet azokkal, akik szerint a lőfegyver csak gyilkolásra való. Ő maga életében nem ölt, legfeljebb néhány patkányt meg beteg nyulat. De nagyon jól tudta: a lövész számára aligha lehet elkeserítőbb látvány, mint a sörösdoboz, amely a ravasz meghúzása után is ott áll száz méterre a homokban. És nem igen van szívderítőbb, mint amikor a doboz felemelkedik a homokról, és fütyülve keresztülsüvít a levegőn.

Justin Maynardhoz lépett és megfogta a kezét. – De klassz lenne nekünk ez a pisztoly!

Mivel Maynard jól tudta, hogy pisztolyvásárlási szándéka törvényes akadályba ütközik, jobbnak látta egyetérteni. – Az bizony.

– Jól van! – Baxter sugárzó arccal megpaskolta Justin vállát.

– Ezek szerint Justin Mester megkapja a pisztolyt!

– Megkapom?

– Szó sincs róla – jelentette ki Maynard.

- Nem? – Baxter elhallgatott. – Miért nem?

– Mi nem floridai lakosok vagyunk.

– Ez baj.

– Tudtam. – Justin elszontyolodott.

– Hiába vennénk meg, öcsi – mondta Maynard –, nem lenne jogunk tartani. New Yorkban nem.

– Sally néninél hagynánk. Connecticutban oké a dolog.

Baxter nem akarta elveszíteni a vevőt. – Nincs véletlenül egy floridai vezetői engedélye?

– Nincs. – Maynard úgy döntött, hogy szórakozásból futtat még egy-lét kört Baxterrel. – Nem vezetek. Csak vezetői engedéllyel rendelkező személyeknek lehet pisztolya?

Justin kiszúrta a hazugságot, de nem szólt.

– Nem. Ha van valami lakóhelyi igazolása, az is elég. Például egy lakbérfizetési elismervény.

Maynard elővette zsebéből a levéltárcáját. – Mindjárt megnézem. Talán lesz nálam egy. – Odalépett a legközelebbi pulthoz, Justin utánament, de Baxter nem mozdult, láthatólag felkészülve, hogy máris kivehet a fiókból egy dobozt, és beleteheti a pisztolyt. Maynard Baxternek háttal, a pult fölé hajolt, és kitépett egy üres lapot a zsebnaptárjából. Nyomtatott betűkkel ráírta: „A mai napon átvettem Mr. Maynardtól a 206-os lakás egyhavi bérét, 260 dollárt.” Aláírta a dátumot, egy kitalált címet, végül kacskaringós betűkkel: „Molly Bloom”.

– Találtam egyet – mondta Baxternek.

– Fantasztikus! – Baxter elvette a papírt, és meg sem nézve, zsebre dugta. – Majd később elintézem a dolog adminisztratív részét.

– Jobb szeretnék nem hitelkártyával fizetni.

– Az bonyolult is lenne.

– Csekk megfelel?

– Nagyon is. Csak készpénzre állítsa ki. Úgy egyszerűbb. Kerek összegre.

Maynard elmosolyodott. – És mi az a kerek összeg?

– Nézzük csak… a pisztoly, plusz, mondjuk száz töltény… az annyi, mint kétszáz. – Majd én beváltom.

Maynard hozzálátott, hogy kitöltse a csekket. – A mindenit! Egy apróság kiment a fejemből. Holnap repülőgépre szállunk.

– New Yorkba? – kérdezte Baxter. – Semmi gond. Tegye a feladandó poggyászába. Azt nem világítják át.

– Nem. A Turks-szigetekre.

– Turksre! – Baxter elnevette magát. – Az se probléma! Tessék.

Benyúlt egy fiókba, és elővett egy vállra akasztható pisztolytáskát. – Vigye ezt magával. Azokon a gépeken nincs biztonsági ellenőrzés.

– És a vám?

– A táskáit megnézik, de ha nem találják gyanúsnak, nem motozzák meg. Fogadjon el egy szerény tanácsot: vásároljon valami csempészholmit, és vallja be a repülőtéren.

– Például mit?

Baxter közel hajolt hozzá, és a fülébe súgott valamit. Maynardnak erőfeszítésébe került, hogy ne húzódjon félre Baxter savanyú lehelete elől, és alig hallotta Baxter javaslatát. De bólintott, mintha minden egyes szót értett volna.

VI.

Katherine kilépett a házból, hogy megkongassa a vacsorára hívó harangot. Szép, ragyogóan tiszta este volt, és az enyhe déli szellőben a rovarok sem nagyon röpködtek. Katherine felhőt fürkészett az égbolton, de egyet sem látott. Már két hete nem esett az eső. A ciszternában alacsonyan állt a víz, és valahányszor merítettek belőle, fel kellett forralni, mert megzöldült és tele volt élősdiekkel.

A szárazság ellenére kevésbé bántotta a köszvénye, mint az elmúlt években, amiért hálát adott Istennek. Boldogságáért egyidejűleg önzőnek, következésképp bűnösnek érezte magát. Elhatározta, hogy imáiban még több esőért fohászkodik.

A napkorong a látóhatárt érintette, és összelapulva, mint egy megdagadt takarmánytök, gyorsan süllyedt lefelé. Katherine a harang kötele után nyúlt, de meggondolta magát, és úgy döntött, vár még pár percet. Ma este tökéletesen láthatja majd a zöld villanást; az égbolt felhőtlen, a látóhatár pedig egy nyílegyenes vízszintes vonal volt. Egy év alatt összesen kétszer látta a zöld villanást, s mind a kétszer olyan derült estén, mint ez a mai. A többiek még soha nem látták, és Katherine tudta: azt gondolják, hogy csak ő látja, csak neki egyedül jelenik meg. Lehet, hogy így is van, bár több tengerésztörténetben olvasta, hogy a matrózok is látták a zöld villanást.

A nap már majdnem teljesen lenyugodott. Katherine kimeresztette a szemét: a zöld villanás gyorsabb volt a szempillantásnál. Amint az utolsó sárga fénycsóva kihunyt, felvillant, majd azonnal eltűnt a csillogó, smaragdzöld pontocska.

Azután a fény, lefelé húzódva az égről, átbukdácsolt a nyugati látóhatáron, s egy kékes-fekete, csillagokkal pettyezett drapériát hagyott maga után.

Katherine elmosolyodott, amikor arra gondolt: a zöld villanás talán valami jó fordulat hírnöke. Ha az idő ilyen marad, és a motor is jól működik, meg a kapitány is jól végzi a dolgát, az utasszállító pár napon belül megérkezik, és fölveszi a társaságot. Ő, Katherine pedig két hétig, a következő csoport érkezéséig egyedül marad. Senki sem lesz, akit meghallgasson, oktasson, akiknek főzzön vagy bekötözze a sebeit. Ismét bűntudatot érzett gondolataiért.

A jelenlegi csoport jó volt, igazán kellemes, és a megszokottnál önállóbb. De a bozótos, tüskebokrokkal és guanóval borított szigeten eltöltött egy hónap, a hőség és a hosszú nadrágban járás nyughatatlanná és komisszá tette a gyerekeket. Az ima megnyugvást hoz a felnőtteknek, de édeskevés a gyerekeknek.

Katherine meghúzta a csengőzsinórt, és már-már megfordult, hogy visszamenjen a házba. A lába elé pillantott, és sikoltva ugrott hátra a homokon. Egy skorpió kuporgott a lépcső tetején, és kampós farkával előre-hátra döfködve keresett valamit, amibe belefecskendezhetné a mérgét. Katherine egy maréknyi homokot dobott a féregre, mire az gyorsan bemenekült a bozótba.

Megborzongott. Képtelen volt hozzászokni a skorpiókhoz, bármennyire is Isten teremtményei. Undorító, csúnya, alattomos csúszómászók. A csípésük szinte elviselhetetlenül fájdalmas, undort keltő és sokszor – túlérzékenyekre, öregekre vagy kisgyermekekre –végzetes. A mostani csoportból is megcsíptek két gyereket, s az egyiknek valóban súlyosra fordult az állapota. Ha nincs Katherine gyógyszerkészlete, meg is halhatott volna.

Megpillantott a parton két gyereket, akik az épület felé futottak. Belépett a házba.

Mindnyájan a misztikus fundamentalista szekta különvált ágának a tagjai voltak. Némelyikük poligám volt; mások pedig, mint Katherine egyedülállók és aszkéták. Az Egyesült Államokból és Nagy-Britanniából érkeztek. A hely, főként a poligámok számára, az egyetlen biztos menedéket jelentette. Egy évvel, vagy még többel előre kellett kérvényezniük, hogy ott tölthessenek egy hónapot. A menedékház huszonöt éve épült, s azóta is ez volt az egyetlen épület a szigeten. Az ötágú, csillag alakú betonépítmény átmérője tizenöt méter volt. Egyik ágában az állandóan ott tartózkodó Katherine, a gondnoknő lakott. A helyiség egyik fele hálószoba, a másik pedig házi kápolna volt. A többi négy ágban egy-egy család fért el – négy személy tágasan, hat kényelmesen, és tíz vagy tizenkettő összezsúfolva és levegőtlenségben, ami nagymértékben fokozta a szülők ingerlékenységét, s a gyerekek elviselhetetlenné válását. A jelenlegi csoport szófogadó társaság volt. Katherine-nal együtt mindössze tizenketten laktak a csillagban: két házaspár, két-két gyerekkel, meg egy asszony egy ikerpárral.

Katherine örült, hogy nem voltak gyakorló poligámok a csoportban. A poligámok minden ájtatosságuk ellenére nehéz természetű emberek voltak, minden semmiségre érzékenyek, sértődékenyek, és állandóan a megbántottat adták. A tanácsokat bírálatnak vették, a bírálatot pedig ítélkezésnek.

A csillag központi része egy hatalmas, kör alakú helyiség volt, amelyet középen egy pálmaszőnyeg osztott ketté. Az egyik felében fél tucat bambuszszék, két petróleumlámpa és egy Bibliákkal meg egyéb vallásos könyvekkel telerakott könyvespolc állt. A másik felében a konyhát rendezték be, ahol egy asztal és egy jókora tűzhely állt. Az egyetlen elektromos készülék a csillagban egy hűtőszekrény volt, amelyben a gyógyszereket meg a tejet tárolták.

Az asztalnál három nő állt, és kagylólevest készített. A férfiak – akik délután az evezős csónakon mentek ki a vízre kagylóért – a cementpadlón ültek, és bárddal meg késsel hámozták ki az állatokat a héjukból, azután az ehető részeket megtisztítva és fölszeletelve odaadták az asszonyoknak.

A gyerekek egyenként szállingóztak haza.

Mire a leves megfőtt, már csak a tűzhely parazsa adott némi világosságot. Az egyik férfi meggyújtott két petróleumlámpát, és az asztalra tette.

– Mindenki itt van? – kérdezte Katherine, miközben tányérokat rakott az asztalra.

– Josh és Mary még odakint vannak – felelte egy gyermekhang.

– Mit csinálnak? – kérdezte egy férfi.

– Tojást szednek.

– Hallották a harangot, ismerik a házirendet – jelentette ki az egyik asszony.

– Van jócskán ennivaló – mondta jókedvűen Katherine. – Nem fognak éhesen lefeküdni.

– Pedig megérdemelnék, hogy éhesek maradjanak.

Egymás kezét fogva az asztal körül elmondták az étkezés előtti imát. Csámcsogva ették a rágós kagylót, és kenyérrel kitunkolták a levest. Kivágódott az ajtó, és egy fiú állt zihálva a küszöbön. – Hajó közeledik! – jelentette be.

Katherine mozdulatlanná dermedt. Errefelé még nappal sem jártnak hajók, nemhogy éjszaka. Hullámok kivájta szirtek meredeztek egy-kétszáz méterre a partvonaltól, és a legtöbbjük jó pár centire a víz színe alatt húzódott. Nappali világosságban is veszélyt jelentettek a hajók számára, éjszaka meg… Kész öngyilkosság!

– Na és? – mondta az egyik férfi.

– Biztosan valami halászhajó – tette hozzá a másik.

– Gyere, ülj le! – parancsolt rá anyja a fiúra.

– Psszt! – intette le Katherine a társaságot. Aztán a gyermekhez fordult: – Egyenesen halad Joshua, vagy errefelé tart?

– Errefelé, asszonyom. Egyenest az öböl felé.

– Megyek, megnézem – mondta az egyik férfi, és fölállt.

– Maradjon! – mondta Katherine. – Majd én.

– Nem esik nehezemre.

– Maradjon itt, azt mondtam!

A férfi nem ellenkezett. Leült.

Katherine a fiúhoz lépett, és halkan megkérdezte: – Hol van Mary?

– Tojást szedtünk. Talált egy madárfiókát. Azt mondta, megkeresi a fészkét, és visszateszi.

Katherine otthagyta a fiúcskát, és kilépett a házból. Az öbölre nézett, a keskeny sziklahasadékra, amely legföljebb húsz méter széles fövenyben végződött. Katherine látta, hogy a sziget kis csónakja az oldalára van billentve a homokon.

A hajó egy halvány pontocska volt a sötét vízen, pár száz méterre járt a parttól, és lassan az öböl felé tartott.

Talán valamelyik helybeli csónak, gondolta Katherine, egy halász, akit az ellenszél kisodort a tengerre. Vagy egy haiti orvhalász, aki rejtekhelyet keres éjszakára. De amikor a hajó a holdfény csóvájába került, Katherine reményei szertefoszlottak. Az a bizonyos hajó volt!

Az elmúlt tíz hónap alatt mindent elkövetett – akaraterővel és fohászkodással –, hogy elhitesse magával: az a hajó nem volt valóságos, s ami történt, azt is csak a képzelet szülte. Csak egy próbatétel volt, egy lidércnyomás, amelyet azért küldött az úr, hogy még jobban megszilárdítsa a hitét. Már csaknem elhitte. S most csupán egyvalamire tudott gondolni: – „Hát ilyen sokat vétkeztem?”

Látta, hogy a fatörzsből vájt csónak szélirányba fordul. A háromszögű vitorlát leeresztették. A csónak orrából és végéből kiálló evezőlapátok fodrozták a vizet.

Katherine odarohant a csillag-épület legközelebbi sarkához, szeme a sötétséget kutatta a hiányzó gyermek után. Nem mert neki kiáltani.

Visszament a házba, és kulcsra zárta az ajtót.

Majd’ kiugrott a szíve. Vett néhány mély lélegzetet, olyan nyugodtan és eltökélten, amennyire csak tőle tellett.

– Figyeljenek rám! Mindent úgy kell tenniük, ahogy mondom. Nincs idő a kérdezgetésre. Csupán annyit mondok, hogy aki nem engedelmeskedik nekem, búcsút mondhat az életének, mert magához veszi a Teremtő.

Felhajtotta a pálmaszőnyeget. Alatta a cementpadlóból egy faajtó nyílt a pincébe. Katherine felnyitotta. Egy létra vezetett lefelé a koromsötét verembe.

– Mindent le az asztalról, és ide be – mondta. – Mindent!

Az asztalt gyorsan és csendesen lecsupaszították. A tálak, tányérok és csészék hangtalanul huppantak le a verem fenekére a homokba.

– Most pedig mindenki lefelé! Gyorsan! Vigyázva! – Az egyik gyereknek segített ráhelyezni a lábát a legfelső létrafokra.

Az egyik férfi zsémbesen dörmögte: – Azt hiszem, jogunk van…

– Fogja be a száját! – förmedt rá Katherine. – Menjen le a pincébe, különben meghal!

– De hol van Mary? – sopánkodott az egyik asszony.

– Az erdőben. És kérje odalenn a Mindenható és Könyörületes Istent, hogy tartsa is még ott egy darabig.

Amikor mindenki eltűnt a veremben, Katherine a padlóra térdelve szólt le nekik: – Maradjanak halálos csendben. Tilos köhögni, vagy tüsszenteni is. Ha imádkoznak, magukban imádkozzanak. –Lecsukta a veremajtót, és visszahajtotta rá a szőnyeget.

Még egyszer szemügyre vette az asztalt, ruhája ujjával lesöpörte a kenyérmorzsákat, és letörölte a levescseppeket. Azután kinyitotta a zárat, letérdepelt a szőnyegre, és összekulcsolt kézzel imádkozni kezdett.

Lábak csikorogtak a homokon, majd a betonlépcsőn. Kivágódott az ajtó.

Két fekete sziluett takarta el a holdvilágos eget.

Katherine nem látta az arcukat, így nem tudta, ugyanazok-e, akik legutoljára ott jártak. A nyitott ajtón befelé fújdogáló szellő behozta a szagukat; Katherine-t remegés fogta el az emlékektől. Nem beszéltek.

De Katherine tudta, hogy most is ugyanazt fogják vele tenni, amit az elmúlt alkalommal: leteperik az asztalra, és meggyalázzák. Nem kegyetlenkedtek értelmetlenül. Katherine gyenge ellenállását nyugodtan fogadták, és könnyűszerrel megtörték. A kést is inkább csak megszokásból szegezték a torkának, nem azért, mintha használni akarták volna. Lehunyta a szemét, hogy ne lássa őket, visszafojtotta a lélegzetét, ameddig csak bírta, hogy ne érezze annyira a szagukat, és magában imákat mormolt, hogy ne hallja annyira a hörgésüket.

Olyan gépiesen csinálták, mintha csak a villanyórát olvasták volna le, s amikor megvoltak vele, talpra segítették Katherine-t.

A nő az asztal szélébe kapaszkodva hányt, minden erejét összeszedve, hogy ne ájuljon el.

– Higanyt – mondta az egyik.

Katherine bólintott. Amikor először itt jártak, nem értette, mit akarnak, mire – nyilván ez volt a módszerük – kínzásnak vetették alá, és közben egyre magyaráztak. Késsel szurkálták a combját, azután citromlevet és borsot dörzsöltek a sebekbe. Végül, az elhangzott szavak és mondatok összerakosgatásával megértette. A hűtőszekrényhez vezette őket. A gyógyszeres üvegek tizenkettes dobozokban voltak. Katherine kivett egy doboz penicillint és két fecskendőt. – Megromlik, ha nem tartják hidegen – mondta. – Hány beteg van?

– Sok.

– Vigyék el az egészet.

– Rumot – mondta a másik.

– Rum nincs.

A férfi félrelökte, benyúlt a hűtőszekrénybe, és kivett egy literes alkoholt.

– Azt nem szabad meginni – mondta Katherine. – Nagyon beteg lesz tőle. Fülbajokra való.

– Nem hallom, mit mond. Fülbajom van. – A férfi felröhögött. Lecsavarta a kupakot az üvegről, a fülébe loccsantott némi alkoholt, aztán jókorát húzott belőle. Egész mellkasa megrázkódott. Köhögött és köpködött. – A nemjóját, ez aztán a pityóka! – Visszacsavarta a kupakot, és az inge alá dugta az üveget.

– Most menjenek! – Katherine becsukta a hűtőszekrényt. Egy gyenge, alig kivehető hang ütötte meg a fülét. Nem tudta megállapítani, honnan jött, a lába alól a veremből, vagy odakintről. Hangosan csusszantott egyet a lábával a homokos padlón.

– Jól van. Jó éjt, hölgyem, áldja meg az Úr.

Katherine már alig várta, hogy elmenjenek.

De hirtelen megálltak és füleltek.

És akkor már ő is hallotta, amit a két férfi: a könnyed, siető lépteket a homokon.

Katherine-t elfogta az iszonyat: ez csak Mary lehet.

A kislány a helyiségben termett, mielőtt észrevehette volna a férfiakat. – Tessék nézni, mit találtam! Madárfióka! – két marka bölcsőjében tartotta a madarat. – Jaj!

– Hagyják őt békén! – kiáltotta Katherine. – Még gyerek! – Katherine tudta, mennyire abszurd, amit mond: Mary tizenkét éves volt, de a korához képes magas és fejlett. Mégis volt remény. Csak tíz perc múlt el azóta, hogy őrajta erőszakot tettek.

Mary a fal felé hátrált. – Kik maguk?

– Jó kérdés – mondta az egyik férfi. – És te, ki vagy?

Mary elpityeredett: – Miss. Katherine!

Katherine vaktában, gondolkodás nélkül vetette magát a hozzá közelebb álló férfira.

A férfi pillantásra sem méltatta, kinyújtott karral torkon vágta, és a földre lökte. Kiütötte a madarat Mary kezéből, rátaposott és félrerúgta, aztán karon fogta a kislányt, és az ajtó felé tolta.

Maryt rémület fogta el. Sikoltozva próbálta kiszabadítani magát, de a férfi pofon vágta és megfenyegette: – Nyugton maradsz, vagy Isten az atyám, kivágom a nyelved! Velünk jössz!

– Könyörgök, hagyják őt! – kiáltotta utánuk a földről Katherine.

A Maryt cipelő férfi megállt az ajtóban. – Hagyjam őt, asszonyom? Itt? Parancsára! – A hajánál fogva hátraszorította Mary fejét, és a torkának szegezte a kését. – Hány darabban óhajtja? Egyben, vagy szeletelve?

A két férfi felröhögött, és Maryt maguk előtt taszigálva, elhagyták a házat.

Katherine a földre borulva hallgatta, amint a kislány sikoltozása belevész az éjszakába.

VII.

A repülőgép egy régi, kimustrált DC-3-as volt, a pilóta pedig egy Hófehérkének becézett albínó. Göndör, fehér haja volt, rózsaszínű szeme és fakó bőre. Mivel nem bírta a napfényt, fehér hosszú nadrágot, hosszú ujjú fehér inget, széles karimájú kalapot és napszemüveget viselt már kora reggel is, amikor a nap még alig kelt fel. A gép árnyékos bal szárnya alól ellenőrizte a rakodást.

Hófehérke Justint a másodpilóta ülésébe irányította, Maynard számára pedig szétnyitott egy tábori vászonszéket. A pilótaülés mögé rakta le.

– Nincsen biztonsági öv? – kérdezte Maynard.

– Ez nem utasszállító gép, itt nincs szükség biztonsági övre. A csirkéket nem kell bekötni.

Maynard háta mögött közben berakták a gyümölcsösrekeszeket, konzervesládákat, a fagyasztott húst tartalmazó mélyhűtő szekrényeket, három ketrec élő csirkét, meg egy álmos disznót.

– Komolyan ki kell ütnie őket az embernek – magyarázta Hófehérke. – Egyszer egy kocát vittem a Bahamákra, amelyik félúton felébredt. És túrni kezdett a ronda döge – tudja, az orrával. Egy rahedli deszkát feltúrt a fedélzeten, a fene ette volna meg, nem sok hiányzott, hogy minket is beletúrjon a tengerbe. Végül lelőttem.

– Visz fegyvert a gépen?

– Isten őrizz! – Hófehérke Maynardra mosolygott. – De soha nem lehet tudni, mire bukkannék, ha belenéznék valamelyik ilyen öreg ládába.

A kifutópálya szélvédett csücskében Hófehérke felpörgette a motorokat, ellenőrizte a mérőműszereket, és kiengedte a fékeket. A repülőgép előrelódult.

A kifutópálya felénél még mindig talaj volt alattuk. Hófehérke finoman hátrahúzta a kormányrudat, és közben beszélt a repülőgéphez:

– Gyerünk, szívem… rajta, kicsim… húzz föl szépen. – A repülőgép rá se hederített. – Szállj már föl, a fene essen beléd! – mérgelődött Hófehérke, és visszarántotta a kormányrudat.

A gép lomhán, erőlködve a levegőbe emelkedett, és a kifutópálya végre tovaillant alattuk.

Maynard a tenyerét bámulta, amely csillogott a nedvességtől. Beletörölte a nadrágjába. Jobbra, egy mocsaras területen három vagy négy harmonikává zsugorított, bulldózerrel egy kupacba hányt repülőgéproncsot pillantott meg. – Azok meg micsodák ott?

– Meglepetés – felelte Hófehérke. – Az ember ugyanis azt hiszi, hogy szépen végigmegy a kifutópályán, aztán egyszerre csak ott a meglepetés. És nincs tovább!

Hófehérke balra döntötte a gépet, kelet felé, a vakító napkoronggal szembe. Justinhoz fordult:

– Van ott egy termosz a lábadnál. Töltenél nekem egy csésze kávét?

Amikor Justin átnyújtotta neki a kávét, Hófehérke elengedte a kormányt, és azt mondta: – Tartsd ezt egy kicsit fiam, de jó erősen!

Justin boldogan ragadta meg a kormányrudat, és nyakát előrenyújtva bámult kifelé az ablakon.

Hófehérke egy flaskát húzott elő zsebéből, és löttyintett belőle a csészéjébe. Maynard felé nyújtotta az üveget: – Egy kis szíverősítőt?

Maynard orrát whiskyszag csapta meg. Megrázta a fejét. – Maga mindig… ezzel repül?

– Magasan kell repülnöm, jóember. És ez egy pokolian unalmas út.

Hófehérke eltette az üveget, és térképet vett elő az ülése alatti tasakból. Hátradőlt, mindkét lábát feltette a műszerfalra, és kinyitotta a térképet. – Hát akkor lássuk csak, merre is van az a porfészek. Innen kezdve már minden tökegyformának látszik.

Maynard jó nagy lélegzetet vett, majd kieresztette. – Élvezed? – kérdezte Justintól.

– Naná! Irtó klassz!

Átrepültek Bimini és Cat Cays fölött, aztán délnek fordultak, az Andros-szigetek felé, majd tovább a Bahamák irányába. Az égbolt tiszta volt és felhőtlen, a víz a zöld és kék tucatnyi árnyalatában játszott: türkizkék volt a sekély part menti részeken, barnával pettyezett a korallzátonyoknál, mélykék a nyílt tengeri zátonyoknál, és egészen sötét – szinte fekete – a mélytengeri részeken.

Három órával azután, hogy Miamiból elindultak, Hófehérke előredőlt, és hunyorogva bámulta a délkeleti látóhatárt. A vonal töretlen volt, csupán egy magányos felhő imbolygott a vízen. – Az lesz ott a Caicos – mondta.

Maynard nem látott földet. – Hol?

– Ott, a felhő alatt. A meleg felemelkedik a talajról, összeütközik a hideg levegővel, és felhőt képez.

Nemsokára egy keskeny, szürkén csillogó vonalat pillantottak meg. Ahogy közelebb húztak, egy sziget körvonalai bontakoztak ki előttük. Hófehérke előre tolta a kormányrudat – a repülőgép orra lefelé bukott. A magasságmérő mutatója fokozatosan, százlábanként nyolcezerről négyezerre süllyedt. Háromezer lábnál átrepültek az elhagyott sziget felett.

Justin válla fölött áttekintve Maynard egy csillag alakú épületet vett észre odalenn.

– Az ott micsoda?

– Szentfazék-tanya – felelte Hófehérke.

– Mit csinálnak ezen az istenverte helyen?

– Gondolom, ájtatoskodnak. – Hófehérke jobbra fordította a gépet, és a sziget elmaradt mögöttük.

Pár mérfölddel odébb, keletre, Maynard több nagy szigetet pillantott meg. Ha a hajózási térkép nem téved, ezek itt Navidad, Dél-Caicos, és Nagy-Caicos. Nyugatra rengetek kisebb, lakatlan, sűrű bozót borította sziget látszott. Közvetlenül alattuk feküdt a Caicos-sziklazátony, egy hosszúkás, homok és fű borította fennsík. A sziget nyugati része hirtelen megtörve ereszkedett, majd függőlegesen egy másfél kilométer mély szakadékba torkollott.

Maynardnak eszébe jutottak Michael Florio szavai: a hajósok szemében a Caicos-szigetek Amerika egyik legalattomosabb térségének számít – főként a nehézkes, irányíthatatlan, keresztvitorlázatú hajók esetében. A viharba jutott, útirányuktól elsodort hajók viszonylag biztonságban érzik magukat a mély vízben. A mélységmérő ónjuk nem ér feneket. De aztán a szél süvítését hirtelen fülsiketítő morajlás nyomja el. A hang olyan, mint egy hullámé, csakhogy a nyíltóceánon elvileg nem jöhetnek hullámok. A hajó tovább siklik előre, amíg az őrszem sótól kicsípett szeme hirtelen megpillantja a hihetetlent: a közvetlenül előtte feltornyosuló, s lezúdulni készülő bukóhullámot. Már késő. Ezek a fohászkodás pillanatai. A hajó a szikláknak ütközik, és perceken belül elsüllyed, roncsai szétszóródnak a zátonyokon. Néhány roncs sodródik tovább a vízen, s a roncsokba talán pár túlélő kapaszkodik. Egyszer huszonhét ember menekült meg egy ilyen roncson, mondta Florio. Harminc mérföldet sodródtak, és Nagy-Caicoson vetődtek partra. Húszan részben a szomjúságtól, részben az időjárás viszontagságaitól pusztultak el; öten öngyilkosságot követtek el: eszüket vesztették a rovaroktól; csak ketten tértek haza.

Egy repülőtér terült el alattuk: Great Bone Cay. Hófehérke az utolsó csepp whiskyjét is kiitta, azután jobbra dőlt, majd élesen balra, és irányozta a repülőgépet a kifutópályára. – Lassít szépen – mondta a gépnek, és benyomott egy gombot. – Lassít szépen. – A gép lelassult. – Kereket ki. – Még egy gombnyomás. Egy fény pislákolt. – Kereket ki!

A gép túl erősen ütközött a kifutópályának, visszapattant róla, majd ismét lezökkenve földet ért. Hófehérke odagurult egy négyszögletes téglaépülethez, ahol két áruszállító teherautó és vagy egy tucat ember várakozott – kettő közülük váll-lappal ellátott, keményített fehér inget viselt, kezükben irattartó.

Hófehérke kikapcsolta a motorokat, és azt mondta Maynardnak: – Ha van magánál fű, most szabaduljon meg tőle. Ezek itt piszkosul rámennek az ilyesmire, és a börtöncellán még ablak sincsen.

– Nálam aztán nincs – mondta Maynard, miközben érezte, hogy felszalad a vércukra, és kiveri a verejték. A dzsekijére nézett, hogy be van-e gombolva, és bal karját az oldalához szorította.

Átvetette a hátizsákot a bal vállán.

– Még ma vissza akar menni?

– Ha visszavisz.

– Hát persze – Hófehérke az órájára pillantott. – Most tizenegy óra. Egy órába telik, míg kirakodnak, egy óra, míg megebédelnek, aztán még egy óra, míg berakodnak. Kettőkor indulunk.

– Itt leszünk.

– Nem várok ám magukra.

– Hol lesz addig?

Hófehérke az épületre bökött ujjával. – Ott bent. A Cyrill-féle Kagyló és Teknősbéka Palotában. – Elmosolyodott, és föltette a kalapját. – Oda nem süt be a nap. – A tetőtől talpig fehérbe burkolózott Hófehérke, mélyen arcába húzott kalapjával és napszemüvegével most úgy nézett ki, mint Wells láthatatlan embere.

– Nagyon szenvedhet ettől a klímától – mondta együtt érzően Maynard.

Hófehérke vállat vont. – Maga csak ne sajnáljon engem. A magamfajta csodabogarakra csak úgy tapadnak a csajok, akik szeretik a különlegességeket. – Keresztülpréselte magát a ládák és dobozok közötti átjárón, és kinyitotta az ajtót.

Maynard és Justin átment a hangár előtti betonburkolaton, és követte az épületbe a férfit, aki elsőnek lépett a gépükhöz, és elvett Hófehérkétől egy vasárnapi Miami Heraldot. Az épületbe érve leült egy padra, és a viccrovatot kezdte olvasni.

A vámpult mögött egy fiatal rendőrtiszt állt, makulátlanul tiszta egyenruhában, csupán fekete cipőjét lepte porréteg. Maynard felé nyújtotta a kezét: – Útlevél, vízum, visszautazási jegy.

Maynard, miközben hátizsákját az oldalához szorította, jobb kezével előhalászta levéltárcáját, s addig matatott benne, míg megtalálta az újságíró-igazolványát, és átadta a tisztnek.

– Nem maradunk itt – fűzte hozzá, mintegy magyarázatképpen.

A rendőr szemügyre vette az igazolványt, aztán Maynard orra elé tartotta. – Ezzel utazik maga külföldre? – mondta. – Minek néz maga bennünket?

Maynard beleizzadt. – Az a helyzet, hogy én telefonáltam tegnap este Miamiból, és…

– Minek néz maga bennünket?

Maynard uralkodott magán, és igyekezett elkerülni, hogy sértegetésre kerüljön sor, mert az csak letartóztatáshoz és végezetül motozáshoz vezetne. Áthajolt a pulton, és bennfentes tónusban azt mondta: – Azt hiszem, maga okosabb, mint amilyennek mutatja magát.

– Micsoda?

– Figyeljen ide… maga tudja, mi az az újságíró-igazolvány. Én egy sztori miatt jöttem ide a Todaytól. De szeretném, ha ez titokban maradna, és hálás lennék, ha hallgatna róla.

– Miféle sztori miatt?

– Köztünk marad? – Maynard felvonta a szemöldökét, és lopva körülnézett. – Igen megbízható forrásból arról értesültünk, hogy egy amerikai milliomos szigetet akar vásárolni ebben a térségben. Gyógyfürdőt akar rajta építeni. Sok ember meggazdagodhatna, feltéve, ha mindegyik becsületes tudna maradni. Ezt jöttem megnézni.

Maynard olyan erősen gondolkodott, hogy mire befejezte, az elejét már elfelejtette.

A rendőr engedni látszott. – És mennyi ideig tart ez?

– Csak délután kettőig. Látja, még poggyászt sem hoztam magammal.

– És ő kicsoda? – A rendőr Justinra mutatott.

– A segédem. – Aztán suttogva hozzátette: – Baj van a mirigyeivel. Ne faggassa – allergiás.

– Igen? – A rendőr zavarodottnak látszott.

– Szóval, telefonáltam tegnap este, hogy találkozni szeretnék Mr. Peckessel, de nem tudom, megkapta-e az üzenetemet. Kitől tudhatnám meg?

A rendőr odaszólt a padon ülő férfinak:

– Hé, Pali!

– Hümm? – A férfi fel sem pillantott az újságból.

– Ez az a pasas. Valami sztori halandzsával traktál engem.

– Ez nem halandzsa – mondta Maynard.

– Nem hát! Van valami elvámolni valója?

– Hát… – Maynardnak eszébe jutott Baxter tanácsa, és igyekezett elképedtnek látszani. – Igen, most hogy mondja.

– És mi az?

Maynard nagyon óvatosan belenyúlt a hátizsákjába. – Fogalmam sem volt róla, hogy tilos, amíg a pilóta nem mondta. – Átnyújtotta a Playboy egyik példányát. – Remélem, nem gondolják, hogy meg akarom sérteni a törvényeiket.

– Szerencséje, hogy bevallotta – mondta a rendőr. – Mert ha én találom meg magánál, az kerek ötven dollárjába került volna.

– Igen, uram – mondta Maynard.

A rendőrfőnök befejezte a képeslap olvasását, kinyújtóztatta hórihorgas alakját, és felállt a padról. Körülbelül ugyanolyan magas és ugyanannyi idős lehetett, mint Maynard; alakja, mint egy pózna. Ha Maynard indokoltan tartotta magát karcsúnak, akkor Peckes Pali csont és bőr volt. Arca egy fekete bőrrel borított koponya, kezei egy-egy csontnyaláb. Hosszú afro-frizurát viselt; ha ebbe belekapaszkodna egy forgószél, gondolta Maynard, az ledöntené a lábáról a pasast.

– Örvendek, uram. Blair Maynard vagyok.

Peckes óvatosan nyújtott kezet, mintha attól félne, hogy a túl szívélyes üdvözlés összeroppanthatja az ujjait. – Paul Peckes – mutatkozott be. – Szólítson csak Palinak. – Justinra pillantott. – A kísérője?

– Justin.

– A fiúval is kezet fogott.

– Evvy nem mondta, hogy mi célból jön hozzánk.

– Nem volt időm közölni vele. Megszakadt a vonal.

– Az újságíróknak általában nem örülünk.

– Csakugyan?

– Azért jöhetnek. Ne értsen félre. Csak már nem állunk nekik haptákba. Egypárszor megtettük, és csak pofont kaptunk érte.

– Hogy lehet az?

– Úgy, ahogy mondom. Idejönnek, ugyanolyan barátságosan és udvariasan, mint maga, és azzal etetnek minket, hogy cikkeket akarnak írnia mi romlatlan paradicsomunkról – mintha életükben először hallottak volna rólunk. Potyán esznek, hajókáztatják magukat ide-oda, és mit tudom én még micsodát, azután amikor visszamennek, csak a szegénységről, a rovarokról meg a néger porontyokról írnak. A pokolba velük! Maradjanak csak Nassauban! – Peckes felülkerekedett haragján. – És maga, riporter úr, maga miről akar írni?

– Először is – felelte Maynard –, én nem idegenforgalmi témáról akarok írni. Azon kívül potyaleső sem vagyok.

– Ezt csak akkor tudja elhitetni velem – mosolyodott el Peckes –, ha meghív egy ebédre.

A rendőrfőnök nyitott dzsipjével mentek. Az utat valaha kikövezték, de most már nem lehetett eldönteni, hogy a kövezetben támadtak gödrök, vagy a gödröket kövezték körül. Valahányszor szembe jött egy autó, kavargó porfelhő burkolta be a dzsipet.

Peckes lekanyarodott a főútról, s egy keréknyomon felkaptatott egy dombra egy bungalósorhoz, amelyet egy felirat Varjúfészek Motel néven azonosított. A legnagyobbik bungalóra „ÉTTEREM – BÁR” felirat volt kiírva.

Peckes átkalauzolta őket egy ebédlőn, ki egy kerthelyiségbe, amelyik egy félhold alakú öbölre nézett. – Gondoltam, a… a kísérője talán szívesen úszna egyet.

– Van hozzá kedved? – kérdezte Maynard Justintól.

– Meghiszem azt! Kérnél nekem addig is egy sajtos szendvicset? – Maynard odaadta neki a hátizsákot.

– Az öltöző a sarok után van – mondta a rendőrfőnök. – Tutajok a parton.

Miután Justin elrohant, italt rendeltek, és Maynard őszintén elmondta Peckesnek, miért is jött a szigetre. Elmondta neki, hány hajó tűnt el, és hogy miként vélekedik minderről a parti őrség. Végül közölte, hogy minden jel arra mutat: a több mint száz, még mindig ismeretlen sorsú hajó zöme a Turks-és Caicos-szigetek térségében tűnt el. – És senki sem sejti hogyan és miért. – Maynard óvatosságból, nehogy megsértse, nem említette a rendőrfőnöknek Florio feltevését, miszerint a hajókat elrabolták.

Peckest szemlátomást nem lepte meg, de nem is érdekelte az ügy. Merő udvariasságból jegyezte meg: – Ez valóban rejtély. Csak az lehet.

– Maga szerint mi lehet az oka?

– Énszerintem? – A rendőrfőnöknek tetszett, hogy a véleményét kérdik. – Miért engem kérdez? Fogalmam sincs róla!

– Kezd olyan híre lenni… – Maynard szünetet tartott, majd óvatosan hozzátette – …nem, nem magának, ennek a térségnek… hogy ez is veszélyes tájéka a világnak. És ez nem használ maguknak.

Peckes elnevette magát: – Mi már háromszázötven éve veszélyesek vagyunk. Azelőtt rumcsempészek, fegyvercsempészek, kalózok és orvhalászok voltak itt, most meg itt vannak a kábítósok. Nem mi változtunk meg, hanem a hajósok. Azt hiszik, ez itt játszótér. Kötözni való bolondok! Az én válaszom egyszerű a maga kérdésére: a hajók elsüllyedtek, az emberek pedig meghaltak.

– Magát nem érdekli, hogyan?

– Nem. Mit számít, hogyan hal meg az ember? Ez olyan, mintha azt kérdezné, érdekel-e engem, hogy az Államok háborúba lép-e. Miért kéne, hogy érdekeljen? Én úgysem tehetek semmit az ügyben, különben sem fog minket nagyon érinteni. Ha az Államok holnap felrobbanna, egy csomón közülünk éheznének. De hát azelőtt is éheztünk már. Valaki mindig túléli.

– De maga a felelős azért, hogy…

– Micsoda? Azt ellenőrizzem, hogy egy tengerészruhás ember kellemesen tölti-e a szabadságát? Eszemben sincs! Én csak ezért vagyok felelős, ezért az egy aprószigetért! – Dühösen dobbantott. – Ahogy a legyek felelősek a trágyadombért. Mi is egy ilyen trágyadomb vagyunk. A legtöbb ember a világon azt sem tudja, hogy létezünk, akik meg tudják, azok azt képzelik, hogy amolyan tudatlan dzsungellakók vagyunk. Erről pedig nem mi tehetünk. Rabszolgákként kerültünk ide, rabszolgasorban tartottak bennünket, és belénk verték, hogy nekünk ez a sorsunk. Én még gyermekkoromban megszöktem; anyám Nassauba küldött tanulni. Tanultam. Megtanultam, hogy a legjobb esetben pincér lehetek majd, vagy csapos, vagy taxisofőr, vagy ha van összeköttetésem, kőműves. Aztán felszabadultak a Bahama-szigetek, és mindenkiben feltámadt a remény. Remény! – Peckes önelégülten elvigyorodott. – A fehér bőrű hatalmasok helyére fekete bőrű hatalmasok kerültek, akiknek bizonyítaniuk kellett, hogy milyen büszkék és függetlenek. Én meg azt mondtam magamban: „Pali, te most visszamégy a Caicosra, és megmutatod nekik, hogyan kell ezt csinálni.” Visszajöttem és összeszedtem egypár havert. Összeütöttünk egy-két bombát, hajigáltunk erre-arra, s a britek végül bemondták az unalmast. Így lettem rendőrfőnök, egy legyecske a húspástétomos vajas süteményen. A népem pár száz főnyi. A legtöbbjük nem tud olvasni. Akik nem a kormánynak dolgoznak, halásznak – olyan sokan vannak, hogy alig van már mit kihalászni, és pár éven belül annak is befellegzik. Nincs reményük semmi jobbra, soha, sehol. Adunk nekik szavazójogot, és szavaznak, de nincs miért szavazzanak. Szabadságot akartak, megkapták, de az ember nem eheti meg a szabadságot. – Peckes itt szünetet tartott. – És maga azt akarja, hogy néhány hájfejű jenki miatt aggódjam, aki feldobta a talpát?

– Idegenforgalom – mondta Maynard. – Régi válasz, de maguk megélhetnének belőle.

– Egy kicsit így is van, de mi nem sokat tudunk nyújtani. Üres part, tiszta víz. De rovarokkal. És száz évvel el vagyunk maradva.

– Az emberek hajlandók fizetni ezért is, csak ezért.

– Tudom. – A rendőrfőnök elmosolyodott. – Folyton megy a duma a nagy jenki vállalatokról, amelyek majd lejönnek ide, és golfpályákat meg tengerparti klubokat fognak építeni. Ha ez valaha megtörténik, egy darabig lesz pénz, aztán valaki más veszi át a kormányt, kirúgja a jenkiket, és bennszülötteket ültet mindenhová. És öt éven belül megint trágyadomb lesz az egész.

– Derűsek a nézetei.

– Nem, csak valósak. Ennek a helynek nem az a célja, hogy sok ember éljen rajta. Elég, ha néhány száz megmarad.

A pincérnő kihozta az ételeket – halászlét, rántott kagylót és Justinnak egy vékony, szürke hússzeletet sajtöntettel, kenyértésztába ágyazva.

Maynard lenézett a partra, és megpillantotta Justint, aki egy gumitutajon evezett szaporán kifelé az öbölből. Éleset füttyentett neki, mire Justin fölfelé intett.

– Nem fog választ kapni az eltűnt hajóira. – mondta Peckes –, itt legalábbis nem. A legtöbben nem tudnak, vagy nem is akarnak tudni róluk. Nem érdemes olyasmi után kutatni, amin az ember amúgy sem segíthet. Nem mondom azt, hogy néhány ember nem gyanakszik, de semmi okuk, hogy beszéljenek is róla magának. Annak a néhánynak meg, aki tud valamit, ilyen vagy olyan érdeke fűződik ahhoz, hogy tartsa a száját maga előtt. Ha a saját véleményemre kíváncsi, nem hiszem, hogy van erről bármi megtudni való. A dolgok megtörténnek. Jó dolgok, rossz dolgok, olyan dolgok, amiket senki sem ért. Megtörténnek. – Vállat vont. – Az élet megy tovább.

Justin lépett az asztalhoz fürdőlepedőbe burkolózva. Elborzadva meredt a tányéron heverő kulimászra. – Ez meg micsoda? – kérdezte súgva az apjától.

– Sajtos szendvicset kértél.

– Ez egy csuszpájz!

– Edd csak meg.

– Ha éhen halok, a te hibád lesz.

– Egyél.

– Hasmenést fogok kapni tőle. – Justin megpiszkálta a nyúlós kenyeret. Peckesre nézett. Mi az a hajó odalenn?

– Nem tudom. Hol?

– A sarkon túl. Van ott egy hajó, félig a homokba temetve.

Peckes odahívta a pincérnőt az asztalhoz. Ahogy a lányhoz beszélt, szabadjára engedte tájszólását, felvéve a sziget környékiek éneklő hangsúlyozását. – Mi az a hajó ahun ni, odale?

– Nem tom, uram. Mán egy hónaptya, vagy még több, hogy ott van.

– Semmi se jó rajta?

– Tök tropa, uram. Biztos e’dobták.

– Senki se dob el hajót.

– Má’ pedig azt e’dobta valaki. Összedőtte azt e’dobta.

– Oké. – Peckes elküldte a pincérnőt, és azt mondta Maynardnak:

– Majd megnézzük.

Ebéd után lesétáltak a kis öbölhöz, és átvágtak a hegyfokon a hosszú, egyenes, fehér homoksávhoz.

A hajóroncs a legmagasabb vízállás hagyta csík fölött volt beágyazva a homokba. Az oldalán feküdt, fedélzete a tenger felé dőlt. Egy harminc-harmincöt láb hosszú vitorlás hajó volt kabinnal (ami már nem volt meg) és egy árboccal (az sem volt rajta). Az elülső fedélzeti lejáró baltával ajtaját fölhasogatták – a fosztogatók, gondolta Maynard, miután a hajó partra sodródott.

Maynard közben lesöprögetett némi homokot a kormányosfülkéről. A kormánykerék hiányzott, az összes réz és króm szerelvényt eltávolították, még a kötélvillákat is kicsavarozták a fedélzetből. A hajótesten tömérdek lyuk jelezte a csavarok helyét. Maynard már-már elfordította a fejét, de megakadt a szeme valami rendellenesen, és újból megnézte. Az egyik csavar helye nagyobb volt a többinél, és nem volt üres. – Itt a bicskád? – kérdezte Justintól. – Piszkáld csak ki azt a lyukat!

Justin letérdepelt a kormányosfülkében, és bicskájával beleszűrt a fába. Pár perc alatt kikotorta és kitágította a lyukat, aztán kifelé kezdett piszkálni valamit belőle. Kitartóan, türelmesen dolgozott, kapkodás és sietség nélkül. – Tessék, egy golyó – mondta, és belepottyantotta apja kezébe. – És milyen nehéz!

Maynard bólintott. – Ólom. – Peckeshez fordult. – Hogy is szólnak a maguk lőfegyverekre vonatkozó törvényei?

– Egyszerűen. Tilos ilyesmit tartani.

– És mi a helyzet a régiségekkel? Kovás puskákkal, gyutacsos puskákkal?

– Ez soha nem került szóba. Miért kérdi?

– Ez itt egy ócska puskagolyó – mondta Maynard ide-oda forgatva a golyót az ujjhegyei közt. – Házilag készült; láthatja rajt az öntésnyomokat.

– És mit mond ez magának?

– Így, önmagában nem sokat. Csupán annyit, hogy valaki egy ósdi pisztollyal rálőtt a hajóra, vagy valakire a hajón.

Peckes az órájára pillantott, és azt mondta: – Ideje, hogy kivigyem magukat a reptérre.

Amikor a dzsip bekanyarodott a repülőtérre, Maynard megpillantotta a kifutópályán a déli napsütésben sütkérező DC–3-at. A pilótafülke ajtaja nyitva állt, a rakománytere viszont be volt csukva, és egy lélek sem tartózkodott a gép körül. – Miért nem rakodnak? – kérdezte. – Hófehérke azt mondta, egy órába telik a rakodás.

Peckes egy pillanatra zavartnak látszott. Azután elnevette magát.

– Ezt mondta? Hiszen innét csak egy rakás levelet visz. A rakományát Navidadon veszi fel. Fagyasztott kagylót. – Peckes ismét elnevette magát. – Neki kell egy óra, hogy betankoljon, és még egy, hogy kialudja magát.

– Micsoda?

– Egy csomó haverja van itt. Beülnek Cyrilhez, rumozgatnak, és hazudoznak. Ő nálunk érzi magát otthon. Odaát Miamiban képtelen beilleszkedni. Klórkölyöknek meg Színtelennek csúfolják, néhányan még Fehér Niggernek is. Valamikor a Bahama-szigetekre járt, de ott úgy bántak vele, mintha leprás volna – fehér embernek túl fehér, színes bőrűnek meg túl színes. Az ottani feketék azt képzelik, szerencsétlenséget hoz rájuk. Itt olyannak fogadják el amilyen – ugyanolyan emberi selejt, mint ők maguk.

– Mikor van a legközelebbi gép?

– Kedden, de az Haitira megy. Ne izgassa magát. Hófehérke elég óvatos. Mindig kialussza magát, mielőtt gépre ülne. Justin látva apja megrökönyödött arcát, azt mondta: – Ne izgulj, apa. Megmutatta nekem, hogyan működnek a dolgok. Úgy érzem, be tudnék helyette ugrani, ha muszáj.

Maynard halványan elmosolyodott, és megpaskolta Justin vállát. – Ez megnyugtató.

Megálltak a DC-3 szárnya alatt. Hófehérke kijött az épületből, ásított egyet, és föltette a napszemüvegét.

– Látja? Aludt – mondta Peckes. – Nem lesz itt baj.

Hófehérke egy csomó borítékkal a hóna alatt a repülőgép felé ballagott. Határozott, biztos léptekkel haladt előre. Egy kicsit még túl biztosan is, gondolta Maynard. Nagyon odafigyel minden lépésére.

– Hogy van? – kérdezte Peckes Hófehérkétől.

– Csúcsformában, főnök. – Hófehérke az ajtóhoz tessékelte Maynardot és Justint.

– Menjünk innét. Ezen a napon teljesen kiszárad az ember.

Peckes integetett Maynardnak, és azt mondta: – Aztán jöjjön el máskor is hozzánk!

Maynard visszaintegetett. Az ajtóban megtorpant.

– Mozogjon már, jóember! – szólt rá Hófehérke. – Haza akarok érni sötétedésre.

Maynard kelletlenül feltolta Justint a lépcsőn, aztán ő is bebújt az üres repülőgéptörzsbe.

A rakományától megszabadított repülőgép gyorsan fölemelkedett a kifutópályáról.

– Szállj föl szépen – mondta Hófehérke. – Nem pöccintette be a kapcsolót. – Szállj föl szépen!

Justin Hófehérkére nézett, utána az apjára, aztán ismét a pilótára.

– Megnyomjam?

Hófehérke megnyomta a gombot. – Kerekek be!

Négy kapcsoló volt egymás mellett, és Justin nem tudta, melyiket nyomja meg. – A kutyafáját, fiam! – mondta Hófehérke, és behúzta a kerekeket. – Mióta repülsz?

A repülőgép magasabbra emelkedett. – Akkor most hová megyünk? – kérdezte, miközben előrenyúlt, hogy bekapcsolja a robotpilótát.

– Navidadra? Eegen, Navidadra. – Beállította az iránytűt, megnyomott egy másik gombot, aztán horkant egyet és behunyta a szemét.

Justin hátrapillantott az apjára. Meg volt ijedve. – Most mit csináljak?

– Semmit. Szerintem, repül ez magától is.

Maynard az eget fürkészte. – Remélhetőleg nincs szél.

A repülőgép észak felé zümmögött. Így, ezerkétszáz méter magasban hideg volta fűtetlen pilótafülkében, amelyben nem volt légnyomáskülönbség-szabályozó berendezés sem. Valahányszor Hófehérke mélyen és hangosan elhorkantotta magát, vastag páraréteg ködösítette el az oldalablakot. Maynard észrevette, hogy Justin borzong. Levette a dzsekijét, és a fiúra terítette.

Justin rámutatott az apja hóna alatt lógó pisztolyra. – És ez?

– Csak ennél nagyobb gondunk ne legyen – felelte Maynard, és közben arra gondolt, mihez kezdene, ha Hófehérke nem ébredne fel.

Justin megérezte apja aggodalmát. – Ha északnyugatnak fordulunk, legalább tudjuk, hogy arra van a szárazföld.

– Tudom. Klasszul repülünk. – Maynard mosolyt erőltetett. – Lesz majd miről mesélned az iskolában.

– Nem fogják elhinni.

– Maynard belenyúlt az inge zsebébe, és kivette az ólomgolyót.

– Majd megmutatod nekik ezt. Akkor kénytelenek lesznek elhinni.

– Hát… – Justinnak tetszett az ötlet. – Elintézted, amit akartál?

– Részben, nem mindent. De ott egye meg a fene, akkor is volt egy kis kalandunk, nem igaz? Szórakoztatóbb, mint a zongoraóra.

– Az tuti. Mit mondasz majd a Todaynél?

– Hogy nincs sztori. Legalábbis egyelőre. Hozzászoktak már az ilyesmihez. – „De azért”, intette óva magát Maynard, „nem árt, ha kirukkolok valakivel az őszi divatcímlapra. Akárkivel.”

A repülőgép a Caicos-szigetek központja fölött szállt. Balra, Nyugat-Caicoson Maynard megpillantotta a szekta menedékházát. Navidad előttük emelkedett. Lassan körvonalazódott egy X alakú tisztás: a repülőtér.

Megrázta Hófehérke vállát. A pilóta fölébredt, megdörzsölte szemét, és végigjáratta nyelvét szuvas fogsorán.

Maynard lemutatott: – Navidad!

– Szuper! – Hófehérke pislogott, és ásított egyet. Kikapcsolta a robotpilótát, és átvette a kormányt.

Az észak felől fújó szél segített neki tájolni magát a leszállópályára. Ellenőrzésképpen körülnézett, nincs-e a levegőben másik gép, aztán előretolta a kormányrudat. A gép orra lefelé dőlt.

Már csak hatvan méter magasan voltak, és még mindig ereszkedtek lefelé, amikor egy apró férfialak rohant a kifutópályára, és mindkét karjával integetve távozásra szólította fel a gépet. Hófehérke visszahúzta a kormányrudat, gázt adott mindkét motornak, mire a gép fölemelkedett, és tovazúgott a szántóföldek fölött.

– Ez meg mi a fenét akar? – mormogta Hófehérke. Kétszer megkerülte a szántóföldet, és közben lefelé bámult a kifutópályára. – Nem látok roncsot.

– Miért nem kérdi meg az irányítótornyot? – kérdezte Maynard.

– Jó gondolat. Majd ha állíttat nekem egyet – röhögött Hófehérke.

– Semmi sincs odalent, csak egy pecsenyesütő bódé meg egy pasas a kagylórakománnyal.

Hófehérke egy másik kifutópályára állt rá. A férfi még mindig odalenn állt, és hevesen integetett. A pilóta megrázta a fejét. – A hapsinak nyilván nincs ki mind a négy kereke.

– A gépnek sem! – üvöltötte Justin, miközben a repülő egyre lejjebb ereszkedett, s odalent a férfi elfutott.

Hófehérkének egy teljes másodpercébe került felfognia a közlést, úgyhogy már túl késő volt. A föld lassan, de rendíthetetlenül emelkedett alattuk.

– Jól nézünk ki – mondta halkan Hófehérke.

Maynard előrezökkent, és mindkét karját Justin köré fonva nekiszorította a kárpitozott ülésnek.

A hátsó kerék a földnek ütközött, és egy másodpercig a földet érés normálisnak tűnt. Azután a gép hasával rácsapódott a leszállópályára. A fém egy érdes köszörűkövön csiszolódó életlen balta tiltakozásával súrlódott végig a sikoltó mészkövön. Szegecsek szakadtak ki, lemezek gyűrődtek vissza.

A gép jobbra billent. Az egyik szárny vége beakadt, kicsavarodott és leszakadt. A gép lomhán forgott a saját tengelye körül, önmagát kormányozva, aztán balra billent, és összezúzta a bal szárnyat is. Maynard, székestül átölelve fiát, küszködött a visszahúzó centrifugális erővel. Hallotta, hogy a másik szárny is leszakad, és a géptörzs tovább bukdácsol. Benzinszagot érzett.

A gép orra a talajnak ütközött, hatalmas mészkődarabokat gyalulva ki a leszállópályából. A szélvédő összetört.

Maynard iszonyú hőséget érzett. Égett bőrszag csapta meg az orrát – ez ám a disznóölés, gondolta.

A repülőgép megpördült és megállt. Sustorgó hang hallatszott, és fölvillant egy fény.

Maynard nem nézett hátra. A hőség előrehajtotta. Kikapcsolta Justin biztonsági övét, azután maga előtt tolva a fiút, kituszkolta a kitört szélvédőn át.

Justin végigcsúszott a gép orrán, és lehuppant a leszállópályára.

– Eredj! – üvöltötte Maynard. – Fuss!

Aztán ő is keresztülpréselte magát a szélvédőn, leugrott a földre, és Justin után szaladt.

Amikor úgy érezte, hogy már biztos távolban vannak a lángoló géptől, megállt és hátranézett.

Hófehérke fennakadt a szélvédőn. A gép hátulja már lángokban állt. A külső lemezek már lefelé olvadoztak, s a csontvázszerű bordázat vörösen izzott.

A látvány olyan volt, mint amikor egy kígyó lenyel egy nyulat; a gép centiméterenként csúszott egyre beljebb a tűz torkába.

Hófehérke a csípőjénél akadt be. Kicsavarodott testtel hadonászott, és rúgkapált.

Maynard visszarohant a géphez. Nem támadtak nemes gondolatai, és nem érzett elszántságot. Csupán egyetlen dologra gondolt: ki kell onnét húznia ezt az embert.

Fölkapaszkodott a gép orrára, és megragadta Hófehérkét a hóna alatt. Miközben a pilóta préselte magát előre, ő kifelé húzta, s a test pár pillanat múlva kipréselődött a törött ablakon. Maynard, Hófehérkével együtt hátrazuhant a kifutópályára. Föltápászkodtak, elfutottak, aztán megálltak Justin mellett, és mindketten zihálva, kimerülten, döbbenten nézték, ahogy a repülőgép orrát is elborítják a lángok. Justinon még mindig rajt volt apja dzsekije. Levette és ráakasztotta apja bal vállára, hogy eltakarja a pisztolytáskát.

Maynard kinyújtotta a kezét, és megölelte a fiút.

Végül a gép egy morajló sóhajjal belerogyott a lángtengerbe.

– Ez aztán a meglepetés! – kiáltotta Hófehérke. – Életben maradtunk!

VIII.

A kihallgatás egy órán át tartott, melynek során Wescott őrmester, a két főből álló navidadi rendőrségrangidőse főként Hófehérkét faggatta.

Wescott őrmestert kellemetlenül érintette a baleset. Nem szerette, ha rendkívüli események zavarják meg mindennapi rutinját. Az ilyesmi csak azzal járhat, hogy tiszteket szabadítanak rá Nagy-Turkről, akik majd belekötnek a baleseti jelentésbe, és hatáskörüket túllépve olyan dolgokat is megpiszkálnak, amelyek tulajdonképpen nem is rájuk tartoznak. Amikor Wescott kiment a helyiségből nyomtatványokat keresni, Hófehérke elmondta Maynardnak, hogy az őrmester szedi a vámot, és a különféle engedélyekért kirótt illetékeket, de a bevételnek csak egy töredékéről készít számadást. Megrögzött bürokrata – gőgös a beosztására, elvakult a hatalmától –, és egy egész könyvet lehetne írni a szigeten folytatott üzelmeiről.

Maynard szemében Wescottnak már a puszta megjelenése is a korruptságot bizonyította: groteszkül kövér volt, mindkét csuklóján aranyórát viselt, és valósággal bűzlött a különféle pacsuliktól.

– Szép kis kalamajkát csinált itt nekem – mondta ingerülten Hófehérkének. – Nem fogom magának elfelejteni.

– Többet veszített, mint gondolná, Wescott. Hoztam egy láda konyakot a maga számára.

Maynard sejtette, hogy Hófehérke hazudik, mivel a kérdésekre is hazugságokkal válaszolt. Például: a gép hidraulikus berendezésének hibája miatt zuhant le; a jelzőfények szerint a kerekek kint voltak; bár látta az őt távozásra felszólító férfit, kényszerleszállást kellett végrehajtania, mert kevés volt az üzemanyaga; továbbá Maynard és a gyerek nem utasok voltak, hanem a miniszterelnök vendégei Nagy-Turkön, akiknek sürgősen vissza kell térniük Floridába egy jótékonysági kiküldetésről, mert a fiúnak orvosra van szüksége.

– És azt ki fogja megfizetni, hogy szétrombolta a leszállópályámat?

– Majd a Tropic Airways.

– Az soha nem fizet semmiért.

– Akkor a Tropic Airways biztosítója. Szóljon a sógorának, hogy söpörje be a bulldózerrel a bozótba.

Wescott bólintott.

– A bulldózer nem olcsó mulatság, az tény.

Maynard Justin karjára tette a kezét, és megerősítette Hófehérke egyik hazugságát: – Nekünk orvoshoz kell mennünk. Mikor juthatunk tovább innét?

– Szerdán, vagy csütörtökön.

– Nem. Holnap! – erősködött Maynard. – Bérelek egy gépet.

Wescott hallgatott, és közben azon spekulált, mennyi sápot húzhatna egy bérelt gép árából.

– Megtudhatnám, kicsoda maga? Idejön a szigetemre, lerombolja a leszállópályámat, és még követelőzik?! Maga akkor megy el innét, amikor én megengedem!

Ne haragudjon – mondta Maynard. – Nagyon ideges vagyok, a gyerek…

Justin csúfondáros pillantást vetett apjára, csak hallgatott.

– Jól van – mondta megenyhülve Wescott. – Mondok én magának valamit. Ha beteg, lehet, hogy jobban lesz. De az is lehet, hogy meghal. Ha meghal. Lehet, hogy lesz másik gyereke. Ilyen az élet.

Hófehérkének volt egy szeretője Navidadon, aki a sziget egyetlen fogadójában, a Vasmacskában szobalánykodott. Hófehérke elmondása szerint férjes asszony volt, de a férje matrózként szolgált a külső szigeteket ellátó hajón, és csak hébe-hóba tartózkodott otthon. Az asszony hasonló helyzetben lévő barátnőitől eltérően nem kezdett ki a bennszülött férfiakkal, mert az efféle kapcsolatok társadalmi bonyodalmakat szültek. A Hófehérkéhez hasonló futó vendégekkel viszont jól elszórakozott, ugyanakkor érzelmileg hűséges maradt a férjéhez.

Hófehérke Wescott CB-rádióján fölhívta a lányt, aki elintézte, hogy Maynard és Justin szobát kaphasson éjszakára a Vasmacskában.

Taxival mentek a fogadóhoz, egy viharvert Corvairrel, amelynek különféle autókból és segédmotorokból kibelezett alkatrészekkel és szerkezeti elemekkel nyújtották meg az élettartamát, mint a rétestésztát.

Ahány kereke volt, annyiféle méretű – úgy sántikált a földutakon, mint egy nyomorék.

Justin apja ölébe hajtotta a fejét, és a zötykölődés, a fedetlenül hagyott motor berregése és a levegőben kavargó por ellenére elaludt.

Maynard bevitte Jusint a szobába – a domboldalon fél tucat kétszemélyes bungaló állt, amelyek egy primitív, víz felől megközelíthető motorcsónak benzintöltő állomásra néztek – és befektette az ágyba.

Hiába kérdezgette, éhes-e, szomjas-e, a fiú semmire nem ébredt fel, és meg sem moccant, amikor apja vizes ruhával letörölgette az arcára és ajkaira vastagon rászáradt port.

Maynard homlokon csókolta, aztán fölsétált a dombtetőre a bárba. A bár egy kocka alakú, falemez burkolatú helyiség volt, amelyet halászhálókkal, rákfogó kosarakkal és dilettáns, „bennszülött” festményekkel díszítetek. A bárpultot egy pecsétes, durván megmunkált furnérlemez alkotta, és faltól falig ért. A műanyag-króm bárszékek olcsó, fantáziátlan darabok voltak.

Egy fülsiketítően hangosra állított zenegép zagyván egymásba folyó melódiákat bömbölt: Reggae-t, countryt, Elvis Presley-t vegyesen. A helyiség tömve volt táncolókkal; valamennyi fiatal volt és fekete bőrű. Ki motoroscsizmát, ki szandált, ki tűsarkú cipőt viselt. Ki miniszoknyában, ki forrónadrágban, ki Gatsby-ben ropta. Afro-frizurák, bodorított hajfürtök, pomádézott lófarkak váltakoztak. Sajátos egyvelegét nyújtották a különféle korszakoknak és kultúráknak ezen a helyen, amelynek egyáltalán nem volt kultúrája. Afrikai örökségükből kiszakított és az összes többi modelltől elszigetelt nemzedékek voltak. Nem voltak előttük példák, amelyekkel versenghettek, sem divathóbortok, amelyeket követhettek volna. Ízlésüket a miami ügynökök határozták meg. Ami nem kellett a piacon, azt tömegével, szinte fillérekért fölvásárolták, komppal a szigetre szállították, és óriási haszonnal eladták.

Maynard utat tört magának a bárpulthoz. A fekete fejek erdejéből kivilágítottak Hófehérke platina fürtjei. Maynard a könyökével verekedte át magát a bárpult mellet Hófehérkéhez, de megtorpant, amikor látta, hogy a pilóta alkoholmámorosan, önfeledten csókolózik egy lánnyal.

Egyetlen üres szék volt a bárpultnál, egy hosszú ősz sörényű, fehér bőrű férfi mellett. Maynard leült, és rendelt egy dupla skót whiskyt. Érezte, hogy a férfi rászegezi a tekintetét. Nem futólagos vagy diszkrét pillantást vetett rá, hanem egyenesen felé fordult, úgy bámulta.

Maynard igyekezett másfelé nézni – a pultra, az italára, a plafonra, bárhová; feszélyezve érezte magát.

– Hello! – mondta hirtelen, szembefordulva a férfival.

Az felvonta a szemöldökét.

– Igazi, hamvából kiemelkedett főnix.

– Tessék? – értetlenkedett Maynard.

– Megtisztult a tűztől. Maga ma szembenézett Istennel, és életben maradt, hogy elmesélhesse. – A férfi elmosolyodott. – Egy hajszálon múlott az élete.

– Szóval hallott róla.

– Hallottam. Valóságos izgalomharsona volt ez a mi dög unalmas életünkben. Ezért azt akarjuk, hogy legyen vér, hogy megrémülhessünk, halál, hogy szerencsésnek érezhessük magunkat, emlékek, amelyeket a gyerekek összegyűjthetnek. Az unalom vámpírokat szül.

– Akkor csak sajnálni tudom, hogy csalódást okoztam magának.

– Ami magának szerencse, nekünk szerencsétlenség. Vissza a halleveshez meg az önkielégítéshez. Meddig marad itt?

– Remélem, csak holnapig. Ha sikerül repülőgépet bérelnem.

– Ha Wescotton múlik, megvárja, amíg egy olyan pilótát talál, akiről legalább száz dolcsit leakaszthat. Nyavalyás nigger! – A bárpultra csapott, mire a csapos megtöltötte a poharát ginnel. A tengerész bajtársamnak is egyet, ennek, ni.

– Köszönöm, de nekem aludni kell mennem – szabadkozott Maynard.

– Ugyan már, öregem! Elég ideje lesz az alvásra, ha hazaérkezik. Töltsön csak a fiúnak Clarence, hadd szálljon a gőz a fejébe, aztán majd kifaggatom, mi újság a Nagy Kupiban.

Maynard a csapos felé tolta a poharát. – Kösz – mondta a férfinak. – Blair Maynard vagyok.

– Tudom. És a Todaynél dolgozik. A tamtamok mindent hírül adnak.

Szemlátomást nem állt szándékában bemutatkozni, így Maynard megkérdezte:

– És maga kicsoda?

– Én? – A férfi sértődöttnek tettette magát. – Az Izgalmas Szigetlakó vagyok, akivel az emberek találkozni akarnak a kétdolláros déltengeri kocsmalátogatáskor; az összetört álmok rumáztatta doboza. A napszúrástól hibbant bölcs, aki egy pohár italért csodálatos történeteket sző arról, hogy mi minden lehetett volna belőle, ha a Sors – az a céda – nem taszítja mélybe élete delén. Untatom? Nyugodtan lehet őszinte, én vastagbőrű vagyok. És ez jól is van így.

Maynard elnevette magát. – Mi a neve?

– A nevem? Hogy mi a nevem? Az, aki a nevem ellopja, bóvlit kap, de aki az erszényemet lopja el… az tolvaj. Nevezzen, ahogy akar, és bízza a fantáziájára a személyes megítélést. A nevem mellesleg Windsor. Egyel több rejtély: valóban őfelsége, Anglia Királynője távoli rokona vagyok – amolyan fekete bárány, akit botrányai miatt a gyarmatokra száműztek –, vagy csak én találtam ki, mert egy nyomorult levantei vagyok, aki kékvérű északinak akarja feltüntetni magát?

– Árulja már el a nevét, semmi baja nem lesz tőle – bíztatta Maynard.

– Azt már nem! Elrontanám a szórakozását. Magának kell eldöntenie, hogy mi az, ami igaz, és mi az, amit kicsit megmásítottam.

Maynard megpróbált elmosolyodni, és fáradtan azt mondta: – Az igazat megvallva…

Windsor felemelte a kezét. – Ne mondjon többet! – Lecsapta a poharát a bárpultra. – Clarence! Még egy szíverősítőt! Egyet meg az én szellemi sötétségben élő áldozatomnak! Nyilván elfogadja, ha én fizetek! Ne nézz már ilyen ravaszul, te mongúz! Az én szavam garancia, nem tudod? – Windsor előhalászott a zsebéből egy köteg gyűrött bankjegyet, és kiterítette a bárpultra, azzal ismét Maynardhoz fordult. – Rendszerint mindig az történik, hogy mire én elunom magam, a hallgatóságom is elálmosodik. De olyan régen beszélgettem úriemberrel… – Elhallgatott és elvigyorodott. – Jézusom, ezt egész őszintén mondtam!

Maynard bágyadtan elnevette magát. – Miért, ritkán fordul elő ilyesmi?

– Nálam? Naná! Egy Izgalmas Szigetlakónak rejtélyesnek kell lennie, márpedig a rejtély egy csomó hazugságot is feltételez.

– Tényleg Windsor a neve?

– Azt hiszem. Azazhogy igen. Már olyan régóta viselem, hogy akkor is az, ha nem az. Tud követni? Olyan sokat fecsegek összevissza, hogy néha már magam is elhiszem a saját meséimet. De ezt a nevet már annyiszor elismételtem, hogy biztos vagyok benne, hogy igaz. Valamikor Norman állt előtte, de azt eltöröltem. Szóval eredetileg Norman Windsor voltam.

– Mióta él itt?

– Itt születtem. Ha hiszi, ha nem, születnek itt is emberek. Mármint fehér emberek. Elmentem tíz-húsz évre szerencsét próbálni. De Fortuna asszony hátat fordított nekem. Jobban mondva, a diákjaim fordítottak nekem hátat. És akkor visszatértem ebbe a mostani rothadó rendszerbe.

– Tanító volt?

– Pedagógus voltam; betűrágó lettem és az is maradok. Kitüntetéssel diplomáztam antropológiából – akárhogy is csodálkozik, ez tény –, meg akartam osztani tudásomat a fiatalokkal. Meg akartam velük ismertetni a maják csodáit, a sumérok művészetét, a druida kultuszok szellemeit. Mert a jelenünk túl büszke önmagára. Azt képzeljük – micsoda durva önhittség! –, hogy ami van, csakis jobb lehet annál, ami azelőtt volt. Hamis érvelés pedig, miszerint a növekedés és változás egyben fejlődést is jelent. A daganat is növekszik és változik. Nos, ilyen rákosan fejlődött a mi civilizációnk is. Az egyszerű, jól működő társadalmak rothadnak az újítás daganatától, mely újítást a „demokrácia”, „emberi jogok” és „emberi méltóság” üres szólamaival indokolják. Emberi méltóság? No hiszen! Hát mi a méltóság egy falánk állatban, amelynek minden célja a fennmaradás, és testi vágyainak kielégítése?

– Most már értem, miért keveredett bajba a tanár úr – mondta elmosolyodva Maynard. – A keresztény újjászületés divatban van, de nem divat új Machiavellinek lenni.

– A fenébe Machiavellivel! – csattant fel Windsor. – Ostoba digó firkász, aki annyira viszont már nem volt tökös, hogy a gyakorlatban is megvalósítsa, amit hirdetett! Egy senki volt az! Fogadok, hogy maga se tud olyan társadalmat mondani, amelyik megfelelően működik, ahol mindenki megkapja, amit megérdemel, és senki sem akarja a másikat rászedni, következésképp nem is teszi.

Maynard egy pillanatra fontolóra vette a kérdést. – És az amik?

– Az amik? – hördült fel Windsor. – A keresztény erkölcs elferdített változatának hívei? No hiszen! Vegye tudomásul, hogy az egész világon pontosan három és fél tiszta társadalom van. A felet az Ozark tó sűrű erdeiben élő csoport képviseli, aki még mindig az Erzsébet korabeli angolt beszéli. A két legtisztább meg a Fülöp-szigetek dzsungelében él. Az egyik a tasadajok, akiket 1971-ben fedeztek fel – kőkorszaki körülmények között. A másikat a barlanglakó taotbatókat tavaly fedezték fel, akiknek primitív társadalma isten tudja hány száz vagy ezer évig állt fenn változatlanul. A felfedeztetés mindkét népet el fogja pusztítani. Ez mindig így szokott történni.

– És a harmadik? Azt mondta, három és fél ilyen van!

Windsor rábámult egy pillanatra, aztán ivott egy kortyot a ginjéből. – Nem érdekes. Már megint csak összevissza fecsegek. Mellesleg birtokom is volt, amíg az egyik főiskolai tanács rágalomhadjáratot nem indított ellenem.

– És most mit csinál?

– Ezt-azt. Horgászom. Hajót kölcsönzök. Fekszem egy fa alatt, és várom az egyszeri utazásra szóló jegyet az Eldorádóba. – Egy pillanatra elhallgatott, majd egyenesen Maynard szemébe nézett. – Mi az a kincset érő téma, ami miatt a Today ide küldte magát?

– Azt hittem, a tamtamok ezt is hírül adták.

– A tamtamok is dadognak néha. Valami forró sztori? Navidadi specialitás? A caicosi karnevál? A paradicsomi erkölcsök? Vagy egy rémhír? – Windsor arcizmai megrándultak. – Későre járhat. Nem baj. Ne mondja el, ha nem akarja. A titok olyan poggyász, amely nélkül jól megvagyok.

– Aligha titok – mondta Maynard. – Bárcsak tudnék annyit, hogy titkom lehessen.

Röviden Elmondta Windsornak, hány hajó tűnt el, majd Florióval és Peckessel folytatott beszélgetéseit. – S ami a legelkeserítőbb – jelentette ki elbeszélése végén –, nem hiszem, hogy itt bármiféle elleplezésről lenne szó. Csupán tudatlan és nemtörődöm emberekről.

– Így igaz – bólintott határozottan Windsor. – Az én ébenfekete testvéreim nem képesek titkot tartani. Valamelyiknek mindig eljár a szája, ha másért nem, hát azért, hogy akasztófán lássa a riválisát. Biztosíthatom, hogy itt legföljebb egy-egy orvhalászhajó elsüllyedése vagy egy kis kábítószer-spekuláció bővíti a választékot. Ez nem valami fölemelő dolog, de így igaz.

– Úgy látszik, maga biztos a dolgában.

– Az is vagyok. Régen megtanultam már, hogy ne keressek szilárd testet minden árnyék mögött. Most pedig – azzal fölhajtotta maradék italát, és leszállt a székről – mennem kell az álom istenének ölelő karjaiba. Mondanám, hogy „au revoir”, de maga reggel elutazik. Így hát: „adieu”.

– Köszönöm a meghívását.

– Igazán örömömre szolgált. – Windsor tett egy lépést, aztán megtorpant, mint akit valami nem enged tovább. – „Imádba legyenek foglalva az összes ginjeim.” – Felröhögött.

Maynard elnevette magát, és feléje emelte a poharát.

Windsor megpaskolta a vállát. – Kár, hogy elmegy. Annyira élvezem, hogy nagyra becsülnek.

Maynardot Justin ébresztette fel mély álmából, aki a vállát rázva azt suttogta:

– Hol a pisztoly?

– A párnám alatt. Miért?

– Az a rendőr van az ajtóban.

Maynard föltápászkodott az ágyból, és kinyitotta az ajtót. Wescott őrmester állt előtte, pufók arca fénylett a verejtéktől. A feje körül szúnyogok köröztek.

– Megvan a gépe – mondta.

– Tényleg? Hány órára?

– Tizenegyre… holnap.

– Miért nem mára?

– Senki sem volt rá hajlandó.

Maynard már-már vitatkozni kezdett, de idejében kapcsolt, hogy értelmetlenség lenne. – Jól van, de akkor ma telefonálnom kell.

– Nincs telefon. Elromlott.

– Akkor hogy intézte el nekem a repülőgépet?

– Egy pasas volt itt ma reggel a repülőtéren.

– Egy gép volt itt ma reggel, és maga nem szólt nekünk?

– Úgy sem vitte volna magával.

– Úgy érti kevesellte a maga által fölajánlott összeget?

– A szentségit! Mit képzel maga rólam? Szívességet akarok tenni magának, maga meg…

– Én elfogadtam volna az ajánlatát.

– Most már késő. Adjon száz dollárt.

– Mire föl? Csak holnap lesz itt a repülőgép.

– Fő a bizalom! Vagy a pasas nem fog visszajönni.

– Őrmester… szórakozzon a nénikéjével.

Wescott kinyújtotta a kezét, és megfogta Maynard könyökét.

– Úgy látom, jobb lesz, ha lecsukom magát, amíg megjön a gép.

Maynard először Wescott kezére, majd apró szemébe nézett.

– Ha nem veszi le rólam tüstént a kezét – jelentette ki higgadtan –, kitöröm azt az átkozott nyakát.

Wescott elengedte. Maynard visszalépett a szobába, és bevágta az ajtót.

– Ezt rosszul tetted – mondta Justin. – Most aztán soha nem lesz repülőgépünk.

– De lesz. Kell a disznajának az a száz dolcsi. – Leküzdötte dühét. – Hát akkor… halottad, mi az ábra, öcsi. Mit akarsz ma csinálni?

– Hát nem értesz engem, apa? – Justin, úgy látszott, menten sírva fakad. – Anya leszedi a fejemet!

– Ugyan már, Justin… – Maynard megölelte. – Ne izgulj annyira anya miatt. És egyáltalán, semmiért. Akarsz horgászni?

– Hiszen botom sincs.

– Majd kerítünk egyet. Van késünk, faragunk vele. Bérelhetnénk egy csónakot is. Fogtál már barrakudát? Hogy tudnak azok küzdeni!

Reggeli után a partra mentek, hogy megérdeklődjék a lehetőségeket. A falon egy kopott, penészfoltos plakáton egy Mary Bath nevű hajó hirdetett csoportos horgásztúrákat.

Maynard a plakátra mutatva megkérdezte a tisztviselőt: – Mennyibe kerül egy fél nap?

– Semmibe.

– Hát… akkor talán hozzájárulnék az üzemanyaghoz.

A tisztviselő kuncogott. – azért nem kerül semmibe, mert a pasas nem megy sehová. A hajó elromlott, a horgászbotok összetörtek, ő meg kilépett és elment.

– Akkor miért hagyják itt ezt a plakátot?

– Propagandából.

– Értem – mondta türelmesen Maynard.

– Horgászbotot hol lehet bérelni?

– Sehol.

– Jól van. Majd csinálok magamnak. És csónakot? Egy Whalert. Vagy egy Sailfisht.

– Egyik sincs. Windsor dokinak van egypár, de már ő sem ad bérbe.

– Nekem azt mondta, ad. Tegnap este.

A tisztviselő vállat vont. – Akkor lehet, hogy ad. Én itt már semmit sem tudok nyomon követni.

– Windsor hol lakik?

– Az út mentén.

– Melyiken?

– Hát az úton. Csak egy út van.

– Hogyan ismerem meg a házát?

– A hangjáról.

– A hangjáról?

A tisztviselő bólintott. A pult alá nyúlt. – Ha oda megy, vegyen ebből egy adagot. – Egy doboz „Sűrű Erdő” rovarriasztót nyújtott Maynard felé.

– Köszönöm. – Maynard befújta magát és Justint a rovarriasztóval, aztán visszaadta a dobozt a tisztviselőnek.

– Van ötven centje?

Maynard elmosolyodott. – Ötven cent egy adag?

– Huszonöt. Maga kettőt vett.

Maynard benyúlt a zsebébe. Nem volt aprója. – Sajnálom, de nincs.

– Akkor pechem van. – A tisztviselő megrázta a fejét. – Lett volna hová tennem azt az ötven centet.

Az utat – amely egy bozótot kettészelő földút volt – kaktuszok, fügefák, és vadszőlő szegélyezte. Felhőkben rajzottak rajta a szúnyogok, amelyek a part menti mocsarakból keltek szárnyra hirtelen, és süvítettek keresztül az úton. A sűrű, olajos rovarűző szer megtette a hatását: a vándorokat megrohamozni készülő rovarok a szabad bőrfelülettől néhány centire megtorpantak, és a vegyszer szagát megérezve, mintegy vezényszóra, tovadöngicséltek a bozótba. A lombok zümmögésektől, rikkantásoktól és éneklő madarak hangorgiájától elevenedtek meg.

Már csaknem egy kilométert gyalogoltak. Az arcukról lefelé csorgó verejték lassanként lemosta róluk a rovarriasztót, mire egyes szúnyograjok elszemtelenedtek.

Maynard már éppen arra gondolt, hogy visszafordul, amikor egy éles, kitartó, ritmikus – minden bizonnyal mesterséges – zümmögés ütötte meg a fülét. Motorhang volt, és jobb felől hallatszott. Maynard lábujjhegyre ágaskodva átnézett a bozót fölött. Semmit sem látott.

– Ott egy ösvény – mondta Justin.

Szúnyogok hada vette körül őket, lecsaptak a fülükre meg a ruhájuk ujja és a hónuk alá. Apa és fia vakarózva, csapkodva futásnak eredt, bízva abban, hogy dühöngő tiltakozásukkal elriaszthatják az erőszakos támadókat.

Az ösvény végén mindössze egy motorház látszott, amelyből a hangos berregés jött. Messzebbre egy dombháton túl néhány csónak horgonyzott egy rozoga fapillérhez kötve.

Windsor háza a földbe volt süllyesztve, lapos betonfedelét homok fedte. Korláttal ellátott lépcsősor vezetett le az óriási tikfa kapuhoz, amelyen egy kifényesített sárgaréz karika díszlett. Egy kaputelefon volt a betonba ágyazva az ajtó mellett. Maynard megemelte a rézkarikát, és visszaejtette a tikfára.

Windsor hangja recsegett ki a kaputelefonon: – Hordja el magát, maga etióp! Tárgyalok! Ha elad, nem veszek! Ha venni akar, nem adok el! Se vevő, se eladó nem vagyok! Takarodjon!

Justin a heves szóáradat hallatán azt kérdezte apjától: – Eez kölcsönöz csónakot?

Maynard elmosolyodott, és megnyomott egy gombot a kaputelefonon. – Táviratot hoztam egy… egy rumáztatta ereklyének.

Maga az Mencken? – kiáltotta Windsor. – Mi újság Saccóról és Vanzettiről? Kitartás! Bevasaljuk mi még azokat a guinea-ket. – A kaputelefon kikapcsolt, és néhány másodperc múlva kinyílt az ajtó. Windsor kimonót és hegyes orrú selyempapucsot viselt. – Tessék! Tessék! Épp egy piknikről álmodoztam Makedónia valamennyi örömfiújával. – Megpillantotta Justint. – Ó, bocsánat! Maga hozott magának örömfiút.

Maynard bemutatta Justint Windsornak. Justin karikára nyílott szemmel kezet fogott vele, és megkérdezte: – Mi az, hogy örömfiú?

– Semmi, fiam, semmi. Tudod, mi az az örömapa? Nahát, annak a fia! Jöjjenek be. Kapnak egy korty mézes bort, és iszunk az istenekre!

A ház egyetlen, kilencszer tizenhét méteres helyiségből állt. Falait tikfaburkolat borította, és fényűzően volt bebútorozva – nem éppen egységes stílusban. Az ebédlőrészben XV. Lajos stílusú, a nappali területén spanyol koloniál, a hálószoba sarokban modern dán bútorok álltak, a konyharészben egy acélborítású húsvágó asztal. A falakon olajfestmények, bekeretezett középkori iratok, itt-ott muzeális értékű primitív szobrok – amelyeket lakkréteg védett az időtől és a kopástól – és könyvekkel megrakott mahagóni könyvespolcok.

A házban – amelynek szigetelését a homok, légszabályozását pedig a generátor biztosította – az állandó hőmérséklet huszonegy fok volt. Maynard álmélkodva nézett körül a helyiségben.

– Ez hát az én kis kuckóm itt a pokol fenekén – mondta Windsor. Kitárta a karját. – Maga előtt látja az életemet. Egy guberáló patkány palotáját.

– Nagyon szép. Szigetlakó létére pompásan él.

– Takarékos ember vagyok. Kevéske pénzzel kezdtem, ami megfiadzott, és mint tudjuk, a sok pénz még többet szül. de fájdalom! – és íme tragikus maszkom – mindet egy jó asszonynak és egy meleg szívnek adtam. – Elnevette magát. – Nos, hírnököm, mi újság a Rialtón?

– Csak holnap mehetünk tovább.

– Nem lep meg. Ez a Wescott egy pipogya alak. Én azonban tartom szerencsémnek, hogy itt rekedt. Együtt ebédelünk, miközben elkápráztatom egészen ifjúkori történeteimmel.

– Köszönöm, de mi csónakot szeretnénk bérelni.

Windsor Maynardra pillantott, összevonta a szemöldökét, majd elfordította a tekintetét. – Minek?

– Úgy döntöttünk, horgászni megyünk.

– Apa azt mondta, fogunk egy barrakudát – mondta Justin.

– Lehetetlen.

– Miért?

– Semmi értelme itt horgászni. Túl meleg van.

– Kimegyünk a mélyvízre, ott hűvös van.

– Nincs csónakom.

– Ugyan már – mondta Maynard. – Egy csomó csónakot láttam odalenn a cölöpnél.

– Azok nem valók a tengerre.

– Nézze… pár órát horgászunk, aztán visszajövünk, és nagyokat lódítgatunk magának, hogy miket foghattunk volna.

Windsor Maynardra nézett. Arcáról eltűnt a szívélyes maszk. – Nem!

– Jól van – mondta Maynard megütődve. – Elnézést a zavarásért. – Justinhoz fordult: – Gyerünk, öcsi, talán Hófehérke fel tud nekünk hajtani valamit.

– Ne! – csattant fel Windsor. Aztán megenyhült. – Kérem… tegyenek le erről.

– De miért?

– Veszélyes! Hiszen maga mesélte nekem, hány hajó tűnt el! Miért akarja kihívni maga ellen a sorsot?

– Én nem hajót akarok bérelni. Nem Haitiba akarok menni. Csak egy mérföldnyire a parttól, horgászni. Azon kívül, tudok magamra vigyázni.

– Kétlem.

– Ne tegye. – És Maynard ostoba vagánykodásból fölhúzta az ingét, s megmutatta a Whalter agyát.

– Maga bolond.

– Hófehérkétől is szerezhetek csónakot.

– Rendben van – sóhajtotta Windsor. – Majd adok én egyet. Legalább kipróbálja nekem, hogy bírja-e a tengert. Amit Hófehérke szerezne magának, azon még a macskámat se engedném ki. De meg kell ígérnie, hogy félóránként jelentkezik rádión.

– Megígérem. Fogunk egy fűrészes sügért, azután lakomát rendezünk.

Windsor cseppet sem volt víg kedélyű. Vesztükbe rohanó bolondokról motyogott, miközben kikísérte őket a házból.

New Yorkban, a Todaynél Dena Gaines éppen a reggeli postát válogatta széjjel – egy tucat meghívást ikszek és ipszilonok tiszteletére rendezett fogadásokra, új fogyasztási cikkek katalógusa, fényűző prospektusok a férfidivat forradalmasításáról, amit éppen a nyakkendőtű ideiglenes mellőzése jelentett, egy minta a Nyuszimelegítőnek elkeresztelt villanyfűtésű bugyiból –, amikor megcsörrent a telefon.

– Tessék, Horizont!

– Itt Mrs. Smith beszél, kérem Mr. Maynardot – mondta Devon titkárnője.

– Pillanatnyilag nincs itt. Óhajt üzenetet hagyni?

– Türelmét kérem. – Átkapcsolta Denát. Egy másodperc múlva Devon lépett a vonalba. – Hol van?

– Házon kívül – mondta Dena titkárnősen. – Mit mondjak neki, ha visszajön?

– Tudja, hol van?

– Nem. Tulajdonképpen nem.

– Miss. Gaines, pár perccel ezelőtt fölhívtak a fiam iskolájából. Justin nem ment be.

– Értem, asszonyom. – Dena asztalán megcsörrent a másik telefon.

– Adja nekem Blair főnökét!

– Máris, asszonyom. – Dena áttette Devont Hiller mellékére, aztán fölvette a másik kagylót. – Horizont!

– Kérem, Mr. Maynardot, Michael Florio vagyok…

– Pillanatnyilag nincs itt. Óhajt üzenetet hagyni?

– Megmondaná, hol tudom elérni?

– Nem, uram. Bár tudnám.

– Azt hiszem, én tudom.

– Tessék?

– A parti őrségtől vagyok. A hét végén beszéltem vele.

– Engedelmével, Mr. Florio, kapcsolom önnek Mr. Maynard főnökét. Úgy tudom, szeretne beszélni magával.

Dena átkapcsolta Floriót, aztán letette a kagylót, és bement Hillerhez.

A szerkesztő még mindig Devonnal beszélt. A másik vonal jelzőgombja közben villogott: Florio várt a kapcsolásra. Dena leült a Hiller íróasztalával szemközti székre.

– Nem, asszonyom – mondta Hiller –, még nem. Maynard ma valószínűleg később jön be. Lehet, hogy valami zűr van a washingtoni ingajárattal… Nem tudom biztosan. Ezt üzente nekem legutoljára a hét végén… Én megértem, de egy nap hiányzás miatt még nem dől össze a világ… Hogyne, mihelyt megtudok valamit. Megígérem.

Hiller letette a kagylót, és azt mondta Denának: – Mit képzel ez, mi vagyok én, szárazdajka? A gyerek egy fél napot hiányzik az iskolából, és erre már a flottát akarja riasztatni velem.

Dena elmosolyodott. – Várják a másik vonalon.

– Micsoda? – Hiller megnyomta a villogó gombot, bemondta a nevét, aztán pár másodpercig hallgatott.

– Tényleg azt hiszi, hogy odamentek? – kérdezte Floriótól. – Nem, én nem küldtem oda… Igen, nekem dolgozik, érdekli a sztori, de én azt mondtam neki, hogy az irodánkhoz forduljon. Azért fizetik őket… Ő már nagyfiú, kapitány úr… tudom, de biztosan óvatos lesz, ha másért nem, hát azért, mert vele van a gyerek… maga tréfál! Nem én dolgozom a parti őrségnél, hanem maga! Nekem nincs hajóm, amit csak úgy ripsz-ropsz utána küldhetnék, arról nem is beszélve, hogy mire föl… Nézze, kapitány úr… négy évvel ezelőtt volt egy sportrovat-vezetőnk, aki egy szép napon nem jött be dolgozni. Csupán egy cédulát hagyott hátra, amelyre a következőt írta: „Elsétálok innen, mielőtt még kiugranék az ablakon.” Se a felesége, se a gyerekei… senki sem tudta, hová tűnt. Hat hónapot és csak a jó isten tudja mennyi pénzt belefeccöltünk a keresésébe. De nem találtuk meg. Én csak azt tudom, hogy Maynard megpattant, és hülyének néz bennünket… Hogy mit jelentsen ez? A beosztottam, kész, passz. Hál’ istennek nem a rokonom. Igen, jó… mindenképpen… igen, legyen szíves.

Hiller letette a kagylót, és fölkiáltott: – Te jószagú úristen!

Összetolta a papírokat az asztalán.

– Hol van? – kérdezte Dena.

– Az a hülye a parti őrségtől azt hiszi, hogy valami Turks-és akármi országba ment. Maynard nekem csak azt mondta, hogy esetleg Washingtonba repül. Mi ütött belé? Én mondtam neki, hogy ne menjen! Mondtam neki, hogy maradjon itt, és végezze a munkáját! De nem, az neki nem elég! Kóborlovag-komplexusban szenved! Pedig jobban tenné, a fene enné meg, ha visszajönne a munkahelyére, amíg még van neki! – Hiller beletúrt az asztalán lévő paksamétába, és előhúzott egy újságkivágást. – Hajósztori kell? – Dena elé tolta a cikket. – Tessék, itt van!

– Mi ez?

– Brendan Trask visszavonul, vitorlát bont és egyéves világkörüli útra indul. Ez, kérem, címlapsztori a javából! Az a pasas, aki gyakorlatilag föltalálta a tévéhíradót, most hátat fordít az elektronika korának, és visszatér a természethez. Micsoda kommentár a társadalomról!

Denát nem érdekelte a dolog. – Azt mondta, három üres hasábunk van még első lapzártáig. Mivel fogjuk azt még ma betölteni?

– Majd maga besegít.

– Én nem vagyok újságíró – mutatott rá Dena. – Titkárnő vagyok.

– Segítsen ki csak ezen a héten, azután pedig meglátjuk, mit tudunk tenni.

– Rendben van – mosolyodott el Dena. – Azt hiszem, meg tudom írni ezt a tanulságos esetet.

Fölállt.

– Pompás. – Hiller szünetet tartott. – Tudja, csak egy betöltetlen állásom van.

– Melyik?

– A Horizont rovatvezetőjéé.

– Miért lenne betöltetlen? – kérdezte Dena. – Maynard valószínűleg bejön délután.

IX.

Már több mint egy órája horgászgattak lágyan ringatózva a kékeszöld vízen, a zátonysoron túl. Nem fogtak semmit, még csak kapásuk sem volt, és Justin elunta magát. Beült a hat és fél méter hosszú Mako közepén kifeszített ponyvatető alá, és horgászbotját a hajópárkányon hagyta.

Maynard kormánynál állt. – Itt két gázló lesz – mondta. Végigvezette ujját a fából készült műszerfalra erősített kis tengerésztérképen, amely Navidadot és környékét ábrázolta. – Ezt a pontot megkerülve, az árok a parthoz közelít. Annak igazi mélyvíznek kell lennie. Ott laknak a tengeri szörnyek. Mi a véleményed, öcsi?

– Ahogy gondolod – felelte unottan Justin.

– Szedd össze magad – mosolyodott el apja. – Nem is igazi horgászás, ha ötpercenként fog az ember valamit.

– Oké. – Justin föltekerte a zsinórját. – De érdemes azért az egy óráért?

Maynard felhúzta a maga zsinórját, aztán gázt adott. A belül széntől eltömődött farmotor tétován felköhögött, majd fekete füstöt okádva beindult. Az orrtőke felemelkedett, aztán visszafeküdt a vízre, s a hajó tovasiklott a nyugodt tengervízen.

Szél és áramlat keresztezte magát azon a ponton, s fehér tarajosra fodrozta a vizet. A zátony vonala innen kezdve nyugat felé húzódott. Balra a zátony belvize korallbarmával pöttyözött világoszöld volt. A zátonyon kívül eső szakadék meredeken lejtet lefelé, és egységes kékesszürke víztakaró borult föléje.

A sima víztükörre érve Maynard lassított, és leengedte mindkét zsinórját. Az órájára pillantott, bekapcsolta a rádiót, és belebeszélt a mikrofonba: – Mencken híja Ereklyét… Mencken hívja Ereklyét… csupán jelentkezem.

– Hol van most? – hallatszott Windsor hangja. – Nem látom magát.

Maynard leolvasta a térképről útvonalát. – Azt mondja, hogy Mangrove-átjáró. Csak azt nem tudom, mihez az. Itt ugyanis nincs sehol semmi. Se földön, se tengeren.

– Nagyon messzire kiment! Forduljon meg, és tartson visszafelé!

– Semmi ok, az aggodalomra. Ez itt a világ vége.

– Nem arról van szó. A rádió nem hallatszik el sokkal messzebbre. Ha bemondja a motor az unalmast…

– Semmi probléma. Majd megint hívom. – Maynard a helyére tette a mikrofont, és kikapcsolta a rádiót.

Tovább sodródott nyugat felé. Fél mérföldre délkelet felé a terméketlen földdarab – egy szürkészöld bozóttal benőtt fehér homokszalag – csillámlani látszott, ahogy a hőség vibrált az áttetszően tiszta levegőben.

– Segítség! – ordított fel Justin. Egy hal bekapta a csaliját. A horgászbot szára beszorult a lába közé. A vége vadul rángatózva a fardeszkán koppant.

– Tartsd fölfelé a hegyét! – Maynard üresjáratba tette a hajót. – Egy hajszálnyival se engedd lazábbra, mert lerázza!

– Nem bírom megtartani!

– Dehogynem bírod! – Maynard egyik kezével kinyúlt, hogy megtámassza Justin botját, de aztán elengedte. – Rugaszkodj hátrafelé! Húzd fölfelé a végét… ez az… most engedd előre, és orsózz!

– Odanézz!

A hal a hajó mögött bukkant ki a vízből; vonagló teste úgy villogott a napfényben, mint valami ezüstpenge.

– Tekerj!

– Görcsöt kapott a kezem!

– Akkor pihenj… de ne engedd le a végét!

Justin a párkánynak dőlve bal kezével tartotta fölfelé a botot, miközben a jobb keze ujjait tornáztatta. – Mi ez?

– Egy barrakuda. Jó nyolc-tíz kilós.

A bot megfeszült, és Justin előretántorodott. A hal menekült, a zsineg lefelé tekeredett az orsóról.

– Engedd, hadd vigye – mondta Maynard. – Ha majd megfordul, úgy orsózz, mint a villám.

Justin nekiveselkedett, de ujjai végképp görcsbe merevedtek.

– Vedd át!

– Egy kutyafülit! A te halad! Klasszul csinálod! Csak feszesen tartsd!

– Nem tudom!

– De tudod!

– Meglógott.

– Nem biztos.

A bot vége felcsapódott; a zsinór ellazult.

– Megmondtam – mondta Justin.

– Orsózz, a kutyafáját! Nem lógott meg!

Justin lélekszakadva orsózott, és a zsineg megfeszült.

Maynard áthajolt a taton. – Erre tart, csak lazán… lazán!

Maynard megragadta a halat, és áthajította a fardeszkán a fedélzetre. – Itt az aranyos halacska. – Justinra pillantott. – Gratulálok!

– Nézd a fogait! – lelkendezett Justin.

Maynard talált egy laposfogót a vezérlőasztal alatti polcon, és kiszabadította a horgot a barrakuda szájából. – Gratulálok! – mondta ismét.

– Ki lehet tömni?

– A zongoratanárodnak akarod adni?

– Anyának! Másképp nem hinné el.

Mind a ketten fölnevettek.

Maynard keletnek fordult, és visszasodródott a part felé, aztán ismét nyugatnak tartott. Egy táplálkozó sirálycsapat nyomába eredtek, de a nagyobb halak fittyet hánytak a Mako horgára. Egy barna delfin bukkant fel a vízből, és játékosan siklott át az orrtőke hullámán. Egy kis cápa, amely a felszínen sütkérezett, megriadt a közeledő motor zajától, egy farkcsapással eltűnt.

Egy órakor Maynard újra felhívta Windsort rádión. Beszámolt neki Justin fogásáról, és megígérte, hogy egy órán belül hazatérnek.

– Éhes vagyok – mondta Justin.

– Én is.

– És szomjas is.

Maynard bólintott. – hát akkor visszafordulunk. Talán megjavították az óta a telefont.

Mialatt Justin behúzta a zsinórokat, Maynard a vizet kémlelte.

Maguk előtt nyugatra egy apró barna foltot vett észre a vízen. Ellenőrizte, hogy a botok benne vannak-e a tokjaikban, aztán elindította a hajót nyugat felé.

– Azt hittem, visszamegyünk – mondta Justin.

– Megyünk is mindjárt. – Maynard a pontra mutatott. – Csak azt megnézzük.

– Mi lehet?

– Nem tudom. Talán egy teknősbéka, vagy egy cápa. Megnézzük közelebbről.

– Minek?

– Miért ne?

Maynard elmosolyodott. – A Hetvennyolcadik utcában napokig, sőt hetekig járhatsz, és nem találkozol cápával. Nincs igazam?

A pont nagyon hamar alakot öltött.

– Egy hajó az – mondta Justin.

– Inkább egy kenu.

– Hogy kerülhetett oda?

– Biztosan onnét sodródhatott át… Nyugat-Caicosról. – Maynard a nyugati látóhatáron lévő szürke alakzatra mutatott.

A kenu egy mindkét végén elkeskenyedő kivájt fatönk volt. Maynard lassan megkerülte. Üres volt, csupán egy primitív faragású evezőlapát feküdt benne.

– Nézd! – mutatott Justin. – Ott, azt!

Maynard hunyorgott. A nap magasan állt, a sima vízfelület visszatükrözte a sugarait. – Mit látsz?

– Valakit úszni.

– Komolyan? – Maynardot még mindig elvakította a ragyogó napfényfüggöny. – Fogadok, hogy tutajfa.

– A tutajfa nem integet.

Maynard Justin mellé kuporodott, a ponyvatető alá, és a kezével ellenzőt formált a szeme elé. Egy apró sziluettet látott. Egy integető kart. – A mindenségit! Ez kieshetett a csónakból!

Egy fiatal lány volt az – egyetlen narancssárga mentőmellény tartotta fönn a vízen. Maynardnak föltűnt valami az integetésében: nyoma sem volt benne kétségbeesésnek vagy elkeseredettségnek. Karját olyan szabályos ütemben lengette előre-hátra, akár egy metronóm. És nem kiáltozott, nem sírt, még csak egy szót sem szólt, amikor közelebb értek hozzá.

Maynard üresbe tette a hajót, és a lány mellé sodródott. – Rosszul vagy? – kiáltott le.

A lány nem szólt, csak tagadóan megrázta a fejét.

Maynard kikapcsolta a motort, nehogy balesetet okozzon a propellerrel. A tatra térdelve közelebb mászott a lányhoz, és kinyújtotta a kezét, hogy elkapja. – Szerencse, hogy épp erre jártunk. Egy hétig sodródhattál volna a vízben, mire valaki észrevesz. – Ujjai már a lány csuklóit érintették. A lány világos bőrű volt, szőke hajú, és legfeljebb tizenkét-tizenhárom éves. – Hogy sodródtál ki idáig?

Megragadta a lány csuklóját, s a fardeszkának feszítve magát, húzni kezdte. Ekkor tűnt fel neki, hogy a lány túl nehéz. És szemében rémület, félelem szikrája villan. – Mi a…

És ekkor valami kirántotta a markából. Maynard észrevette, hogy a leány tarkója mögött, a ruhája alól egy gumicső kandikál kifelé. Csobbanást hallott, víz csapódott fel, aztán a szeme közé fújt valami, és elhomályosult a látása. Amint hátratántorodott, egy fejsze vágódott a fedélzet padlójába.

Maynard gyorsan feltápászkodott. A lány eltűnt, s a hajón egy férfi húzta össze magát ugrásra készen, zihálva. Orrából és szájából csurgott a víz. Hosszú haja a fejéhez és vállához tapadt. Szakállából algadarabok potyogtak kifelé. Inge szakadt volt és pecsétes, nadrágja csupa rongy. Lába nyes állatbőrbe volt burkolva, amelyet nyers marhabőr szíjak tartottak. Nem volt egyetlen foga sem. Fejszéjét a feje fölé tartva, szemét egy pillanatra sem véve le Maynardról, a férfi mögé került, és előrehajolt. Egy fiút rántott a fedélzetre, aki barna bőrű volt és sovány. Fekete szeme villogott. A férfi a markába nyomta a fejszét. – Rajta, fiam – bökött az ujjával Maynard felé. – Intézd el!

– Justin? – Maynard gyorsan körülnézett. Justin a vezérlőasztal mögött lapult.

– Maradj ott!

A fiú esetlenül tartotta a fejszét.

– Intézd el, ha mondom! – ordított rá a férfi.

A fiú nem mozdult.

A férfi egy keskeny, dupla élű tengerésztőrt húzott elő az övéből. A fiú füle mögé szegezte, mire kiserkent a vére. – Te portugál fattyú! Azt csinálod, amire tanítottunk!

Maynard az inge alá nyúlt, és előkapta a pisztolyát. Felhúzta, és a férfire szögezte.

– Dobd el! – A pisztoly remegett a kezében. Életében először szegezett csőre töltött fegyvert emberre. A neveltetése, a jelleme s a tapasztalatai mind ez ellen szóltak. De ha már az ember fegyvert fogott valakire – szokta volt mondogatni a nagyapja –, akkor jobb, ha meg is öli.

Két marokra fogta a pisztolyt, hogy szilárdan tarthassa.

A férfi összegömbölyödött, ide-oda vonaglott, mint egy kobra, hol az egyik, hol a másik kezébe vette a kést.

A férfi felüvöltött és ugrott, s a lövés az arcán találta.

A 32-es golyó túl kicsi és gyors volt, így a férfi nem esett el, s bár ugortában meghalt, még mindig Maynard felé repült. A golyó a bal szemén hatolt be, és a jobb füle mögött távozott koponyájából. Holtteste a fardeszkának ütközött, és Maynard lába előtt ért földet.

Az újságíró meg volt döbbenve. Lebámult a fölfelé néző arcra, az egyetlen, üveges szemre, és kilőtt párja helyén ásító lyukra. Pár másodperce még ember volt. Most hulla. S csupán attól, hogy ő, Maynard, egy milliméternyivel arrébb mozdította az ujját.

– Apa! – halotta Justin ordítását.

Egy másodpercbe telt, míg a figyelmeztetés elhatolt zűrzavaros agyáig, de a barna bőrű fiú már rávetette magát, s lábait egy majom módjára, a derekára kulcsolva egyik kezével Maynard arcába karmolt, a másikban a fejszét lengette, és dühödten vájta fogait áldozata arcába és nyakába.

Maynard semmit sem látott. Igyekezett lefejteni magáról a fiút, de az izmos végtagok megannyi csápként fogva tartották: miközben egyiket lefejtette magáról, egy másik karmolt, rúgott és ütött. A pisztoly kiesett a kezéből.

Maynard hátrafelé tapogatózott. Fölfelé nyúlva elkapott egy hajcsomót, de mielőtt meghúzhatta volna, a fiú elfordította a fejét, és csontig harapott az ujjába. A fejsze a hátába vágódott, és kurta kaszabolásokkal szaggatta a húsát. Egy kéz a szemébe kapott, az ujjak a szemgolyóját igyekeztek kitépni. Elkapta az egyik kezet, aztán a másikat, mire fogak hasítottak az arcába, és marcangolták a bőrét. Elengedte az egyik kezet, és szájon vágta a fiút, de a következő pillanatban egy hegyes körmű ujj vájódott mélyen a fülébe.

Elméje azt sikoltotta: „Ugorj ki! Ha a vízbe ugrasz, megszabadulsz tőle!” vaksin botladozva tett néhány lépést, majd mély lélegzetet vett, és elrugaszkodott. Különös, mégis homályosan ismerős hangot halott – tompa morajlást, amely ugyanolyan volt, mint amilyet hajdan az iskolabusz hallatott, amikor egyszer megcsúszott a jégen, és egy fának ütközött. A hang zümmögővé vált, s ő valakinek a búcsúztató ünnepségén volt a Todayben. Miért ez a zümmögés egy ünnepségen? Valaki beszélni akart hozzá, de hangját elnyomta a zümmögés. Utána az ünnepség az utcán volt, a téli hidegben, és ő nagyon fázott.

Aztán a zümmögés is elhalt, és nem volt többé semmi.

A fiú kikászálódott Maynard alól, akinek a feje a farmotor alatti vízelvezető vájatnak csapódott, és ott hagyta. A motor acélkapocs-vasára – amelybe Maynard beleütötte a fejét – csomókban ragadt a haj. A fiú kihajolt a tatról, és a fedélzetre segítette a lányt, aki már reszketett a sok ázástól. A tarkójához nyúlt, hogy kihúzza a gumicsövet a ruhája alól, de nem boldogult vele. A fiú a ruhája alá nyúlt, és alulról húzta ki. A cső fordított Y alakú volt. A fiú és a férfi, akik a lány lábain lógtak a vízben, az Y egy-egy ágán vették a levegőt.

Justin a vezérlőasztal mögött állt, és az apját nézte. Maynard fejsebéből ömlött a vér, lefelé a nyakán, bele a vízelvezetőbe, ahonnét olajjal és vízzel keveredve egy lyukon át kifolyt a tatra. Justin oda akart hozzá szaladni, gyógyítgatni a sebét, és megpróbálni, magához téríteni. Arra várt, hátha apja felül, rámosolyog, és megnyugtatja, hogy az egész csak egy rossz álom. Megborzongott, noha nem volt hideg, és összekoccantak a fogai.

A rádió a vezérlőasztalon volt, a jobb kezénél. Kezét pár centivel balra csúsztatta, bekapcsolta a rádiót és kiakasztotta a mikrofont a villájából. Lehajtotta a fejét és benyomta az „adás” feliratú gombot.

– Segítség! – suttogta. – Segítség! Megölték az apukámat!

Épp arra pillantott fel, hogy a sovány fiú ökle teljes erővel lefelé sújt. Félre akart ugrani, de az ütés fültövön találta, mire teljes hosszában végigvágódott a fedélzet padlóján.

– Senki sem segít rajtad – mondta a fiú. – Se most, se soha többé! Magadra maradtál, fattyú!

A fiú elkapta a levegőben himbálódzó mikrofont. – Te, Mary, énekeljük el nekik a dalt.

Windsor a konyha pultjánál állva hallgatta a rádiót. Az adás gyönge volt és recsegett, de nem volt nehéz kivenni a szavakat. Két hang hallatszott, mindkettő vékony, és nagyon vidám. Énekeltek.

„Az, ki meglopja legjobb barátját,

az, ki legyilkol szerzetest, papot,

az, ki elvágja niggernek a torkát,

átkozott, átkozott kalóz!”

Windsor nem várta meg az ezután következő általa jól ismert nevetést. Kikapcsolta a rádiót, és szomorúan azt mondta: – Segítsen rajtad az Isten, barátom.

X.

Miért vonszolják? Mondta nekik, hogy nem szeret táncolni, de rá se hederítettek. Most meg lenyomják a földre, és karjánál és lábánál fogva vonszolják. Fájdalmat okoztak neki, de nem törődtek vele. Minél nagyobb fájdalmat okoztak neki, annál jobb kedvre derültek. Kérem, adjanak inni. Nagyon szomjas vagyok! Csak egy kortyot. Aztán majd megpróbálok táncolni. Megígérem.

A táncolók lementek, az álom szertefoszlott, s már csak a fájdalom maradt – feje élesen zakatolt, de még ennél is kínzóbb érzés volt, hogy a karja és lába mintha kificamodott volna.

Szeme kinyílt, és megpillantotta az égboltot. A hátán feküdt, de nem érzett semmit maga alatt, csak a rettenetes fájdalmat a vállában és a csípőjében. Nagy nehezen felemelte a fejét, és megpillantotta a lábát: mindkét bokája egy-egy facölöphöz volt erősítve kötéllel. Fejét hátrabillentve fölnézett a kezeire: azok is oda voltak kötve egy-egy cölöphöz.

Fel volt függesztve.

Fejét jobbra, aztán balra fordította. Egy kis homoktisztáson volt, amelyet bozót vett körül. Egyedül volt.

Rádió hangját hallotta: egy kórus zenekari kísérettel éppen egy vallásos dal utolsó sorát énekelte, aztán megszólalt egy kenetes hang: „És most, tengerész bajtársak.” – A hang itt elhallgatott, s egy másik – közelebbi és élő – azt kántálta: – Az igazak lelke mind Isten kezében van, és nem kerülhet viharba. Így igaz, és a mi becsületes bajtársunk, fogatlan Roche is Istenhez tért meg. Mindenki, aki belépett az életbe, egyszer kilép belőle. S hogy mikor fogjuk őt viszontlátni? Ki tudná megszámlálni a part homokszemcséit, az eső cseppjeit, és az örökkévalóság napjait?

Többen ünnepélyes áment mormoltak.

Aztán egy másik, mennydörgő, parancsoló hang: – Goody, lányom, törvény szerint te vagy Roche javainak örököse, a közös készletből kapsz majd élelmet és ruhaneműt a szükségleteid mértékében, és téged illet a legközelebbi zsákmány legjavának egytized része. Az egyezmény értelmében szintén a te kezedben van annak az élete, aki miatt Roche jobblétre szenderült.

Egy vad, bosszúszomjas asszonyi kiáltás hallatszott.

Maynardnak görcsbe rándult a gyomra, s miközben lélegzetvisszafojtva felkészült az újabb fájdalomra, meggörbítette hátát, hátha ezzel lazábbra ereszkednek kötelékei, és ki tudja szabadítani a kezét. De hiába igyekezett, visszahanyatlott, és vállizmai annyira meghúzódtak, hogy sajogtak a fájdalomtól.

– Fölébredt! – kiáltotta egy hang a tisztás felé közeledő tömegből.

– Hogy újra elaludjon – mondta egy másik.

Bevonultak a tisztásra, és körben megálltak.

A kipányvázott Maynard rájuk nézett. Félt, de a fájdalom és zavarodottság valamelyest feloldották félelmét. Úgy érezte, mintha önmaga fölött lebegve, valahonnan a magasból szemlélné saját rémületét.

Egy kivételével mind férfiak voltak, valamennyi napégette és piszkos, öltözékük csupa vér és zsírfolt. Néhányuknál vadászkés volt, másoknál fejsze, de mindegyiknek volt legalább egy kése.

Amikor gyűrűjük bezárult, elcsöndesedtek. A kör megnyílt, és három ember indult el a homokon Maynard irányába. Vezetőjük egy magas, széles vállú, keskeny csípőjű, negyven év körüli férfi volt. Napszítta barna haja középen el volt választva. Piszkos, fehér, hosszú, bő ujjú vászoning volt rajta és kézzel varrott nyersbőr nadrág, amely a térdéig ért. Bütykös, kérges lábán nem viselt lábbelit. Mellén, két keresztbe vetett hevederen egy-egy kováspuska lógott. Nyomában egy idősebb férfi haladt, akinek őszülő haja varkocsba volt kötve tarkóján. Szürke köpenyt viselt, amelyet széles bőröv fogott össze a derekán, és gumicsizmát.

A férfiak mögött pár lépésre egy asszony állt meg. Arca be volt maszatolva faszénnel; haja medúza-bóbitába olajozva. Fekete köpenyt viselt, derekán szorosan összefogva. Nedvesen csillogó, szenvedélyes pillantású szemét Maynardra szegezte.

Kirontott a férfiak mögül, és a fogoly fölé hajolva az arcába köpött. Lehelete rumtól bűzlött.

A magas férfi Maynardra mosolygott. – Hát felébredtél.

– Ki maga? – kérdezte volna Maynard, de csak rekedt károgás tört elő torkából.

– Adjatok neki vizet – mondta az idősebb férfi. – Soha nem szabad szomjas embert megölni. Mert áldozás nélkül lép Isten elébe. Így szól az írás.

Valahonnét a háta mögül egy kéz nyúlt Maynard feje fölé, és egy állathólyagból vizet spriccelt az arcára meg a szájába. Ahogy megnyalta ajkát, és lenyelte a vizet, kissé megmozdult a válla, s a kötelékek még kínzóbban vájódtak a húsába.

– Ismét a magas férfira nézett, és megkérdezte: – Maga kicsoda?

– Jean David Nau. Tizedik a családfában.

– Hol a fiam?

– A többivel.

– Kérem! Könyörgött Maynard. – Engedjék el őt! Még gyerek.

– Engedjük el? – nevetett Nau. – Tényleg?

– Ne öljék meg őt! – Maynard érezte, hogy kicsordul a könnye. – csináljanak velem, amit akarnak, csak őt ne öljék meg!

– Megöljük? – Nau meglepettnek látszott. – Már miért ölnénk meg? Hát megölök én olyan katonát, aki nem elég idős még a harcra? Hát megölök én olyan málhás szamarat, amelyik nem elég öreg még a cipelésre? Nem. Lehet, hogy rövid élete lesz, de boldog, és hogy mikor ér véget, az tőle fog függeni.

– És én?

– Te – mondta Nau határozottan –, te meghalsz.

– Miért?

Az idősebb férfi válaszolt. – Mert ez itt a rend.

– A pokolba a maguk rendjével! Mindent megteszek, amit kívánnak! De nem akarok meghalni. – Maynard maga is meglepődött, hallva, hogy milyen nyugodt a hangja.

– Félsz a haláltól? – kérdezte Nau. – A halál egy kaland.

Maynardot épp olyan gyorsan és megmagyarázhatatlanul hagyta el nyugalma, mint ahogy korábban megszállta.

– Nem! – ordította.

– Micsoda férfi vagy te? Gyáva nyúl! Méltósággal kell a halálba menni!

– Az lehet, de nekem egy célom van: életben akarok maradni.

– Hogy hívnak?

– Maynard.

– Maynard! Mily nemes név! Egy harcos neve!

– Egy fenét! Egészen közönséges név. Maga kicsoda?

– Nem úgy értem… Kiféle? Honnét jött? Mi ez az egész?

Nau fölemelte a hangját, hogy a tisztás körül álló férfiak hallhassák. – Idefigyeljetek! Ez az ember itt egy Maynard! Van-e valaki köztetek, aki nem ismeri az ő nevét? – A férfiak összesúgtak. – Az ő őse terítette le a hatalmas Teachet, más néven Feketeszakállt.

Maynard rájuk hagyta. Fogalma sem volt, kik voltak az ősei a dédszüleit megelőzően, de ha élete a családfája meghamisításától függ, hát kész lesz akár Jézus Krisztus vagy Dzsingisz kán leszármazottjának is kiadni magát.

– A véred jó – mondta Nau. – A szívednek is annak kell hát lennie.

– Akkor… – kezdte Maynard.

Nau felemelve kezét csendre intette. – Manuel!

A sovány fiú sietett be a tisztásra.

– Hozd ide a fiút.

– Igenis, L’Ollonois.

– Milyen nevet mondott? – kérdezte Nautól Maynard.

– L'Ollonois-t. a gyerekeknek így kell szólítaniuk engem. Ahogy nekem az apámat, és neki az ő apját. És így tovább, vissza a legelsőig, aki letelepedett itt, még II. Károly idejében.

Maynard ismerte a nevet. – Az elmebeteg volt! Emberszívvel táplálkozott!

Nau büszkén elmosolyodott. – Így igaz.

– Aztán meg miszlikbe vágták az indiánok!

– Bizony, de annyira féltek, hogy a teste ismét összeáll és visszajön kísérteni őket, hogy még a maradványait is elégették, és szétszórták a szélrózsa minden irányába. Ő aztán tudta, hogy kell meghalni.

A sovány fiú visszatért a tisztásra, kötélen vezetve Justint. A keze hátra volt kötve.

Maynard oldalra fordította a fejét. Egy félelemtől hisztérikusan remegő gyermeket várt, de Justin csupán kábultnak tűnt, s üres tekintettel nézett maga elé.

– Jól agy? – kérdezte tőle Maynard.

Justin nem felelt.

– Hizzoner! – fordult Nau az idősebb férfihoz. – Mondd meg neki!

Hizzoner egyik kezét Justin fejére téve, azt mondta: – Megvan az élet ideje, és megvan a halálé is. A nemző meghal, és fia viseli nevét. Az ember maghal, de a neve tovább él. Az ember bármikor meghalhat, de tettei örökre megéneklik. Tanúja leszel a halál szertartásának, s miután bevégeztetett, neved a múlt dicsőségét tükrözi majd. Legyen a neved ezen túl Szakállölő Maynard!

Nau felemelte mindkét kezét. – Szakállölő Maynard!

– Szakállölő, Szakállölő, Szakállölő…

A kántálás egyre hangosabbá vált, az egész tisztást betöltötte, s végül üdvrivalgásba csapott át.

A lárma mintha magához térítette volna Justint. A fiú apjára nézett, majd Naura és halkan azt mondta: – Ne öld meg őt… Kérlek.

– Hallgass! – mondta Nau. Lehajolt, fölemelte Justint, és a vállára dobta.

– Nem akarok meghalni! – ordította Maynard. Fölpillantott és meglátta a fiát, aki a magas férfi vállán himbálódzott. Justin csöndesen sírva bámult le rá.

– Verd ki a szemét! – hadarta a nő.

– Azt már nem! – nevette el magát Nau. – Nem verhetem ki egy nemesember szemét!

– Akkor én teszem meg! Add ide a korbácsodat! És abban a kegyben részesítem, hogy megeszem őket, ha kiestek.

– Nem engedem kiverni a szemét, mondtam! Nem nézhet szembe vakon a halállal! Látnia kell a végzetét. Gyújts tüzet a hasán, hogy megtudd, milyen férfi!

A nő nem hagyta annyiban. – Ő is elvette Roche szeme világát!

– Igaz, de Roche nem volt jó vérből való, csak portugál-zambó keverék.

– Hát, ha olyan nemesember, hadd tartsam meg! Szükségem van a szolgálatára.

– Arra ott vannak az örömfiúk a magadfajtáknak. Azoktól megkapod, csak fordulj hozzájuk.

– Örömfiúk! – A nő kiköpött a homokba. – Ez itt megadhatja nekem azt, amit Roche nem tudott: egy nemes fiúgyermeket.

Nau arcáról eltűnt a mosoly. – Neki meg kell halnia!

Hizzonerre pillantott megerősítésért.

Hizzoner bólintott: – Ez a rend.

A nő kikapott egy tőrt Nau övéből, fürgén megkerülte a nagydarab férfit, megállt Maynard mellett, és ágyékának szegezte a kést. – A törvény kimondja, hogy én rendelkezem vele. Így hát én rendelkezem. – A nő keze lecsapott.

Maynard lehunyt szemel várta az elképzelhetetlen fájdalmat.

A nő egyetlen mozdulattal végighasította Maynard fürdőnadrágját övétől a száráig. Megmarkolta a nemi szervét. – Márpedig ez az enyém lesz!

Kihívó pillantást vetett Naura, majd Hizzonerre.

– Nevelek egy családfát a jövőnek, amit megénekelhettek. Ez jogomban áll.

A tisztáson csend honolt.

Maynardnak a fülében lüktetett a vér. A fájdalom hullámokban jött, és csitult el. Látta a nő kezét, de nem érezte; a vállában és csípőjében sajgó fájdalom elnyomott minden mást.

Hizzoner szólalt meg elsőnek. – A törvény beszél. Joga van hozzá.

– De a rend… – vetette ellen Nau.

– A rend csak szokás, a törvény, az törvény. A törvény szerint az asszony rendelkezik.

– De rendelkezni…

–… azt nem csak a halálról lehet.

Naunak nem tetszett a dolog. Egy kézzel leemelte Justint a válláról, és a homokra lökte. – Addig élhet, amíg teherben nem ejt – mondta a nőnek. – Addig a tied. Ha csak egyetlen egyszer megszegi a törvényt, te látod kárát. Ezzel a két kezemmel – mindkét öklét a nő arca elé emelte – tépem ki a méhedet, és vágom bele a tengerbe.

Ismét Maynardhoz fordult:

– A halálhoz nem értesz. Az életben mit csinálsz?

– Írok.

– Írnok vagy? Akkor lehet, hogy még egy feladatot kapsz. Esquemeling óta nem volt igazi írnokunk. Ismered Esquemelinget?

Hizzoner közbevágott, és figyelmeztetően rázta meg ujját Maynard orra előtt. – Tudd meg hát: az asszonynak hatalma van fölötted. Engedelmeskedj az özvegynek – mondta kenetteljesen, mintha a bibliából idézne.

– Vágjátok le onnét! – parancsolta Nau, és sarkon fordult.

Justin nem követte. Apja mellett maradt, miközben két férfi elvágta Maynard köteleit, és leeresztették a homokra.

A tisztás széléről Nau ráparancsolt: – Gyerünk, fiú! Ez nem az apád többé! Csak a banya örömfiúja!

A félig eszméletlen Maynard látta Justin habozását, érezte, a fiú tanácstalan. – Eredj! – suttogta. – Tedd, amit mondanak. Engedelmeskedj. Maradj életben. – Ellenállt a ködnek, amíg Justin végre engedelmeskedett, azután elájult.

Fogalma sem volt, mennyi ideig alhatott, mert álma nyugtalan volt, és ijesztően valóságos lidércnyomásoktól zaklatott. Hol melege volt – ilyenkor az arca verítékben úszott, és fojtogatta a savanyú szag – hol pedig fázott, és valami durva daróc szúrta a kisebesedett bőrét. Egy éjszaka arra ébredt, hogy meztelenül fekszik a hátán egy fűből szőtt gyékényen. Egy fűből és sárból tapasztott, két és fél méteres, négyzet alakú kunyhóban volt. Amikor meg akart mozdulni, valami visszahúzta, és akkor látta, hogy mindkét karján és lábán vastag borogatás van, valami növényből. Éles fájdalmát tompa sajgás váltotta fel.

A nő törökülésben ült mellette a földpadlón, és valamit kavargatott egy tálban. Már nem a fekete köpeny volt rajta, hanem egy szürke poncho, lemosta arcáról a kormot, és levágta csomókba olajozott haját. Már csak egy öt centi hosszú, puha, sötétszőke hajszőnyeg borította a fejét. Maynard képtelen volt kitalálni, hány éves lehetett. Szögletes arca ráncos és repedezett volt a sós víztől, és a naptól. Bütykös ujjai mereven, reumásan mozogtak. De az ilyen párás éghajlat alatt fiatal emberek is gyakran szenvednek izületi gyulladásban. Melle – igaz, csak kevéssé rajzolódott ki a poncho alatt – feszesen állt, de lába csenevész volt. Számításba véve, hogy a mostoha körülmények idő előtti öregedéshez vezetnek, Maynard úgy harminc-harmincötnek saccolta.

A világítást a kunyhóban egy gumival szigetelt elemlámpa szolgáltatta, amely a földön volt két tégla közé támasztva.

Maynard rámutatott, és megkérdezte: – Ez honnét van?

– Egy zsákmányból. Roche ejtette el. Gazdag fogás volt, két egész doboz rovarriasztó. Őszibarack meg dió. És rum! Roche egy hétig piás volt. Mind azok voltak.

– És ha elfogy az elem?

– Hát elfogy. Mint minden. Lesz helyette újból.

Ételt nyújtott Maynard felé. – Egyél.

Egy nyers, megsózott és szárított, de még nyálkás halszelet volt.

– Te nem főzöd meg az ételt?

– Megbolondultál? Csak nem képzeled, hogy el akarom veszíteni a nyelvemet?

– Nem értem.

– A tűzgyújtás veszélyes. A nappal erdőben gyújtott tűzért vesszőzés jár, az éjszakai tűzgyújtásért pedig kivágják az ember nyelvét.

– Miért veszélyes tüzet gyújtani?

– Te nem csak gyáva vagy, hanem buta is. Észrevehetnek bennünket.

– Kik?

– Ők – felelte. – Az idegenek.

Maynard a szájához emelte a halat. Lélegzetét visszatartva igyekezett legyűrni. Rágós volt, és csupa homok. Nem bírta lenyelni.

Kiköpte. – Nem vagyok igazán éhes.

– Gondoltam – mondta a nő. – Majd elteszem holnapra.

Maynard visszafeküdt, és megmozgatta a tagjait. A fájdalom enyhült.

– Mi van ezekben? – megpaskolta az egyik borogatást.

– Gyöngyvessző. – Egy agyagkorsóból valami folyadékot öntött az ölében lévő tálba, és folytatta a kavarást.

„Gyöngyvessző”; ismételte magában Maynard. Kinél is olvasott a gyöngyvesszőről? Emersonnál, Poe-nál vagy éppen Homérosznál? Egyiknél sem, azonban Homérosztól működésbe lépett a memóriája. A gyöngyvessző nevű cserje az ókori görögök érzéstelenítésre használták. Kivonatát manapság szalicilsav néven ismerik. Aszpirin. Honnét ismerhette ez a nő a gyöngyvesszőt?

Tettetett könnyedséggel megkérdezte: – Ez itt valami… vallási hely?

– Mi?

– Ti… szóval… egy szektának a tagjai vagytok?

– Egy micsodának?

Maynard abbahagyta a köntörfalazást. – Mi a fene ez itt?

– Még félrebeszélsz a fájdalomtól.

– Kik ezek az emberek?

– Ez itt a mi otthonunk – magyarázta neki a nő, mint valami kisgyereknek. – Az emberek pedig az én népem.

– Mióta vagy itt?

– Mindig itt voltam.

Maynard pillantását a nő tekintetébe fúrta, hátha felfedez benne egy szikrányi hazugságot, tréfálkozást vagy csipkelődést. De az nyíltan, őszintén mosolygott rá.

– Itt is születtél?

A nő nem válaszolt, de szemlátomást elbizonytalanodott.

– Hány éves vagy?

– Százszor voltam asszony – felelte. – Meg is ünnepeltük.

– Hogyan? – kérdezte Maynard, de aztán kapcsolt. A nő a havi vérzéseire utalhatott. Száz havi vérzés, száz hónap – az nyolc év. Tegyük fel, hogy tizenkét éves korában menstruált először. Akkor most húszéves lenne?

– Nincs gyermeked?

– Kettő is volt, de megölték őket.

– Miért?

– Satnyák voltak. Roche ellátott, de folyton vérbaja volt. – Kiköpött.

– A disznó! Te vagy az utolsó esélyem.

– A gyerekre?

– Az egészséges gyerekre.

– És ha nem…?

– Akkor megszűnök asszony lenni. Belépek a női rendbe.

– Hová? Az apácákhoz?

– Apácák: – nevette el magát a nő. – Örömlányok!

– Kényszerítenek, hogy örömlány légy?

– Nincs kényszer. Ez a rend. – Abbahagyta a kavargatást, letette a tálat a földre, majd Maynard mellé térdelt, és egy fakéssel levakarta róla a borogatást. Azután kimarkolt valamit egy edényből, és Maynard mellé térdelt.

– Ez meg micsoda? – kérdezte a férfi riadtan.

– Disznózsír.

– Hová akarod kenni?

A nő elnevette magát. – Mindenhová. Most csak ez van itthon rovarok ellen. Roche nem hozott rovarriasztót a legutóbbi zsákmányból. Pedig volt bőven, de ő inkább a rumot választotta.

Levetette a ponchóját, amely alatt mezítelen volt, és saját magát is bekente zsírral. Bőre csillogott az elemlámpa fényében.

Maynardnak a disznózsírról azok a gyermekkori vasárnap reggelek jutottak eszébe, amikor apja szalonnás-kolbászos rántottát sütött a maradék zsírban.

– Hol a fiam?

– A többi gyerekkel.

– Sokan vannak?

– Most csak hárman. Egy lány van köztük, Mary. A számuk mindig változik. – Hátradőlt, és a combja belső felületét is bezsírozta.

– Mit fognak vele csinálni?

– Csinálni? Semmit. Fölnevelik férfinak.

– És van még más olyan is, mint én?

A nő megrázta a fejét. – Te vagy az első, akit életben hagytak.

– Miért?

– A törvény azt mondja, hogy a felnőtt ember már romlott. Csak a gyerekek tiszták.

– Miféle törvényről beszélsz?

– Majd megtudod, ha megéred. – Újabb adag zsírt vett ki az edényből, és finoman bekente vele Maynard arcát. Bezsírozta a nyakát, mellét, mindkét lábszárát, lábfejét, és a lábujjai közét. Semmit sem hagyott ki. Ujjai simogatóak voltak, és miközben Maynard combjait masszírozta, a férfit elnyomta az álom. Hortyogott.

A nő visszakézből szájon vágta. Bütykei fölrepesztették a kisebesedett ajkakat. Belenézett Maynard meghökkent szemébe, azután újabb adag zsírt markolt ki az edényből, és az ágyékára zúdította.

– Nem alhatsz még!

– De hát… úgy sem tudnék!

– Dehogynem! Majd meglátod.

– De miért?

– Gyereket fogsz nekem csinálni.

XI.

– Olyan, mint a kása – mondta Maynard az agyagtálba bámulva.

– Az is. Manióka kása és banánpép. Ízleni fog neked.

– Nem vagyok nagyon… – Elhallgatott, mert fogvatartója fenyegető pillantást vetett rá. Nekilátott az ételnek. A nő elmosolyodott.

A manióka fehér volt, ragacsos és íztelen; a banán szinte cukorrá érett. A kása egyedüli ízét a porrá tört szerecsendió adta.

De még ha ízletes lett volna is a kása, a nő a munkájával vette volna el tőle az étvágyát. Egy erős vitorlavarró tűvel egy frissen elejtett állat kikészítetlen bőrének darabjait öltögette össze, amelyekből dögbűz áradt.

– Mit varrsz?

– Nadrágot. Neked. Nem hagyhatom, hogy megpörkölődjön a hátsó feled.

– Nem készíted ki a bőrt?

– Minek? Majd kikészíti a nap meg a víz. A viselőjén is jobban áll, ha rajta érik be. – Összecsippentett két húscafatot, és véres lé folyt végig az ujjain.

Maynard legörbítette ajkát. – Hullaszaga van.

– Az. – A nő felpillantott. – Hát aztán?

Az ajtónyílásban lógó bőr elmozdult, és Nau lépett be meggörnyedve a kunyhóba. Egy mindkét végén rézfogantyúval ellátott faládát cipelt; másfél centi vastag lánc volt a fedelén. Letette a ládát a földre, és a láncot odalökte a nőnek.

Az a láncra nézett, majd Naura. Maynard úgy vette észre, vitatkozni akar, de végül azt mondta: – Ahogy óhajtod.

– Nem veszélyeztetek hatvan embert – csattant fel Nau –, azért, hogy te kényeztesd a… védencedet.

– Hol van a fiam?

– Neked nincs fiad. Semmid sincs. Hamarosan te is semmi leszel, eltávozol ebből a világból – Nau hideg, kifejezéstelen pillantásával arra akarta kényeztetni Maynardot, hogy süsse le a szemét, de az állta a pillantását.

– Látni akarom őt!

– Majd valamikor, talán, ha ő is úgy akarja. Megkérdezem tőle.

Miközben az ajtónyílás felé ment, azt mondta a nőnek: – Láss munkához, Goody. Ha majd szajha leszel, élhetsz úgy, mint egy szajha. De amíg asszony vagy, asszony módjára kell dolgoznod.

Elment.

Maynard látta, hogy a nő keze remeg, miközben az utolsó darab bőrt bevarrja. Dühösen dobta a nadrágot a döngölt padlóra.

A férfi szeretett volna neki mondani valami vigasztalót, de nem nagyon jutott eszébe semmi.

– Szép név ez a Goody – próbálkozott.

– Az nem név – mondta a nő. – Csak egy szó a régi időkből, ami jó feleséget jelent. Az én nevem Beth. – Fölemelte a lánc egyik végét.

– Gyere ide.

A láncot kétszer Maynard nyaka köré tekerte, aztán a máik végét átvetette a kunyhótető főmerevítőjére, majd a két végét egy vadonatúj, bonyolult szerkezetű lakattal kapcsolta össze. Bekattintotta a lakatkengyelt, és elforgatta a három kis kombinációs keretet.

– Ezt komolyan gondolod? – kérdezte Maynard.

– Nem én, hanem Nau. Aggódott, hogy megszöksz! Most már csak úgy tudnál elmenni, ha az egész házat magaddal vinnéd.

– Te sosem gondoltál szökésre?

– Mi elől? – kérdezte Beth. – Hová?

– Nincs itt valami jó életed.

– Ez van.

– Másutt van jobb is – vetette ellen Maynard.

– Minket arra tanítottak, hogy másutt mindenütt rosszabb.

– Hadd, mondjam el neked…

– Persze – szakította félbe Beth –, s miközben téged hallgatnálak, elmenne az idő, nem lennék kész a munkámmal, és lesújtana rám L’Ollnois haragja. Mint Jean-David Nau Isten teremtette ember, de mint L’Ollonois a sötétség urának teremtménye. – Fölvett egy nyírfavessző-kosarat, egy rövid nyelű kapát, és egy durván megmunkált machetét, és kiment a kunyhóból.

Amikor elment, Maynard szemügyre vette a láncvégeket összetartó lakatot. Egyetlen karcolás vagy ütés sem látszott rajta. Biztos valamelyik nemrég megtámadott hajóról zsákmányolták eredeti műanyag tokjával együtt. A lakat zárja ezernyi kombinációs lehetőséget kínált. Csak egyetlenegyet lehetett közülük kizárni, a 6-4-8-at, amelyikre Beth beállította. Maynard addig forgatta a kerekeket, amíg mind a három egyesre állt. Utána az 1-2-1-el, aztán az 1-3-1-el, 1-4-1-el próbálkozott. Előbb vagy utóbb elkerülhetetlenül megtalálná a kombinációt, de a keresgélés napokat, sőt heteket vehet igénybe. Mert csak akkor babrálhatna a zárral, ha egyedül van, azt pedig nem tudhatta, milyen gyakran és milyen hosszú időre hagyják magára.

Amikor az 1-9-1-es kombinációnál tartott, és megrántotta a kengyelt, parányi lyukat vett észre a lakat oldalán. Először fogalma sem volt róla, milyen célt szolgálhat a lyuk. De aztán eszébe ötlött egy kép: Justin, ahogy a születésnapjára kapott pénzt berakja páncéldobozába. A kazettát kombinációs zárral zárta be. De az nem olyan volt, mint azok a zárak, amelyeket ő, Maynard ismert, vagyis gyárilag beállított kombinációjú, hanem tetszés szerint állítható és változtatható.

Emlékezett, hogy Justin egy gombostűt dugott a záron lévő lyukba, és a telefonszámuk utolsó három jegyét böködte ki. Amikor kihúzta a tűt, a kombináció a szóban forgó számokat mutatta.

Maynard különféle eshetőségeken törte a fejét: tegyük fel, hogy ennek a zárnak is változtatható a kombinációja, továbbá, hogy valóban vadonat újan került ide a hajóról, és hogy a szigetlakók, túl bonyolultnak találva a használati utasítást, nem vesződtek a kombináció átállításával. A gyár viszont biztosan beállított valamilyen számkombinációt. Mi lehet a legegyszerűbb, a leglogikusabb? 0-0-0-ra tekerte a kerekeket, és megrántotta a lakatkengyelt.

A zár felpattant. Maynard elégedetten mosolygott. Legszívesebben levette volna a láncot, hogy kisétáljon a kunyhóból, földerítse a szigetet, és keressen egy csónakot, amelyen elmenekülhet. De nem tette. Túl korai lett volna; még alig tudott valamit arról, hol és kinek a kezében van, túl nagy volt a kockázat, hogy elfogják, és ki tudja, milyen büntetést szabnak ki szökési kísérletért. Fölfedezése hasznos lehet, de kedvezőbb alkalomra kell várnia.

Bekattintotta a lakatot és visszaállította a kombinációt 6-4-8-ra. Odakúszott a ládához, amelyet Nau hozott, és felnyitotta. Tömve volt papírokkal – voltak köztük régiek, kirojtosodottak és megsárgultak, egy részüket növényi rostokból font zsineg tartotta össze, más részük gyűrött volt és szakadt. Valamennyit kézzel írták, és sokukon a tinta alig láthatóvá fakult.

Odakúszott a bejárathoz, elhúzta a zárat, és lenyomtatta egy kődarabbal. Az ajtónyíláson beszűrődő fénybe húzta a ládát, aztán belenyúlt, és kivett egy papírt. Durva, rücskös pergamenlap volt, melyet az idő törékennyé, és repedezetté tett. A tinta barna volt és halvány. Sebtében papírra vetett hajónaplónak látszott, de írója szem előtt tartott bizonyos formaságokat: „Íratott 1797 év szeptember 7. napján történtekről, egy negyedvér vérével egy ostoba szállásmester jóvoltából, aki darabokra töré a tintatartót. A pirkadat első világánál megpillantánk egy kétárbocos barketint, és követénk. Túl gyors volt a mi rossz kis csónakunkhoz. A csónak léket kapott, mi betöménk hússal. Hajszál híján elsüllyedénk, de végül partra jutánk.

A rum mind kifolyt. A társaság bánatos leve. Átkozott villongás támada köztünk, zendülésről, szétválásról pusmogának, s hogy ejteni kellene egy hajót, akármilyet, csak ital légyen rajta. El is ragadánk egy kereskedőhajót, jó sok rummal fedélzetén, attól felengede a társaság, jócskán, s újfent jól menének a dolgok.”

A papír alján kacskaringós „I. O. V.” monogram állt.

Maynard a ládából kivett papírokat maga köré rakosgatta, és időrendi sorrendbe szedte. A legrégebbieket, amelyek az 168-as évekből kelteződtek, baloldalra tette le, a legkésőbbieket, néhány kivehető jegyzettömb lapot, amelyeken az 1978-as dátum állt, a jobb oldalra. Egyelőre csak a keltezéseket igyekezett kivenni az egyes iratokon, de bizonyos szavak és mondatok annyira magukkal ragadták, hogy olvasni kezdett.

„Egy hajó menekült partra a vihar elől” – tájékoztatott 1831-ben egy újabb I. O. V. kézjeggyel ellátott irat. „Italt csereberéltünk a kapitánnyal. Öreg kalóznak látszott, vidám, merész, derék italos ember vala, afféle, akinek nincs veszteni valója. De mindenféle fondorlatos dolgokat kérdezett, és hátsó szándékkal is, ezért lenyakaztatám a legényeivel együtt, akik minden vallatás dacára sem óhajták szándékjok megvallani. Hizzoner mosván kezeit, mondván, mindőnkre kárhozat vár, így neki is fejét vétetém, mert ezen beszéd nem barát beszéde, márpedig, ha nem barát, akkor ellenség, ha pedig ellenség, átkozott legyek, ha megkímélem életét.”

Maynard észrevett egy jellegzetességet a feljegyzésekben: minél későbbről kelteződtek, annál kevésbé voltak részletesek; csekélyebb gonddal, és kevéssé csiszolt nyelven írták őket. Beszámolók az 1920-as években megtámadott hajókról, s az elfogás módszereiről („… likat fúrtunk a hajó fenekén, aztán puskaport tömtünk bele és felrobbantottuk…”), a rakomány elrablásáról és egy csomó ember megöléséről. Az 1950-es években csupán a zsákmányról és a foglyokról készítettek listát. A legfrissebb beszámolót egy jegyzetfüzetlap-darab tartalmazta: „Marita sporthajó, kettő megölve, egy életben hagyva. Elsüllyesztettük a tragacsot.”

Maynard benyúlt a láda mélyére, és előhúzott valamit, ami egyetlen, több papírkötegből álló könyvnek látszott. A kifakult, ujjlenyomatokkal tarkított oldalakat málladozó, réteges bőrzsineg tartotta össze. Lefejtette a zsineget, és a megfakult címoldal fölé hajolt. „Amerika kalózai” – állt rajta. – „Igaz beszámoló a legfigyelemreméltóbb támadásokról, amelyeket a Nyugat-Indiák partján Jamaica és Tortuga (angol és francia) kalózai, John Esquemeling (egy kalóz), aki szemtanúja volt a tragédiáknak, nyomán.”

Egy alig olvasható nyomdai jel arra utalt, hogy a könyv az első angol kiadás egy példánya volt, amelyet hollandból fordítottak, és 1684-ben adtak ki.

Maynard évekkel ezelőtt egy olcsó könyvtári újrakiadásban olvasta Esquemelinget. Egy történész barátja szerint ez volt az egyetlen megbízható szöveg az úgynevezett Spanyol-Amerika korai időszakából, s a könyv létezése – hogy valaha is megírták – tanúbizonyságát adta, hogy a szerzője kemény ember volt, és igazi szerencsefia.

Esquemelinget, aki 1666-ban jutott el hajósinasként az Újvilágba, Tortugára érve eladták rabszolgának. Tortuga főparancsnoka vette meg, akit a következőképpen írt le: „a legkegyetlenebb önkényúr, és a legálnokabb ember, akit valaha is anya a világra szült”.

Esquemelinget ütötték-verték és éheztették, s csak az mentette meg a haláltól, hogy ura ráébredt: ha rabszolgája meghal, oda a harminc darab nyolcas – egy tengerész havibére hozzávetőleg két darab nyolcas volt –, a fiú vételára. Tőle egy seborvos vette meg Esquemelinget, aki rendesen adott neki enni, jól bánt vele, bevezette őt a tudományába, s végül fölszabadította, miután ígéretét vette, hogy amennyiben meggazdagodna, száz nyolcast fizet neki. Esquemeling elhatározta, hogy kalóz lesz, és a rákövetkező néhány év során több hajón is szolgált seborvosként. Ezzel az állással korántsem fogta meg az isten lábát: mint minden akkori orvosnak, a fizetése nagyon kevés volt, és a hajón az utolsók között állt a ranglistán. De igen jó megfigyelőnek bizonyult, amikor magára vállalta a feladatot, hogy megírja a kalózok korának krónikáját. Túlélt számtalan betegséget, csatát, árulást, kegyetlenséget, aztán 1672-ben visszatért Franciaországba, és megírta könyvét.

A mű kirobbanó sikert aratott, bejárta az egész akkori művel világot, hírnevet szerzett Esquemelingnek, de némi kellemetlenséget is: többen perbe fogták, közöttük a kalózkirály Sír Henry Morgan, aki vitatta, hogy ő olyan kegyetlen, megalkuvó, kapzsi démon lenne, amilyennek Esquemeling lefestette.

Maynardot már korábban is az vonzotta a kalózok történetében, hogy egyáltalán fönn tudtak maradni. Hiszen közepes tehetségű, szerény vágyakat dédelgető emberek voltak, akik kiverekedték maguknak a sikert egy meglehetősen mostoha terepen, és félelmetes ellenséggé váltak a föld legerősebb nemzetei számára is. Sokan csatákban, vagy vérpadon vesztették életüket, de néhányan meggazdagodtak, és tiszteletre méltó, sőt hírneves emberként visszavonultak, és megérték az öregkort.

Eleinte szökött rabszolgákból rosszul kezelt hajósinasok, hajótörött tengerészek és szökött fegyencek közül kerültek ki; valamennyi – ki akarva, ki akaratlanul – kivetettje volt a civilizált világnak. A XVII. Század közepén közösségeket alapítottak Hispaniolán és Tortugán, és vadászatból éltek. Főként vadbivalyokat ejtettek, amelyeknek bőrét kikészítették, a húsát pedig megfüstölték. Ekkor még nem bántottak senkit, és számtalan hajó legénysége nekik köszönhette, hogy életben maradt, mert a bivalyvadászok létfontosságú termékeket – húst, nyersbőrt és faggyút adtak ruháért, puskaporért, muskétákért és pálinkáért cserébe.

Amikor valaki közéjük állt, a múltját el is felejthette. Új nevet vett fel, amely vagy a szülőföldjét jelölte – Bartholomew Portugués vagy Roche Brasiliano esetében –, hol pedig valamilyen testi sajátosságát (Félkarú Lajos, akinek egy csatában valóban ellőtték a fél karját, vagy Csáléorr, aki az orrára kapott egy jó nagyot). Nem kérdezősködtek egymásról, és azt akarták, hogy a külvilág is hagyja békén őket.

Spanyolország egyik királya azonban olyan rendeletet hozott, amelynek értelmében az Újvilággal folytatott kereskedelmet csakis spanyol hajók bonyolíthatják le. Nem számított, hogy Spanyolországból csak évente egyszer vagy kétszer érkezett hajóraj, azok is siralmasan kevés ellátmánnyal. Nem számított, hogy a telepeseket a törvény betartása megfosztotta az építőanyagtól, ruhaneműtől és élelmiszertől. Gyakorlatilag tilos volt nekik mezőgazdasági termékeket előállítani, maguknak cipőt készíteni, és bárkivel bármiféle kereskedelmet folytatni.

Így a bivalyvadászokat a puszta létük tette törvényen kívüliekké; gyakran váltak a spanyolok támadásainak célpontjaivá. A király katonái az elfogottakat lemészárolták, a megmenekülteket pedig tovább üldözték. Ezzel az ostoba gyakorlattal a spanyoloknak sikerült megfosztani telepeseiket és tengerészeiket egy létfontosságú beszerzési forrástól, és vele egyidejűleg kiváltani az edzett, ügyes, tengerismerő és józan paraszti ésszel megáldott bivalyvadászok ádáz gyűlöletét Spanyolország iránt.

Miután képtelenek voltak továbbra is a vadászatból fenntartani magukat, a spanyol hajókat kezdték el fosztogatni. Kis testű, fürge csónakjaikkal kimanőverezték a nagy és lassú királyi gályákat. Inkább titkos rajtaütésekhez folyamodtak, mint a nyílt támadáshoz, fegyvereik megválasztásánál a gyorsaságot és az azonnali hatásosságot tartották szem előtt; kést, rövid kardot és fejszét használtak, amelyekkel – mialatt a spanyolok otromba szakállas puskáikkal babráltak – utat vághattak a vértek között, és lekaszabolhatták az áldozat végtagjait. A kalózkodás híre futótűzként terjedt a spanyol flottáktól a gyarmatokig, eleinte a valóságnak megfelelő véres tetteikről, később pedig már erősen kiszínezve.

A Maynard által olvasott beszámolók alapján egyértelműen egy Jean David Nau nevű kalóz bizonyult a legfélelmetesebbnek, aki franciaországi szülőhelyéről, Les Sables d'Olloneról vette nevét. A spanyolok valóságos szörnyetegnek tartották, sokkal rosszabbnak, mint a hírhedt Henry Morgant. A szeszélyes Morgannál mindig volt esély a könyörületre. De annak a spanyolnak, aki L'Ollonois kezébe került, már csak tegnapjai voltak.

Maynard tovább lapozott Esquemeling könyvében. „L'Ollonoisnak az volt a szokása – olvasta –, hogy ha a foglyok megkínzatásuk után sem vallottak, a helyszínen szétdarabolta őket vadászkésével, kitépte a nyelvüket, azt kívánva, hogy bárcsak ugyanezt tehetné a világ összes spanyoljával.”

Ugyanabban az íráskötegben utalást talált a L'Ollonois-t legendás alakká változtató eseményre. Nau néhány spanyol foglyából olyasmit akart kicsikarni, amiről azok nem is tudtak. Erre föl – olvasta Maynard – „L'Ollonois irtózatos haragra gerjedt, és kirántva a vadászkését, fölhasította vele az egyik szerencsétlen spanyol mellkasát, majd szentségtörő kézzel kitépve a szívét, beleharapott, és miközben fogaival kiéhezett farkas módjára szétmarcangolta, azt mondta a többi fogolynak: – Mindőtökkel ezt fogom tenni…”

A spanyolok irtózatának tárgya, L'Ollonois az emberei körében népszerűségnek örvendett. Halált megvető bátorságáról volt híres. Szigorúan tartotta magát a zsákmány szétosztását szabályozó törvényhez. S ami a legfontosabb: nagyon sikeres kalóz volt. Egy hosszabb portya L'Ollonois-val akkora zsákmányt jelentett fejenként, hogy minden kalóz felejthetetlen orgiát rendezhetett volna a ráeső részből a jamaikai Port Royal kocsmáiban és bordélyházaiban.

Maynard arra gondolt, hogy Esquemelingnek, a krónikája megírásakor – szükségképpen – nagymértékben különféle mendemondákra kellett támaszkodnia, miután ő maga 1672-ben visszatért Európába. S a többi, még közvetettebb forrásokból dolgozó történész már kissé önkényesen és megbízhatatlanul kezelte a témát. Szerintük a kalózok kora már a XVII. Század alkonyán véget ért.

A Today Horizont rovatának vezetője meztelenül üldögélve a döngölt padlón, a kunyhó tetejéhez láncolva, félretette Esquemeling paksamétáját, dátum szerinti sorrendben egymásra rakta a többi papírt, és folytatta az olvasást. Nem telt sok idejébe megtalálni azt a hajónaplót, amelyet az első L'Ollonois vezetett a legutolsó portyájáig. Az 1670-es évek elejére a kalózok már közép-és dél-amerikai spanyol településeket támadtak meg. Túszul ejtették a lakosságot, vagy megszállták a várost, és kifosztották, amennyire csak lehetett, aztán visszamenekültek menedékhelyükre, a szigetre. De a legtöbb kalózkikötőben már nem fogadták L'Ollonois-t valami szívesen. Épp elég bűn száradt már a lelkén, hogy ha elfogják, kötelet kapjon a nyakába. L'Ollonois-t még a kollégái is betegesen vérszomjas embernek tartották. Az egyik kalóztanyáról még ki is tiltották, mert részeg dühében lecsapta kardjával egy örömlány karját, amikor az nem volt hajlandó egy penészes boroshordóból inni.

„Az, amit társadalomnak neveznek – jegyzete föl naplójába –, túl cifra nekem. Én, a szabadságot választom. Nem leszek kufár.” Vitorlát bontott, és elindult egy Caicos néven ismert lakatlan szigetsor felé.

„Isten nem szereti ezt a helyet – írta –, ezért én fogom szeretni. Az, amit Isten nevében szeretni kell, nekem csak szomorúságot okoz, amit pedig én szeretek, az Istennek nem tetszik. A spanyolok azt állítják, hogy Isten szereti őket; de ha ez igaz, akkor Isten bolond.”

Maynard megértette, hogy ezek a szigetek számos olyan tulajdonsággal rendelkeztek, amelyek eszményivé tették őket a társadalomból menekülők számára. Híján voltak tápláléknak, víznek, építőfának, és ehető állatoknak, így a hajóknak nem volt miért kikötni rajtuk. Csupán egy-egy szerencsétlenül járt hajó utasai vetődtek nagy néha arra, akiktől a szigetlakók minden ingóságot és élelmet elvettek, és asszonyaikat (ha voltak) közprédára bocsátották. Bizonyos, hasznos képességekkel rendelkező személyek életét megkímélték, másokét habozás nélkül kioltották.

A szigetek veszélyes környéküknél fogva állandó hajóroncs utánpótlást biztosítottak, mivel a két legfontosabb mélyvízi átjáró között feküdtek, amelyek Kubából, illetve Panamából az Atlanti-óceánba, Európa felé vezettek.

„Lesznek látogatóink – írta L'Ollonois –, és akiket a természet nem torpant meg, azokat én fogom megállítani.”

Húsz embert vitt magával – gyilkosokat, akiknek a szabadságát a kivégzésük előestéjén vásárolta meg a hatóságoktól, amelyeknek ígéretet tett, hogy színüket sem látják többé; kikötőkből elcsalt alkoholistákat, kalandvágyó fiatalkorúakat, akiknek gazdagságot ígért, valamint hat elrabolt szajhát – kettő közülük történetesen állapotos volt –, akik mind betegek voltak. Őket épp olyan fontosnak tekintette küldetéséhez, akár az élelmet vagy a puskaport; szükség volt a normális nemi élet fönntartására. Azt mondta, a homoszexualitás olyan, mint a skorbut. Olykor, hosszabb utazások során felütötte a fejét a hajón, s az egész legénységet hasznavehetetlenné tette.

„Ha van valami, amiben Isten és én egyetértünk – állt naplójában –, az az, hogy mindketten utáljuk a ferde hajlamot. Egy szodomita rosszabb a pestisnél. Furcsa szövetségeket hoz össze, egyik férfit a másik ellen uszítja, kegyeiért ellenszolgáltatást követel. Az efféle viselkedés nőktől várható, minden más esetben zavart okoz.”

1671. július 2-án L'Ollonois letelepedett egy szigeten, amelyet megfelelőnek talált: „Félúton fekszik a szigettengertől – nagyjából egy mérföld hosszú, fél mérföld széles nyomorúságos ki szigetecske –, bozót borítja, amely táplálékot biztosíthat a marháknak. Keletre úttalan homokpadok – nincs az a hajó, amelyik át tudna kelni; nyugatra kék víz, és egy horog alakú búvóöböl, amely majd elrejt bennünket, és leshelyünkül szolgál. Mindenhol sóingoványok és ciszternákká formálódott sóüregek. Itt békében élhetünk, ha a nők abbahagyják a nyavalygást.”

L'Ollonois egy kezdetleges térképet rajzolt a hajónaplójában a vidékről, és Maynard megpróbálta emlékezetében összevetni a tengerészeti térképekkel. Navidad egyáltalán nem szerepelt rajta, s az újságíró arra gondolt, hátha L'Ollonois soha nem is látta, Nyugat-és Dél-Caicost pedig csak egy-egy otromba paca jelezte a Caicos-partvidék szegélyén. Itt egy kereszt figyelmeztetett a víz alatti zátonyokra. L'Ollonois szigete vese alakúra volt rajzolva. Kívül esett a légifolyosókon és hajózási útvonalakon, s a modern hajózási térképek külön felhívták a figyelmet, hogy megkettőzött óvatossággal kormányozzanak.

A sziget több mint háromszáz éve feltáratlan volt, lakói háborítatlanul éltek. Soha senki nem jött ide önszántából, aki pedig ide került, holtbiztos, hogy nem távozott élve.

Ha L'Ollonois életének a szigeten megvoltak is a maga örömei – amelyekről a hajónapló nem tett említést –, rövid ideig tarthattak. A legutolsó feljegyzést 1673. Január 6-án keltezték: „Pirkadatkor dereglyére szállok egy tucat emberrel. Azt hittem, az élet fenntartja magát ezen az isten háta mögötti helyen, de néhány létszükségleti cikkünk átkozottul fogytán van, így a higany a kurváknak – átok egy népség, mind francia beteg! –; a citrom – Hizzoner fogai már lötyögnek; a muskéták, amiknek már mind megvetemedett a zárja; a rum, no meg az arany, mert tévednek erre olyan hajók, amelyeket kevés emberemmel nem tudok foglyul ejteni, így csereberélnem kell velük; végezetül pedig néhány fiatal fiú és egy-két egészséges leány – ha van még ilyen egyáltalán a földön! Rengeteg gyermek szenved már az anyaméhben, francia kórban vagy más nyavalyában… Átruháztam a parancsnokságot kisfiamra, azaz arra, akiről az a ragyaverte ringyó azt állítja, hogy az én fiam – bár minden embernek széttette már a lábát –, de szükségem van egy fiúra, így nem firtatom a dolgot. A fiúcska egy skorfulás kis kobold, és már nem húzza sokáig. Kijelöltem Hizzoner sámánt régensnek – mintha király volnék. Nos, herceg vagyok, ha a gyermek meghal, Hizzoner kormányoz, amíg visszatérek és meghágok egy másik ringyót. Megbízom Hizzonerben, mert ő retteg tőlem. Gyilkolás árán is betartja a parancsaimat, mert tudja, hogy a pokol fenekére is utánamennék, és darabokban nyúznám le a bőrét. Ha félnek tőled – hatalmad van.”

Az iratok szerint Hizzoner egyévi eltűnése után nyilvánította halottnak L'Ollonois-t. azután kézbe vette a teljhatalmú parancsnokságot, színleg engedelmességet tanúsítva L'Ollonois lassú észjárású fiával szemben, akinek, anyai örökségként, egy fehér szifiliszes sáv húzódott a fején. Hizzoner megfogalmazott egy írott törvényt, és ennek alapján kormányzott.

1680-ban megfeneklett egy hajó a parti zátonyon. A túlélők között volt a Puerto Rico-i kormányzó kislánya, aki még túl fiatal volt ahhoz, hogy nemi betegségben szenvedjen, és történetesen semmi öröklött baja nem volt. Hizzoner védencévé nyilvánította a leányt, és elzárta a kalózok elől. Emberei ezt rendkívüli önzésnek találták, pedig nem volt az.

Amint a lány tizennégy éves lett, Hizzoner teherbe ejtette. S midőn egészséges fiút szült, a régens szép csendben félreállította L'Ollonois fiát. Egy rafinált, vallási és misztikus elemekkel zagyva szertartás keretében – a bibliaismerő Hizzoner, aki jóformán minden cselekedetére, lett légyen az bármilyen barbár és aljas, megtalálta a szent szövegek támogatását – rendeletet bocsátott ki, miszerint az újszülött a hatalom örököse. És ő, Hizzoner, marad a régens, amíg a fiú megérik a parancsnoki tisztség betöltésére. Az ünnepségeken annyi rum folyt, hogy senki nem tudott ellenvetéssel élni. A biztonság kedvéért Hizzoner még három gyermeket nemzett. Aztán ráunt a lányra, és belefáradva a kéjvágyó emberei követelődzésébe, most már közprédára bocsátotta.

Hizzoner 1698-ig gyakorolta hatalmát, amikor is elsőszülött fia – bár II: L'Ollonois nevet kapta, és családfáját az eredeti alapján jegyezték – betöltötte a tizenötödik életévét. Hizzoner utolsó honapja alatt beleverte a fiúba a törvényt. És amikor már meg volt elégedve, s úgy érezte mindent megtett, amit csak lehetett – végtére is egy új nemzedék létrehozására alkalmas egészséges vezetőt és törvénykönyvet adott a közösségnek –, egy éjszaka levetette köntösét, beúszott a tengerbe, és soha többé nem került elő.

Maynard a papírok között matatott, magát a törvényt keresve. Nagy méreténél fogva kétszer is elkerülte a figyelmét; nem papírlap volt, hanem egy pergamentekercs, amelyet vastag fényes lakkréteggel vontak be a kopás ellen.

„Szabad nép vagyunk – szólt a bevezetés –, minél fogva jogunk van háborút viselni, vagy békét kötni, bármely más néppel, de miután közösség is vagyunk, emberek, akiknek rendet kell vinni az életébe, ezennel írásba fektetjük az alábbi törvényt, és esküszünk a Mindenható Istenre, hogy eszerint fogunk élni, az alábbi cikkelyekben kilátásba helyezett büntetések terhe mellett: 1. Minden férfi engedelmességgel tartozik L'Ollonoisnak, illetve az ő távollétében Hizzonernek. Az engedetlenség főbenjáró bűn.

2. Aki szökni próbál, vagy mások szökési terveit nem jelenti, golyó általi halálra ítéltetik. A szökési kísérlet főbenjáró bűn.

3. Aki becsületes figyelmeztetés nélkül támadja meg társát, harminc korbácsütést kap. Ha az áldozat meghal, a támadó halálra korbácsoltatik.

4. Aki harc közben végtagját elveszíti, 500 nyolcast kap, aki életét, annak utódait a következő gazdag zsákmány egytizede illeti.

5. Aki erőszakkal szűz nő ártatlanságára tör, golyó általi halálra ítéltetik. A szűz nő ritka kincs, és meggyalázása főbenjáró bűn.”

Az első Hizzoner előre látta a közösség majdani életében kialakuló újabb szükségleteket, és a cikkelyek után egy záradékot csatolt:

„Mivel nincs halandó, ki jövőjét előre láthatná, szükségessé válhat ezen törvények kiegészítése. Másfelől semmi sem töröltethetik: a cikkelyek mindörökre sérthetetlenek. A kiegészítések módosítás címen csatoltatnak alább.”

A pergamen aljához egy papírköteg volt erősítve – a módosítások. Összesen tizenkettő volt belőlük: különféle büntetések kiszabása olyan vétségekért, amelyek az egyezmény megszületése idején még nem voltak, vagy nem lehettek divatban. Például senkinek nem lehetett rádiója. Csupán egy volt belőle a közösségnek – az összes többit megsemmisítették – és azt is csak vételre használták. Bármiféle jelzés leadása főbenjáró bűnnek számított.

A közösség tagjainak tilos volt bármiféle „gyógynövény” fogyasztása, „mert még úrrá lesz rajtuk az őrület”. Minden tablettát és szérumot megsemmisítettek, csak a penicillint nem, amelyet a L'Ollonois-k őriztek és adtak be annak, „akinek tűz volt a vizeletében”.

Bárminemű tűz rakása – amit észrevehet egy arra haladó hajó vagy repülőgép – ha nappal történt, testi fenyítést, ha pedig éjjel, kínzatást vont maga után.

A tizenkilencedik század derekán a közösség, bár zúgolódva, de jóváhagyta a homoszexualitást. Egy fiatal nő sárgalázat hurcolt be a szigetre, és megfertőzte az összes prostituáltat. Egy hónap leforgása alatt a nők száma huszonhatról ötre csökkent, és a törvény módosítása nélkül a megmaradt öt is hamarosan belehalt volna a túlzott igénybevételbe.

„Miután minden férfi megfosztatott most természetes feladatától – mondta ki a hatosszámú módosítás –, és miután életerejük és elszántságuk megsínyli eme nélkülözést, megalapítjuk az örömfiúk osztályát a legközelebbi foglyul ejtett legszebb fiúkból. Egyazon jogok, és egyazon korlátok lesznek majd érvényesek rájuk, mint a szajhákra, mivel ők is szajhák lesznek.”

A szükségmegoldást ellenszenvvel fogadták, ami módosításról módosításra megnyilvánult. „Ezen módosítás csak akkor töröltetik, ha a nőnemű közösséget újraélesztettük. De addig csak örömfiúk lesznek. Ha az örömfiú harácsol, főbenjáró bűnt követ el.”

Az egyik legkorábbi módosítás haszontalannak nyilvánította a pénzt a szigetlakók mindennapi életében. nyolcasok helyett ezen túl élelmiszerrel és pálinkával fizettek kártérítést, és jutalmazták a hőstetteket.

A prostituáltak, akik szabadon megválaszthatták a saját díjazásukat, az ínyencségek (dió, olajbogyó és cukorka), ruhanemű és illatszerek mellett szavaztak. A különféle árfolyamokat egy hosszú listán tüntették fel. A jelenlegi L'Ollonois legutolsó feljegyzései szerint a cikkek értékrendje a következő volt:

1. 6-12-es családi doboz rovarriasztó.

2. Sűrű erdő rovarriasztó.

3. Kutter rovarriasztó (szúnyog ellen nem jó).

4. Olvasztó ólom.

5. Tahiti rum.

6. Új puskák.

Nahát, gondolta Maynard, nem valami nagy fontosságot tulajdonítanak a modern fegyvereknek. Ha meg nem használtak pénzt az elmúlt száz év során, mit csináltak a zsákmányolt pénzzel?

De az előbbieknél jobban érdekelte egy 1900-ban megfogalmazott módosítás. Szemlátomást nagyon a szívükön viselhették, mert címet is adtak neki:

„A GYERMEKEKRŐL.”

„Mivelhogy az ártatlanság állapotát minden embernél a serdülőkorban romlottság váltja fel, s mivelhogy az ártatlanság elvesztése ad tápot az istentelenégnek, s mivelhogy az istentelenség veszélyt jelent a közösség számára – mert olyan fogalmakra és ismeretekre tesz szert, amely kérdőre vonja, és így veszélybe sodorja az általunk féltve óvott életet –, ezentúl nem fogadunk magunk közé egyetlen tizenhárom évnél idősebb személyt sem. Az ennél idősebbeket foglyul ejtésük után azonnal meg kell ölni, mivel életük teljében immár semmit sem nyújthatnak a közösségnek, csak széthullást okozhatnak, s az egység megbomlását idézhetik elő azáltal – amit az eddig példák is bizonyítottak –, hogy szökésre és árulásra buzdítanak. A gyermekek gondolatainak tányérja még üres, s éhesen várja, hogy megtöltsük, míg az istentelen személy tányérjában púpozva áll a káros eledel.”

Egy árnyék suhant az ajtónyílás elé, és elfogta a fényt. Beth kinyitotta a lakatot, lehúzta a lánc végét a tetőmerevítőről, de a láncot Maynard nyakán hagyta.

– Állj föl!

Maynard fölállt. A nő fölvette a nyersbőr nadrágot a földről, és segített neki fölvenni. A bőr fonákját alvadt vér és zsírréteg borította, ami valósággal kifröccsent Maynard derekán. Nyálkás húscafatok fityegtek le a térdkalácsára, és a rothadás bűze áradt az orrába. Beth bekente mellét és hátát disznózsírral, aztán az ajtóra mutatott: – Kifelé!

– Hová megyünk?

– Szakállölő hajlandó fogadni.

– Miféle Szakállölő? – érzékei eltompultak a fájdalomtól; a név molylepkeként röpdösött emlékezete félhomályában.

– Szakállölő, Maynard, aki a fiad volt.

Maynard ránézett. – Hajlandó? Ez igazán kedves tőle.

– Ne feledd – rázta meg a nő sürgetőleg a láncot –, hogy a fiatalokat itt tiszteletben tartják, mert ők jelentik a jövőt. A magadfajta már a múlté. Halott.

XII.

Beth átvezette a láncra fűzött foglyot egy ösvényen a bozótban. Egy kanyarulathoz érve, Maynard nevetést hallott.

Az ösvény egy tisztásba torkollt. Jobbra egy kocka alakú, pueblo stílusú épület látszott, legalább tízszer akkora, mint Beth kunyhója. Az ajtaja mellet egy kurta, műanyag karácsonyfa állt a homokban, flitterekkel, gyümölcshéjakkal és színes rongydarabokkal feldíszítve.

– Ez meg honnan van? – kérdezte Maynard.

– Zsákmány. – Beth meggyorsította lépteit, mintha már alig várná, hogy átérjen a tisztás túloldalára.

Újabb nevetés hallatszott, és két fiatal férfi lépett ki az épületből lökdösődve, és egymást csapkodva. Maynard megállt, és rájuk bámult. A lánc a nyakába vágódott.

Az egyik férfi rikító virágmintás szárongot viselt, mindkét csuklóján fél tucat karperec, minden ujja felgyűrűzve. A másik jóformán meztelen volt. Platinaszőke haja egészen rövidre volt vágva. Magas, sovány teste teljesen szőrtelen volt, napbarnított és olajtól csillogó. Összes ruhadarabja tenyérnyi fekete bőrgatya volt, amely repedésig feszült rajta.

Amikor észrevették Beth-et és Maynardot, abbahagyták a mókázást.

Beth végigmérte őket, kiköpött a homokba, és megrántotta a láncot. Maynard, miközben megtántorodott, hátrapillantott, és látta, hogy a két férfi viszonozza Beth megvető üdvözlését.

Újabb tisztás nyílt előttük, de Beth megállt néhány méterre az ösvény végétől. – Meg ne állj itt – mondta a nő –, mert kitekerem a nyakad! – Maynard lehorgasztotta a fejét, meggörbítette a hátát, és belépett a tisztásra.

Nyolc kicsi kunyhó állt a tisztáson, mindegyikben egy-egy nő lakott. Kettőn átlátszó fátyolszövet ing volt, amely testük minden részletét láttatta. Egyikük hosszú, pecsétes selyemszoknyát viselt, derékon fölül semmit, s mellére rúzsköröket festett, hogy kihangsúlyozza mellbimbóit. Egy másik földig érő alsónadrágban volt. Megint egy másik nő – hasonló kacabajkában – gúnyosan szólt oda Beth-nek: – Ez a te üdvözítőd, Goody? Ez a nyiszlett pasas?

– Roche még holtában is jobb, mit ez életben – röhögött egyik társnője.

– Már ki van készítve a szalmazsákod!

– Még újhold előtt idekerülsz!

Maynard elvörösödött. A homokra szegezte a szemét. Nem tudta, hogy Beth megállt, csak amikor beleütközött.

Beth dühtől kivörösödött arccal nézett a szajhákra. – Tehenek! – ordította. – Én, tiközétek? Majd ha fagy!

Visszahúzta a kezét, és tovább vonszolta foglyát.

Maynard a nő mögött baktatva megkérdezte: – Hány nő van itt, aki nem kurva?

– Tizenkettő, mind férjes asszony.

– És hány férfi van feleség nélkül?

– Talán két tucat.

– Miért nem mehetsz hozzá valamelyikhez?

– Ha egy asszony már férjnél volt, akkor két választása van: az anyaság, vagy a szajha élet.

– De ha lenne is gyereked… tőlem, az egyszer felnő. Nem maradhatsz örökre anya.

– Az anyaság tizenhárom évig van engedélyezve.

– Akkor azután kell kurvának lenned.

– Azt hiszed, mindenre tudod a választ? – Beth elnevette magát. – A választ én tudom.

– Te nem leszel kurva?

– Soha. Azt nekem senki sem tudja megfizetni.

– Hát akkor?

Beth megállt, ránézett, és ünnepélyesen azt mondta: – Én tiszteletre méltó akarok lenni. Bölcs. Akinek kikérik a tanácsát. Akit tisztelnek. Akit táplálnak. Amíg el nem jön az időm, hogy kivégezzenek. Ezt akarom. És ettől – Maynardra mutatott – megkapom.

Az ösvény egy kis öbölhöz vezetett, amelyet mészkőszirtek szegélyeztek. Olyan volt, amilyennek a hajónapló leírta: horog alakú; ha egy csónak ki akart jutni a nyílt vízre, először déli irányba kellett haladnia egy természetes hullámtörő gát mentén, aztán elfordulnia, és észak felé folytatni az utat, egy másik hullámtörő gát mentén, végül keletnek tartva elérni a tengerbe vezető torkolatot. A parti fövenyen több, oldalára billentett hajó állt: két fatörzsből vájt csónak, egy zsákmányolt Boston Whaler, és négy bevont vitorlájú dereglye.

Maynard először meg sem ismerte Justint. A fiú a vízparton állt, mellette Nau és a Manuel nevű legényke. Új ruha volt rajta: fehér vászon ing, bőr bricsesz – mint Naun –, vállán a pisztolytáska, a Whalter PPK-val.

Amikor Beth és Maynard előbukkant az ösvényről, Nau és Manuel parancsoló testtartást öltött: mindkettő szétvetette a lábát, és csípőre tette a kezét. Nau élesen rászólt Justinra, aki esetlenül igyekezett utánozni testtartásukat.

Maynard oda akart hozzá rohanni, de Beth visszafogta a láncot, és lassan lesétáltak a partra.

Amikor már csak néhány méter választotta el őket Nautól, Beth megállt, és lefelé húzta a láncot. Maynard nem tudta mire vélje ezt, és megfeszítette magát, de Beth keményen megrántotta, és térdre kényszerítette.

Maynard fölpillantott az arcokra. Naué ősei meggyőződését tükrözte, miszerint a félelmetesség egyenlő a hatalommal; Manuelén koravén pökhendiség ragyogott; Justiné ideges, feszengő és megkínzott volt, hogy így megalázták előtte az apját. Maynard halkan megkérdezte: – Hogy vagy, öcsi?

– Jól. – Justinnak elakadt a hangja. Aztán hangosabban megismételte: – Jól. És te?

Maynard bólintott. Nem tudta levenni szemét a fiáról.

Nau oldalba bökte Justint, s ő rövid tétovázás után megkérdezte:

– Hol van a többi töltény ehhez? – A Whalter agyára csapott.

– Ott maradt a motelben. Te is tudod.

Justin Naura nézett, s amikor az újból oldalba bökte, azt kérdezte:

– Hol?

– Az íróasztalban. A legfelső fiókban.

– Nem hinném, hogy elhozta magával – mondta Justin Naunak.

– Majd elhozatom onnét – felelte az. Beth-hez fordult: – Végeztünk.

A nő felhúzta a földről a foglyot.

– Ne! – kiáltotta Maynard. – Had beszéljek vele!

– Miről? – vonta kérdőre Nau.

– Az apja vagyok!

– Mondtam már neked…

– Nem érdekel a törvényetek! – csattant fel Maynard dühbe gurulva. – Ez itt az én gyermekem, és beszélni akarok vele!

Nau tétovázott. Beth-hez fordult. – Móresre tanítod, vagy megölöm! Esküszöm! – Aztán Justinhoz fordult. – Szakállölő?

Justinnak egy másodpercébe került megérteni, hogy azt kérdik tőle, akar-e beszélni az apjával. Feszengve bólintott.

– Nyilván olvastad a törvényt – mondta Nau Maynardnak. – Te istentelen vagy, akinek nincs helye köztünk. Most már mi neveljük őt, nem te. Most az egyszer beszélhetsz vele négyszemközt. De ez az utolsó alkalom.

Nau eltávolodott a parttól, Manuellel a nyomában. Beth csak állt, nem tudta, hogy maradjon, vagy utánuk menjen. Aztán Nau intett neki, hogy dobja le a láncot, és kövesse őket.

Maynard hátragurult és felült. Megveregette a homokot maga előtt, hellyel kínálta Justint. A fiú tanácstalanul Nau után nézett, majd bizonytalan mozdulattal leült apjával szemben.

– Tényleg jól vagy? Nem bántottak? – kérdezte nyugodtan Maynard.

– Nem. Jól vagyok.

– Engedelmeskednünk kell nekik, mindent megtenni, amit mondanak. Minden nap, amit élve megérünk, esélyt jelent. Nem számít, mit követelnek tőled, minden jobb, mint halottnak lenni. Megtudtad, kik ezek?

Justin megrázta a fejét. – Furán beszélnek. Szóval, nem egészen úgy, mint mi.

Maynard gyorsan elmesélte fiának dióhéjban, amit megtudott. Miután befejezte, megkérdezte:

– Mit hallottál?

– Azt mondták, soha nem megyek el innét. Igaz ez?

– Nem. Megtalálom a módját, hogy elszabaduljunk.

– Meg azt, hogy meg fognak ölni téged. Mit gondolsz, megtennék?

– Meg, ha nem megyünk el idejében. Bármit hallasz is, soha ne feledd a szökést. Jól nyisd ki a füled. És mindig mérd föl magadban, mit mennyiben használhatunk. Hogy mennyiben segíthet nekünk.

– Azt mondták nekem, innen nem lehet megszökni.

– Mit mondtak, miért?

– Nincs motorcsónak. Egyetlen… hogy is hívják? – hosszú távú hajójuk sincs. – Justin a búvóöbölben sorakozó hajók felé biccentett. – Az összes hajó a szigeten ez, amit itt látsz.

Maynard a dereglyékre bámult. – Ha kivitorlázhatnánk valamelyiken egy hajózási útvonalra…

– Még éjszaka is őrzik őket.

– Mióta vagyunk itt? – Látta, kérdése meghökkenti Justint. – Én sokáig aludtam. Ezért nem tudom.

– Negyedik napja.

– Semmi mást nem hallottál? Semmit, ami a segítségünkre lehetne? Gondolkozz!

– Semmi olyat, amire te gondolsz. Csak oktattak.

– Mire?

– Azt mondták, így leszek férfi. – Justin Nau felé pillantott, majd azt suttogta apjának: – Hogy akarhatják ezek, hogy én férfi legyek? Hiszen még csak tizenkét éves vagyok! Szerintem dilisek.

Maynard elmosolyodott. Megfogta Justin kezét és megpaskolta. – Mire oktatnak?

– Arra, hogy én legyek a fegyvermester. Azért hagyják, hogy viseljem ezt. – A pisztolytáskára csapott.

Maynard büszke csillanást vett észre Justin szemében, mintha a fiú akaratlanul, de örömét lelné abban, hogy férfiként kezelik. Kiolvashatta apja tekintetéből a szemrehányást, mert lesütötte a szemét.

– Töltve hordod?

– Úgy kell hordanom. L'Ollonois szerint az üres fegyver olyan, mint egy herélt – tehetetlen. Mi az, hogy herélt?

– Vegyél ki néhány töltényt a tárból, és rejtsd el valahová.

– Minek?

– Talán szükség lehet rá. Nem tudni, mikor jöhetnek kapóra.

– L'Ollonois azt mondta, spórolni kell minden egyes tölténnyel.

– Justin… ha őrá hallgatsz, valóban örökre itt fogsz maradni. Ő neked nem barátod.

– Azt mondta, aki nem barátja, az ellensége, és aki ellensége, halál fia. Én nem akarok a halál fia lenni.

– Téged nem fog megölni. Annál sokkal fontosabb vagy neki.

– Én? Miért?

– Nem is tudom. Azt hiszem, aggódik a jövőd meg az ő jövője miatt. Mellesleg… mondd csak, hol tartják a puskákat?

– Mindenkinél van egy. A tartalékot L'Ollonois őrzi.

– És miféle fegyverek?

– Kovás meg gyutacsos puskák. L'Ollonoisnak van egy régi M-16-osa, de az csupa rozsda, és használhatatlan.

– Nincsenek modern fegyvereik?

– Nincsenek, csak ez. – Justin a Whalterre mutatott. – Nem szeretik őket, mert nem tudják újratölteni. Ha kifogy a töltényük, nem tudnak újabbakat szerezni, és eldobják a fegyvert. Ezért érdekelte L'Ollonois-t, hogy hány töltényünk van ehhez.

– Mit csinál egy fegyvermester?

– Egy csomó mindent. Töltényeket önt. Három méret van: pisztoly, muskéta és madársörét. Tisztán tartja és megzsírozza a fegyvereket – szóval karban tartja. Beállítja őket: én most épp azt tanulom, hogyan kell a závárzatot leemelni, és új rugót betenni. Érdekes. – Justin mosolyogva osztotta meg új élményét Maynarddal. – A kovás puska, ha vigyáz rá az ember, örökké eltart. Mindössze három mozgó része van az egész szerkentyűnek.

Maynard képtelen volt viszonozni a mosolyt. – Arra gondolok, mi lehet anyáddal – mondta.

Justin összerezzent. – Igen.

– Nem vagy rá kíváncsi?

– Dehogyisnem. Csak nem jutott eszembe.

– Hát akkor gondolj néha rá is.

– Szakállölő! – hallatszott Nau kiáltása.

Justin talpra ugrott. – Tényleg a te ükapád ölte meg Fekete Szakállt?

– Nem, az egy másik Maynard lehetett.

– Ezek azt mondják, ő volt. Ezért neveztek el engem Szakállölőnek.

– Akkor ne vitatkozz velük. Engedelmeskedj nekik. Majd kiötlök valamit. Bízzál bennem.

– Jól van. – Justin ideges volt. – Most mennem kell.

Maynard figyelte, ahogy tovairamodik. Beth visszajött mellé, és fölemelte a láncot a homokból. Maynard észre sem vette; Justin után bámult, egészen addig, amíg a fiú Nauval és Manuellel el nem tűnt szem elől.

– Elment – szólt Beth.

– Ott van, fönt.

– Tőled ment el, úgy értem. Minél hamarabb elfogadod, annál gyorsabban megszűnik a fájdalom.

– Vállalom a fájdalmat.

Beth finoman megrántotta, és Maynard utánament.

– Van pennám – mondta.

– Az meg minek?

– Nau azt akarja, hogy a hátralevő idődben… – hirtelen elhallgatott, mert elszégyellte magát tapintatlanságáért. – …írjál egy krónikát. Mint Esquemeling.

– Krónikát? Úgy érted, másoljak? Nekem nincs mit elregélnem.

– Nemsokára lesz.

– Honnét tudod?

– Sok mindenünk kezd kifogyni. Rum, rovarirtó és citrom. Sok minden. Már azt rebesgetik, bőrt fogunk enni. Hamarosan zsákmányt kell ejtenünk. Mégpedig gazdagot.

Beth az örömtanya mellett ismét eltréfálkozott a lányokkal, s az örömfiúk házához érve ismételten kiköpött. Beth kunyhójához közeledve Maynard azt kérdezte: – Szerinted mennyi időm van még hátra?

– Ó, sok – felelte az bíztatóan. – Most érzem a havibajomat jelző apró fájdalmakat. Én nagyon hosszú időt adnék neked.

– Igazán? – mondta Maynard magában szólva. – Én körülbelül egy hetet adnék magamnak.

Megvárta, míg Beth lélegzése lassabbá és mélyebbé válik. Aztán, a biztonság kedvéért várt még pár percet. Beth horkolni kezdett. Ajkai mozogtak, szemöldökét összeráncolta, mintha valami álombeli lénnyel hadakozna.

Maynard végigtapogatta a láncot, míg kezébe nem akadt a lakat. Mivel nem látta rajta a számokat, az ajtóhoz kúszott, félrehúzta a bőrdarabot, és a hold fényébe tartotta a lakatot. 0-0-0-ra állította a kerekeket, és kinyitotta a zárat. Mozdulatait a nő hortyogásához igazította, hogy elnyomja a halkan meg-megcsörrenő lánc neszét. Miután szabaddá tette magát, visszaakasztotta a lakatba a láncvégeket, bekattintotta a kengyelt, és elforgatta a kombinációs kereket. Valahogy bizonytalanul azt remélte, hogy ez által tisztázza Beth-et a cinkosság esetleges vádja alól. Ha reggel ugyanis nyitva találnák a lakatot, még meggyanúsítanák, hogy ő engedte szabadon; ha viszont a lakat zárva van, szökését az ő valamilyen titkos tudományának tulajdonítanák, és még talán örülni is fognak, hogy megszabadultak tőle.

Kicsúszott a kunyhóból, megnyálazta és feltartotta az ujját. Lágy északi szellő fújdogált, így dél felé indult. Noha nem ismerte a helyi árapályt, sem az áramlatokat, tudta, hogy a parti szél segítségével elsodródhat a szigettől.

Nem próbálta megkeresni Justint. Biztos volt benne, hogy szigorúan őrzik. Még ha kiszabadítaná, akkor sem tenné ki mindazoknak a veszélyeknek, amelyeket jómaga vállalt, hogy kisodródjék a nyílt óceánra, hátha sikerül egy hajóval találkoznia, vagy egy másik szigetecskén partra evickélnie. Justin nagyobb biztonságban van itt, amíg ő, Maynard fegyveres segítséggel visszatér. Nyugtatgatta önmagát, hogy Nau nem fog bosszút állni a fiún apja szökéséért.

Fontolóra vette az összes elképzelhető büntetést, amelyekkel Nau Justint sújthatná, de egy sem bizonyult ésszerűnek. Márpedig azok alapján, amiket olvasott róla, Nau a kegyetlenkedést és erőszakot csupán ésszerűségi alapon alkalmazta.

A sziget déli csücskén talált a parton egy kivágott fatörzset. Sem ideje, sem szerszámai nem voltak a tutajkészítéshez, de szüksége volt valamire, amiben megkapaszkodhat, és időnként megpihenhet rajta. Rálökte a vízre, aztán végigtapogatta, nem korhadt-e vagy ázott, de száraz volt, könnyű és jó mozgékony. Belegázolt a vízbe, és amikor már a melléig ért, hóna alá kapta a fatörzset, aztán kipuhatolta a szélirányt és a sodrást, s a tengerre bízta magát. A sodrás nagyon gyenge volt, a szél azonban lassan, de észrevehetően egyre távolabb vitte a szigettől.

Úgy ötven méterre lehetett még csak a parttól, amikor valami perzselő, csípős fájdalmat érzett a combján. Kis híján hangosan elkáromkodta magát, de összeszorította a fogait. Medúza, gondolta. Vagy valami apró, csípős tengeri bogár. De nem csípés volt, és nem is vágás, mert nem vérzett.

Lenyúlt, megérintette a combját, és a kezébe is égető fájdalom nyilallt. Rémült jajdulással rántotta vissza, mire a tüzes valami a hasára húzódott lüktető zsarátnokával.

Maynard körbeforgott, és arca valami puha, ernyedt, léggömbszerű tömegnek ütközött, egy szürkésfehér buboréknak, amely érintésére lágyan odébb ringott. Hólyagmedúza!

Önkéntelenül hadonászva igyekezett elmenekülni tőle, de csapkodásával csak még jobban belegabalyodott a buborék alatt lógó mérges csápok szövevényébe. Ahogy csapdosott és rúgkapált, arcára és mellére kente az utálatos, nyálkás váladékot. Úgy érezte, mintha forró késsel nyúznák lefelé a bőrét.

Megcsapta a medúza hólyagcsápját a fával, és eltolta magától. A tiszta víz felé kapálózott, s közben fulladozva igyekezett magába fojtani, a torkából kitörni készülő üvöltésorkánt.

Kiszabadult, egy pillanatra azt hitte, megúszta. De aztán újabb csápok gereblyézték végig a hátát, még több siklott a lábai közé, és tapadt, hasogató fájdalmat okozva, mindkét combja belső felére. Eszelősen fordult meg újból, s látta, hogy több oldalról is szürkésfehér buborékok egész serege állja el az útját. Egy hólyagmedúza telepre keveredett!

És akkor végre felüvöltött. A vizet csapkodva rúgkapált, és minden mozdulatára újabb és újabb hasító fájdalom nyilallt a testébe. Üvöltve vonaglott a vizet csapdosva a part felé. Amikor a lába feneket ért, futni kezdett, és tíz körömmel marcangolta lefelé melléről az eleven tüzet.

Levetette magát a parti homokra, és ide-oda hempergett benne. A mozgás csak fokozta kínjait, de képtelen volt nyugton maradni. Úgy dobálta magát a földön, mint aki az eszét vesztette. Aztán egyszerre a mellének vágódott valami, és a földre szegezte.

– Te istenverte hülye! – hallotta.

Hadakozott. – Maradj nyugton! – parancsolt rá egy hang. – Te félkegyelmű!

Esne az eső? Meleg, savanykás szagú folyadék bizsergette meg egész testét. Jó érzés volt. Ahol a folyadék érte, ott elült a fájdalma. Meg akart szólalni, de nyelve olyan dagadt volt, hogy mozdítani sem tudta. Súlyos köd borult az agyára. Még egy hangot hallott, amelyik az előbbivel vitatkozott. Női hang volt.

– Figyelmeztettelek!

– Nem akart…

– De igen…

– De hát…

A hangok elenyésztek. Maynardot nem is érdekelték, mivel álombeli hangoknak hitte őket.

Üvöltés. Nem az övé. Még egy üvöltés. Egy nőé. Mit üvöltözik az a nő? Aztán újabb üvöltés, hosszan elnyújtott, véget nem érő. Maynard felült, és megrázta a fejét. Teste még mindig sajgott, de csak tompán, elviselhetően. Az üvöltés nem maradt abba.

Oldalra fordult, és Beth-et pillantotta meg. A nő meztelenül kipányvázva feküdt a homokon. Hasán, mellén és lábán keresztül-kasul hurkák éktelenkedtek. Egy-egy szürkésfehér buborék – hólyagmedúzák! – tapadt mindkét oldalára. Csápjaik liánokként fonták körül estét.

Amikor Beth észrevette őt, azt ordította: – Vizelj rám!

– Hogyan?

– Vizelj rám! Csak az segít! Én is megtettem neked!

Maynard eleget tett kívánságának, és Beth üvöltözését hamarosan zokogás, majd nyöszörgés váltotta fel.

Leonard Hiller ugyanazt a jogos felháborodást érezte, mint mindig, ha egy riportalanya eltűnt – különösen, ha egy olyan riportalanyról volt szó, aki az újságíró szövetség tagjának vallotta magát. – Úgy érti, Trask nemet mondott? Mit képzel ez magáról?

– Szó szerint nem mondott éppen nemet – mondta Dana jegyzetfüzetébe pillantva. – azt mondta, hogy őt a Today csöppet sem érdekli.

– És hol van most?

– Nassauban. Egy-két nap múlva akar tovább hajózni. A külső szigetekre.

– Szóljon át Miamiba, hogy küldjenek oda egy embert. Azt akarom, hogy fölszálljon arra a hajóra. Az sem érdekel, ha külön hajót bérel, de hajtsa föl nekem. Nekem interjú kell Traskkel, és eszem ágában sincs lemondani róla csak azért, mert urasága éppen remetét játszik! A modern televíziózás atyjáról van szó! Ő leköszön, és milliárd-dolláros vállalatok jutnak a tönk szélére. A legnagyobb bizalmat élvező ember már nem bízik a televízióban. Kétszázharmincmillió ember hisz vakon az ő szavaiban, ő meg egyszer csak úgy érzi, hogy nincs többé semmi hasznos mondanivalója. Ez aztán az újság!

– Az újság az, hogy nem hajlandó többé eladni magát. Ma így lehet prófétává válni.

– Miami azért bérelhet egy repülőgépet, nem?

Dana bólintott. – Megint telefonált az a férfi a parti őrségtől.

– Miféle férfi?

– A Maynard-féle…

– Te jószagú úristen!

– Azt mondja beszélt a pilótával, aki valami szigetre vitte Maynardot és a gyereket. Másnap mindketten eltűntek.

– Megmondtam: elhúzta a csíkot a bennszülöttek közé.

– A baj csak az, hogy a fiút is magával vitte.

– Na és?

– A gyerek anyja telefonált az elnökünknek.

– Honnét tudja?

– Fölhívott. Kérdezték, mit tudok a dologról.

– Ha a Today Kiadóvállalat hajótörött mentés címén repülőgépet akar utána küldeni, az ő dolga.

– Nem akar, hiszen éppen ez az. Csakhogy Blair volt felesége a reklámszakmában dolgozik. Sok ügyfele hirdet a Todayben. És az összes többi bulvárlapunkban, a Tévésikerben, az Egészség és boldogságban is.

– Zsarol minket az a nő?

– Nem kifejezetten. Csak… enyhén szólva türelmetlenül várja, hogy visszakapja a gyermekét. Már belefáradt az FBI ostromlásába.

– Na de milyen címen?

– Gyermekrablás címén.

– Te jószagú úristen!

– Ő akar a gyerek keresésére indulni, és tőlünk vár ehhez segítséget. Nem hiszem, hogy hibáztathatnánk ezért.

– Én nem hibáztatom. Viszont mit tehetnénk?

– Repülőgép béreléséről beszélt…

– Na igen, de… Jól van. – Hiller fölsóhajtott. – Hívja fel azt az asszonyt!

XIII.

A dereglyék minden hajnalban kifutottak a búvóöbölből, de alkonyatkor üresen tértek vissza. Csupa sikertelen támadást hajtottak végre. Elsüllyesztettek ugyan két bennszülött halászcsónakot és lemészárolták a legénységüket, de csak olyan, szinte a semmivel egyenlő zsákmányhoz jutottak, mint néhány véka kagyló, és pár tucat languszta, így aztán inkább fölhagytak a bennszülött hajók zaklatásával. Az emberek bosszússá, nyugtalanná váltak, s már megcsömörlöttek a folytonos szárított haltól és mangópéptől. A fél tucat tehenük még nem ellett meg, így a marhahús is fogytán volt, s néhány megmaradt disznajuk – amelyeknek húsa a legkedvezőbb időszakokban is kemény és rágós volt – valamiféle betegségben szenvedett, amelytől úgy bedagadt a szemük, hogy már ki sem tudták nyitni, bőrük pedig ráncossá, járásuk tántorgóvá vált. Nau emlékezetében még elevenen élt egy régebbi, kiszáradással fenyegető hasmenésjárvány, ezért kihirdette, hogy semmiféle gyanús élelmet nem szabad elfogyasztani. A pálinkát kiadagolták. Nau nem szívesen intézkedett így, mivel a szesz volt a legjobb orvosság az elégedetlenségre. Egy részeg rebellist kordában lehet tartani, míg kialussza a lázadását, de a megfontolt, józan lázadó túl tisztán gondolkodik, túl ügyesen szövi terveit, és kiszámíthatatlan. A közösség szesztartaléka most erősen megcsappant, és a Nau-féle kiadagolási terv lépett életbe, miszerint jobb a fele társaságot csak fele ideig részegen tartani, mint vállalni a kockázatot, hogy később mindenki egész idő alatt józan maradjon.

A kiadagolási rendszert azonban hamarosan megbuktatta a szajhák kérvénye. Ahogy a közösség politikailag megsínylené a szeszes italtól való tartózkodást, érveltek, ugyanúgy megsínylenék ők testileg az elégedetlenek kezétől. A részeg kuncsaft kezelhető, a józan viszont megfékezhetetlen. Így lemondtak a saját adagjukról, ugyanezt követelve a feleségektől is, arra hivatkozva, hogy azok kedvezőbb helyzetben vannak, mivel nekik csak egyetlen férfi durvaságait kell elszenvedniük. Nau egyetértett ezzel, és újra életbe léptette a férfiak hagyományos – napi egy üveg –, adagját.

Maynard napjai a tompa egyhangúság jegyében teltek. Reggelenként Beth felébresztette, és „munkára” nógatta. Nem törődött Maynard kelletlenkedésével – ami mellesleg csak szavakban nyilvánult meg, mert ha Beth mindent latba vetett, a fenyegetőzéstől a hízelgésen át a gyengéd vagy erőteljes becézésig, végül mindig sikerült nála célt érnie.

Maynard vegyes érzelmekkel viseltetett a nő iránt: Beth megmentette az életét, ő pedig a hálátlan szökési kísérletével fájdalmat okozott neki, s ezért bűnösnek érezte magát. De ha úgy nézzük, a nő teljesen önző érdekből járt közben az érdekében, így ő, Maynard a neki nyújtott „szolgáltatásaival” betartotta a saját, szerződésben vállalt kötelezettségét, és tisztességesnek érezhette magát. A köztük lévő testi kapcsolatból – ha egyelőre más nem is – valamiféle szeretet fejlődött ki: Beth követelőző volt, de hozzáértő, mohó, de gyengéd. A maga egyszerűségével és természetességével, teljesen belefeledkezett ebbe a keresztes hadjáratba, amelyet a közösségen belüli megbecsültetéséért indított.

Vagy nem hitte el, vagy szándékosan nem volt hajlandó tudomásul venni, hogy a szigeten kívül máshol is lehet élni. Azt állította, semmire sem emlékszik a múltjából, de Maynard biztos volt benne, hogy mindez egy emlékezet-kieséssel párosult kemény elhatározás eredménye: mindent el kellett felejtenie, ami a helyi törvény és rend értelmében gátolhatná a fennmaradást és a sikert. Az emlékek azt az időt idéznék fel, amely meddő vágyakat ébreszthetne. Jobb, ha nincsenek az embernek emlékei.

Beth nem tűrte, hogy Maynard – a családját kivéve – a külvilágról meséljen neki. A felesége iránt viszont élénken érdeklődött. Nem a foglalkozására, az öltözködésére vagy a szórakozásira volt kíváncsi, hanem az egyéniségére, hogy kedves volt-e vagy hideg, szigorú, vagy inkább elnéző. És mindent akart tudni a gyermeknevelésről. Mindig arra terelte vissza a beszélgetést, vajon hogyan állna ő helyt az anyaszerepben. Maynardot szinte meghatotta a szeretet, melyet Beth születendő gyermeke iránt érzett. Egyszer arra kérte, segítsen neki és Justinnak megszökni, készítsenek együtt egy tutajt vagy csónakot. Azt ígérte, ha ő is velük tart, a legjobb kórházban szülheti meg gyermekét, és nem kell többé a megélhetésért küzdenie.

Beth-et feldühítette az ajánlat, s törvénysértéssel vádolta Maynardot. A férfi nem tudta, vajon őszinte-e a haragja, vagy csupán afölötti zavarát akarja leplezni, hogy egy idegen magvat próbálnak elvetni elméje kertjének megszokott növényei közé. A férfi igyekezett megértetni vele, hogy szerinte minden tisztességes, ami megmentheti az életét. És senki sem hibáztatja azért, mert élni akar. Beth hiábavaló beszédnek nevezte ezt, és megtiltotta neki, hogy még egyszer szóba hozza a témát.

Maynard – legalábbis részben – az ismeretlentől való beteges félelemmel magyarázta a nő idegenkedését. Mielőtt abban reménykedne, hogy Beth meghallgat egy újabb ajánlatot, valahogy körmönfontan meg kéne győzni őt, hogy a szigeten kívül máshol is képes volna megélni.

Beth, az általa „reggeli munkának” nevezett ténykedés után, enni adott Maynardnak. A férfi soha nem bírt ránézni ételére, s lélegzetét visszafojtva – ízlelő érzékét tompítandó – vett a szájába egy-egy falatot, és dudorászva rágta meg, hogy ne hallja – ami egyszer előfordult vele –, amikor foga alatt egy-egy madárkoponya reccsen. S amikor Beth – aki szinte alig vette le róla a szemét evés közben – egy pillanatra másfelé nézett, gyorsan kikapkodta a rovarokat és csigákat a táljából. A nő egy odaadó macskatulajdonos módjára óvta védence életerejét.

Minden reggel sétálni mentek, elnézték a hajóépítő telepen a férfiakat, akik csónakot tömítettek és vitorlákat varrtak, miközben a nők ruhát mostak a tengerben, vagy gyökeret és madártojást szedtek. A marhagondozót, hogyan igyekezett füvekkel és masszázsokkal elősegíteni védencei egészséges hozamát, a fiatal kanászt – akit állítólag egy fölrobbant akkumulátorból kifröccsent sav vakított meg – ahogy a disznóudvarban kesereg beteg disznai siralmas állapotán, végül pedig Naut és Hizzonert, akik a tengerre néző dombocskán keresztbe vetett lábal üldögélve várakoztak jó hírre, a felderítőktől.

Beth csak olyankor vitte őt a fegyverraktárul szolgáló kunyhóhoz – ami előtt, Nauéhoz hasonlóan, mindig őr állt –, amikor a gyerekek valahol másutt tartózkodtak. Maynard hiába kérlelte, engedje meg, hogy legalább csak távolról, vagy egy rejtekhelyről láthassa Justint, Beth ezt mindig finoman megtagadta tőle. Justin eltávozott tőle, mondta mindig, ő már új ember. Maynard egyik érvelésére, miszerint: „ha úgyis halott vagyok, ő pedig új ember, akkor nem lát meg engem, és én nem ismerem meg őt, így nincs ebben semmi veszély” – csak néma, fensőbbséges mosollyal válaszolt.

A nap nagy részét a kunyhó fedeléhez láncolva töltötte – kombinációs lakatot kicserélték kulcsra zárható lakatra – és írt, írt. Kihegyezett pennáját egy tál halvérből, és rögzítőanyagot tartalmazó bogyókivonatból kikevert tintába mártogatva másolgatta a L'Ollonois dinasztia hőstetteinek krónikáját egy tekercs barna csomagolópapírra, amelyet valamelyik balvégzetű hajóról rabolhattak el. Rabszolgamunka volt, mégis hálás volt érte, mert egy időre elterelte figyelmét eszelős szökési tervéről.

Úgy vélte, már mindenre gondolt, és amikre gondolt, azok hol fantazmagóriákba, hol öngyilkossági szándékba torkolltak. Egyre lazábbnak érezte a láncot a nyakán. Igenis, ha kell, leveri a zárat, vagy összedönti a kunyhót, és magával cipeli a láncot, de elmegy innét! A hajólopás lehetetlennek tűnt számára, de ha sikerülne is, még mindig nem biztos, hogy Justint ki tudja szabadítani. Ha egy csónakot elköthetne, kiszabadíthatná Justint, és szert tehetne egy kis vízre, akkor meglékelné az összes többi csónakjukat, hogy ezzel is időt nyerjen, aztán tengerre szállna. De tudta már, hogy a kalózok milyen gyorsan képesek megjavítani a megrongálódott hajókat, s milyen alaposan ismerik az árapályt meg a széljárást. Még egy mérföldre sem jutna, máris elkapnák.

Tervének tökéletesnek kellett lennie, most már nem kockáztathatta meg a kudarcot. Nem lesz több esélye; azonnal megölnék. Saját halálának gondolata mellesleg egyre kevésbé izgatta; már csaknem elfogadta a közelgő véget. De az ő vége Justinét is jelentené – nem éppen a fizikai megsemmisülését, hanem csak az igazi Justinét, hiszen a fiú egy reménytelen, sivár, másik életre ítéltetne. Neki magának már mindegy is volt, ha netán rosszabb helyen távozik a világból, mint ahol beleszületett. Ugyanakkor nem nagyon tetszett neki, hogy feladta a játszmát: szeretett volna még mindig halhatatlanságra vágyni, szerette volna, ha meg akarná változtatni a világot. De mindenek fölött azt szerette volna, ha Justinnak meg lenne erre a lehetősége.

Mit tenne, ha megszabadulna innét? Mennyiben változtatna ez a kaland az életén? Nem tudta. Jobban megbecsülné, az egyszer biztos, minden percet értékes ajándéknak tekintene – nem olyasvalaminek, ami magától értetődik, hanem amit tapasztalatokkal és tanulással kötelező kitölteni. Elveszett csodálkozó-képességét megpróbálja majd visszanyerni, és megőrizni Justin számára. De a menekülés utáni jövő, ha van, már mindenképp biztonságos és könnyű. Először a nehezebbjével kellene megbirkóznia: hogy a pokolba fog megszabadulni erről a szigetről.

Azon tanakodott, hogyan férhetne hozzá a Nau kunyhójában lévő rádióhoz. Ha a törvény bünteti bárminemű jel leadását, akkor a rádiónak adásra is alkalmasnak kell lennie. Talán megkörnyékezhetné az őrt – bár semmije sincs, amit fölkínálhatna neki, gondolta magában –, de akkor is, vajon kivel sikerülne kapcsolatot teremtenie? És mit mondana? Az egyik lehetősége az volt, hogy SOS-jelzést ad le, amit minden hajó befog, és közli velük a sziget szélességi és hosszúsági fokát – pardon, csak közölné, ha tudná! A másik pedig, hogy fölhívja a miami vagy a nassaui tengerészeti rádiós tisztet. De ahhoz, hogy öt-illetve hétszáz kilométernyi nyílt vízen át kapcsolatot teremthessen velük, fantasztikusan jó rádióra lenne szükség.

Maynard ábrándozásaira mindig ugyanaz a reménysugár tett pontot: hátha már keresik őket. Amikor ráébredt, hogy nyakig úszik a reményben, jobbnak látta pihentetni kissé az agyát. Senki sem fog a keresésre indulni, mert senkit nem érdekel túlságosan, hogy mi történt vele. Eltűnése biztosan feldühítette Hillert, mert kellemetlenséget okozott neki vele, és fölbosszantotta néhány képeslap szerkesztőjét, akiknek cikkekkel tartozott. Egyébiránt senki sem hiányolja. Ez nem bántotta különösebben, csak az zavarta kissé, hogy nem bántja. Rádöbbent, hogy az élet több egyszerű fennmaradásnál, és kinevette saját magát, amiért csak most jött erre rá.

Egyetlen valós esélyük Devon volt. Devon most már pánikba eshetett. Biztosan kérte a parti őrség mozgósítását, talán már fölhívta a Fehér Házat is, és biztosan halálra macerálja Hillert is. Csak az aggasztotta, nehogy esetleg késő legyen, mire Devon igyekezete cselekvéshez vezet.

Alkonyatkor Beth megfürdette az óceánban, megetette, és ismét elvitte sétálni. Egy este egyedül látták Naut üldögélni egy szirten a búvóöböl felett, amint a szelek szárnyán hazatérő dereglyéket figyelte. Beth a láncot megcsörrentve ösztökélte Maynardot, hogy folytassa útját, de az lecövekelt. Nau megfordult a zajra.

– Csak erre tévedtünk – szabadkozott Beth. – Már megyünk is.

Maynard arra számított, hogy Nau kurtán bólint, és ismét a tenger felé fordul. De az megkérdezte: – Hol tartasz a másolással?

– Mindennap továbbhaladok valamennyivel.

– Most már mindent tudsz rólunk.

– Nem éppen. Tudom, hogyan kerültetek ide, és miből tartjátok fenn magatokat, viszont egy sor kérdésre még mindig nem tudom a választ. Például arra, hogy miért maradtok itt, miért teszitek azt, amit tesztek, és hogy lehet az, hogy mindmáig soha senki sem fedezett fel benneteket?

– A sok kérdésből először a középsőre válaszolok. Amit teszünk, azt azért tesszük, hogy éljünk. Az élet a fennmaradás. S hogy miért nem bukkant ránk senki? Mert nagyon óvatosak vagyunk. Nem ők jönnek mihozzánk; mi megyünk őhozzájuk.

Maynard a két dereglyére mutatott. – Soha egyik sem próbált meg fellázadni és megszökni?

– Előfordult már, de soha nem sikerült nekik. Mindenki mindenkit figyel, és minden hajón van legalább egy ember, aki régóta, és többszörösen is nekem köszönheti az életét. De nem ez a kérdés. Hová szöknének?

– Az ismeretlenbe. Annyit ők is tudnak róla, hogy jobb lehet, mint itt.

– Ismeretlen nincs. Ők tudják, mi van ott. Meg lett nekik tanítva. Némelyiknek – mint Szakállölőnek is – vannak ugyan emlékei, de ezeket az idő segítségével átalakíthatjuk.

– Mit tudnak ők a külvilágról?

– Azt, hogy minden hájjal megkent gazemberekből és elvetemült gonosztevőkből álló kormányaik vannak, amelyeknek az egyik fele a saját pecsenyéjét sütögeti, a másik meg föléjük akar kerekedni, hogy kiélhesse gonosz ösztöneit. Nyomor, éhség, és herék, akik olyan királynőket szolgálnak, akiket nem ismernek. Így volt ez mindig, és így is marad.

– És nálatok mi van? Nyomor, betegség, keserves robot…

– Meg szabadság!

– Mire? Ölésre?

– Ölni, ölni, ölni… miért izgat téged annyira a halál? Egy vulkán kitör, ezrek meghalnak; népek hadakoznak, milliók meghalnak. Mindezt természetesnek tartják. De ha egy ember ítél halálra valakit – itt ujját keresztül húzta a torkán –, fölháborodnak a bírák, holott az éppoly természetes, mint a többi halál – tiszta, gyors, mintha fölvágsz egy kelevényt. Aki nem nyúl a gennyedő sebhez, hátha magától kifakad – az csak hagyja tovább terjedni a fertőzést. Föl kell vágni, alaposan kiégetni, és egyszer és mindenkorra végezni vele.

– Én nem tudom ezt elfogadni – mondta Maynard.

Nau felkacagott. – „Én nem tudom ezt elfogadni”, mondta a fekély a seborvosnak. Hogy elfogadod-e vagy sem, az nem tartozik rám. És terád sem. Akkor is elvégeztetik.

– És mire lesz jó?

– Hogy megszabaduljunk tőled, lerázzunk a nyakunkról egy koloncot, sőt egy annál is rosszabbat: egy uszító elemet.

– És egy krónikást – mondta Maynard reményteljesen. – Szükségetek van egy krónikásra.

– De nem egy olyanra, akinek az elméje át van itatva méreggel, s útjai már ki vannak jelölve. Ha úgy tetszik, majd kitanítok egyet.

– Szerinted még mennyi ideig tarthat mindez?

– Nau vállat vont – Egy nap, egy év, egy emberöltő? Ki tudja? Azt mondják, háromszáz évvel ezelőtt véget ért, de ez nem igaz.

– Véget fog érni.

– Hát persze. És ha egyszer véget ér, véget ér. Én egyszerű ember vagyok, és egyszerű a dolgom is itt a földön – ugyanaz, mint ami az apámé volt és a fiamé lesz: életben tartani egy nemzedéket.

– Hány éves a fiad?

– Nincs fiam.

– Akkor hogyan… – Megrándult a lánc, és torkára fojtotta a szót.

Nau Beth-re mosolygott. – Hagyd csak Goody! – Maynardhoz fordult:

– Volt egy fiam. Az anyja belehalt a szülésbe, ami a lehető legjobb jel, mert azt jelenti, hogy az asszony ereje nem csak részben, hanem teljes egészében átmegy a gyermek testébe. A fiút egy összecsapásban megölték.

– Hány éves volt?

– Tíz.

– Tíz? Tízévesen harcolt?

– Úgy bizony. Tizenhárom éves korára férfivá lett volna. Jól harcolt, de nem eléggé óvatosan. Túlságosan vakmerő volt. Ezért halt meg.

A dereglyék egymás után besiklottak a kikötőbe. Nau fölállt és kinyújtóztatta a lábát. – Támadt egy ötletem – mondta. – nincs szükségem a véleményedre, nincs szükségem arra, hogy elmondjam. De talán örömöt okoz neked, azért elmondom.

„Könnyíts csak magadon”, gondolta Maynard, és azt mondta: – Mondd el, kérlek.

– Miután elvégezted a munkádat Goodynál, és elindítottunk utadra, azt hiszem, fiammá fogadom Szakállölőt. Úgy érzem, vezetésre termett.

Maynard kábán állt, képtelen volt megszólalni.

Nau megpaskolta a vállát. – Azt hittem, örülni fogsz neki – mondta, majd lesétált a dombról a kikötő felé.

Valami zaj verte fel álmából. Egy kürt gyászos, tompa, monoton hangja volt az, amely a bibliai seregeket csatára hívó harsonát idézte.

Beth már talpon volt. Sietve Maynard nyaka köré csavarta a láncot, és az ajtó felé lökdöste.

– Mi van?

– Vadászat! Eredj!

– Éjjel?

– Mozogj már! – Beth belerúgott. – A tizedrész az enyém! Nem akarok lemaradni róla!

Beth keresztülnyargalt az ösvényen, Maynard utána.

Már pirkadt. A bokrok közt áttörtek a hajnal első sugarai. Köhécselés, zihálás, halk káromkodások és letöredező ágak reccsenése jelezte a többi ösvényen végigfutó embereket.

Kiértek a tisztásra, ahol Beth lassúra fogta lépteit. A nők a tisztás szélén álltak, de Beth – bizonyára a szertartásban játszandó szerepe miatt – előremehetett, és magával vihette Maynardot.

Nau a kunyhója előtt állt, pisztolytáskája a mellén keresztbe vetve, vadászkése és tőre a derékszíjában. Mellette Hizzoner, előtte pedig Manuel és Justin állt. Egy elemlámpa állt a homokba leszúrva, s ahogy felfelé szórta a fényét, kévéjében félelem és izgatottság sütött Justin szeméből.

Egy óriási üst volt a kör közepén, s amikor már valamennyi felfegyverzett férfi megérkezett, Hizzoner előrelépett, és egy lőporszaruból puskaport szórt az edénybe. – Igyatok! – mondta, miközben megkeverte a kotyvalékot –, hogy erőtök megtízszereződjék, és díszévé válva mind a közösségnek, mind jómagatoknak, ne rettenjetek meg a gonosztól. Ámen.

A férfiak ünnepélyesen az edényhez léptek, és ki csészével, ki kalappal, ki a kezével merített belőle. Aztán köhögve, krákogva, nevetve csapkodták egymást hátba, és újból ittak.

Nau a két fiút nógatta. Maynard látta Manuelen, hogy tudja, mi következik: lélegzetét visszafojtva a szájába loccsantotta a folyadékot. Fuldoklott, és könnybe lábadt a szeme. Maynard meglepetésére másodszor is ivott, mint aki azt is tudja, hogy szüksége lesz a pálinka adta bátorságra.

Maynard remélte, hogy Justin ránéz, mielőtt inna, hogy egy mosolyt, vagy kacsintást váltsanak. Részint a fiút akarta támogatni és bátorítani, de főként önmagát szerette volna megnyugtatni, hogy a kettejük közti kötelék még erős.

De Justin nem nézett rá. Csészét formázva a kezéből merített a kotyvalékból, és amennyit csak bírt, lenyelt belőle, de aztán elfogta az undor, és széles sugárban kiköpte, ami még a szájában volt. A férfiak hahotáztak, de Justin nem pirult el. Újra ivott, és ezúttal mindet legyűrte.

A férfiak megéljenezték. Nau vállon veregette Justint, az pedig büszkén mosolygott.

Maynardnak görcsbe rándult a gyomra és égett a füle.

– Goody – mondta Nau Beth-nek –, ez lesz az örökséged Roche-tól. Kívánom, gazdag legyen.

– Én őnála csak gazdagabb lehetek, L'Ollonois. – Beth elnevette magát, és ő is ivott az edényből. Válla megrázkódott, és köhögés fogta el. – Isten áldja a kocsmárost! A beleim kénkövet lármáznak! – Ismét elnevette magát és ivott.

– Rajtad a sor, írnok! – mondta Nau Maynardnak. – Nem nézhetsz szembe a mai nappal, ha nem ég tűz a gyomrodban.

Maynard, ahogy az edény fölé hajolt, Justinra pillantott. A fiú rámosolygott. Viszonozta a mosolyt és kacsintott. Ekkor észrevette, hogy Justin szemei üvegesek, mosolya élettelen, s pillantása sem őrá, hanem valamely távoli, láthatatlan pontra szegeződik.

Maynard ivott. Lassan, keskeny sugárban préselte keresztül nyelőcsövén a folyadékot. Égette a torkát, forró fátyolként terült szét mellében, és lávaesőként ért le gyomrába. Erős rum, tiszta szesz és salétrom utóíze maradt utána.

Nau fölemelte a kezét, csendet parancsolva. Néhány férfi az edényhez rontott, hogy még egyszer igyék belőle, aztán visszatértek a helyükre.

– Hírt kaptunk egy gazdagon megrakott hajóról – kezdte Nau –, amelyik délkelet felől érkezik. Rakománya ismeretlen, legénysége egy tucat ember. Valószínűleg fel vannak fegyverezve. Szóljon, aki nem akar velünk tartani.

– Akarunk! – ordították egy emberként, majd még mohóbban és még többször rontottak oda a kotyvalékhoz.

– Úgy osztozunk, ahogy szoktunk, de csak az után, hogy Goody kiválasztotta magának a zsákmányból a tizedrészt. Aki megpróbál elfutni tőlünk, halál fia! – Nau a két fiú vállára tette kezeit. – A legénykéket a zsákmány fele illeti meg, mert az ő feladatuk lesz lecsapni rá.

Manuel elvigyorodott. Justin arcán még mindig ott ült az üres mosoly.

– Őt nem viszitek! – ordította Maynard Justinra mutatva.

– De ige, írnok, és téged is! – Nau elmosolyodott. – Ki kell tanulnia a seborvosságot, neked pedig el kell ezt regélned! Te, és Goody Hizzoner dereglyéjére szálltok. A fiúk velem jönnek.

– És most – szólt a társasághoz, felemelve a hangját –, készülődjünk! Bár kevesen vagyunk, a szívünk bátor, és ha még kevesebben leszünk, annál jobban összetartunk, és annál több jut kinek-kinek a zsákmányból.

Az utolsó mondat hangsúlyozásából Maynard arra következtetett, hogy egy szertartás szavait hallja, amelyet a Nau mellé lépő Hizzoner folytatott.

– Hajtsátok le nyomorult fejeteket! – kántálta Hizzoner. – Ó, Uram, légy ma velünk hajóinkon, mert olyan megpróbáltatás elé nézünk, melyet nem ismerünk. Adj minékünk bátorságot, s lehelj erőt karjainkba, mert amit teszünk, a Te és Jézus Krisztus, a mi Megváltónk nevében tesszük.

Megáldotta az embereket, majd ismét Nau ragadta magához a szót: – Jól fűtsétek be a kazánokat, emberek, mert olyan nap vár rátok, mint a régi szép időkben.

Mindegyik dereglye hat embert szállított. A két fiú, továbbá Maynard és Beth ráadást képezett. A hajó középső részében ültek, az árbocnál, ahol minden oldalról szem előtt voltak, és nem okoztak egyensúly-eltolódást az amúgy is ingatag vízi alkalmatosságokban. A parancsnok a taton állt a kormányrúdnál. Helyettese – ez Maynardéknál egy borostás képű fiatal férfi volt, hegyesre reszelt ragadozófogakkal, akit a többiek Harcos Jacknek hívtak – az evezőspadok között kucorogva a vitorlát kezelte. Az orrülésen egy mesterlövész ült. Egy hosszú csövű, csőre töltött Kentucky puska pihent mellette a villában. A hajóorrba fúrt mélyedésben helyezte el a lőporszaruját, töltényeit és tartalék kovás puskáit. A többi négy férfi az evezőpadoknál foglalt helyet. Mindegyiknél volt egy pisztoly, egy fejsze, egy vadászkés és egy tőr. Részegek voltak, de eléggé fegyelmezettek ahhoz, hogy tudják, mikor kell cselekedniük.

Kieveztek a búvóöbölből. A nyílt vízen felvonták a vitorlákat, s a dereglyék zajtalanul siklottak a lágy szélben. Mögöttük felkelt a nap; a szürke óceánon aranyos pettyek csillogtak.

Nau hajója haladt legelöl. Maynard a hátakat figyelve megismerte Justinét – amely egyenes volt és merev – az ingén keresztbe vetett pisztolytáska szíjáról.

A sziget már szürkészöld folttá zsugorodott mögöttük a látóhatáron, amikor Nau füttyentett. Helyettese leengedte a vitorlát, s a többi dereglye követte a példáját. Még nem volt egy hajó sem a látóhatáron. Összekuporodva várakoztak, és közben hallgatták a fa hajótesteket nyaldosó víz suttogását, amelyet néha egy menekülő vagy üldöző hal megcsobbantott. A nap korongja magasabbra emelkedett, majd átforrósodott; Maynardnak már égette a hátát.

– Van nálad zsír? – kérdezte Beth-től.

– Nincs. – Beth megnyomta ujjával a férfi vállát. A bőr elfehéredett körülötte, aztán ismét visszanyerte színét. – Add ide a pálinkát – szólt oda Harcos Jacknek.

Harcos Jack morogva kiemelt egy kőkorsót a hajófenékből. Kivette a dugóját, jókorát húzott belőle, aztán átnyújtotta Beth-nek, és azt mondta: – Mikor esel már teherbe, Beth? Átkozott pálinkapazarlás!

– Hamarosan, Jack, nem sokára. – Ráöntött egy kis pálinkát Maynard vállára, és bedörzsölte a bőrébe.

– Adj neki egy kortyot, Goody – mondta Hizzoner. – A belső tűz csillapítja a külső tüzet.

Maynard meghúzta a korsót. Bár még csípte a szesz a hátát, a bőre forró volt, és fájdalmasan húzódott, mindezt felülmúlta a gyomrában pattogzó izzó zsarátnok okozta kín.

A korsó körbejárt a dereglyén, majd visszavándorolt a hajófenékbe.

Amikor Nau füttyentett, és délnyugati irányba mutatott, minden arc arrafelé fordult.

– A Kisjézusra mondom, remek hajó közeleg – mondta Hizzoner.

Maynard először semmit sem látott a horizonton. Aztán egy parányi tűhegy bökte át a szürke vonalat, és fokozatosan, olyan lassan, ahogy az óra mutatója vándorol át egyik percről a másikra, egy folttá, egy pacává körvonalazódott a felszínen.

– Egy szkúner! – kiáltotta Nau. – Szép. Erős dög!

Maynard hunyorogva bámult, de számára a hajó még mindig alaktalan foltnak látszott.

– Lesz ma este dínomdánom, fiúk! – mondta Nau. – Mit szeretnétek?

– Marhát! – válaszolta valaki.

– Rumot! – mondta egy másik.

– Én őszibarackot!

– Én Solomon Grundy-t!

– Úgy bizony! – nevetett Nau. – Az nekem se jönne rosszul! No, fiúk, akkor fűtsétek föl magatokat, aztán tegyétek el a korsót, mondjátok el az imát, és keményítsétek meg a karotokat. Vagy velünk vacsoráztok, vagy az ördöggel, más út nincs!

A korsó ismét körbe járt, aztán megpihent a helyén. Az orrtőkén a mesterlövész ölébe fektette a Kentuckyt. A taton Hizzoner szurokba mártott kötélfonatot kötött copfjába. Amikor észrevette, hogy Maynard figyeli, csúfondárosan megjegyezte: – Eszedbe jutott erről valami, írnok pajtás?

– Mi jutna eszembe?

– Ez Teach trükkje volt. Mindenkit megdöbbentett vele, csak az ősödet nem.

– Mit csinált?

– Majd meglátod.

A vitorlákat felvonták, és a kis hajók félkörbe felzárkózva várták a szkúnert. Még vagy egy kilométerre lehetett, de már tisztán körvonalazódott a két árboc, a vitorlázat, a sima fekete hajótest. A szkúner kihasznált minden szélfuvallatot, orra kecsesen szelte a tengert. Maynard egyenesen elképzelhetetlennek tartotta, hogy a dereglyék föltartóztathassák ezt a jókora hajót.

Hizzoner átkiáltott Naunak: – Ki megy előre?

– Majd te. Én leszek a szegény halász, aki tudatlanságában nem fogja fel az életveszélyt. Te leszel a bölcsebbik, aki kitér előle.

Hizzoner jobbra tolta a kormányrudat, és elhúzott a dereglyéktől, amelyek előbbi alakzatukat megbontva, a közeledő szkúner útjába sodródtak.

A szkúner már olyan közel ért, hogy Maynard hallotta a hajótest kavarta víz zuhogását, látta az aranybetűkkel az orrtőkére festett nevet: Brigadier. Férfiak álltak a korlátnál, kettő pedig az orrtőkéről kiabált a dereglyéknek, és integetett, hogy térjenek ki. Látta hátul a kormányost a keréknél. Megszólalt a hajókürt, de a dereglyék ahelyett, hogy szétszéledtek volna, szoros kört formáltak, miközben a szkúner tovább nyomult előre, feléjük.

Hizzoner dereglyéje oldalra húzott. A szkúner orrtőkéje húsz méterrel elfordult, s a tömör, fekete hajótest valóságos vízhegyet támasztott maga mögött.

– Most! – kiáltotta Hizzoner.

Az evezők a vízbe csobbantak a dereglye mindkét oldalán. A vitorla kupacba omlott, és Harcos Jack fürgén fölcsavarta a vitorlarúdra. Az evezősök munkához láttak, és a dereglye előrelendült. A mesterlövész felállt az orrban.

A szkúner már fölébük tornyosult; egy percre úgy tűnt elszáguld mellettük. Aztán Maynard egyszerre látta, hogy elfordul a kormánylapát, és a szkúner szélbe fordul. A kormányos szinte az utolsó pillanatban rántotta jobbra a kormányt, hogy kikerülje a dereglyéket. A nagy hajó kizökkent tempójából, és egy pillanatig egyhelyben dülöngélt.

A mesterlövész mögötti evezős a fejét a mesterlövész lába közé dugta, hogy támasztékot nyújtson neki. Amaz felemelte a Kentuckyt, hátrahúzta a kakast, és célzott. A dereglye ide-oda hánykolódott a szkúner nyomdokvizében, az orrtőke le-föl himbálózva hasított bele a hullámokba. Amikor fölfelé emelkedett, a mesterlövész visszafojtotta a lélegzetét, s az emelkedés csúcspontján – amikor az orrtőke egy másodperc töredékéig megállt a levegőben – meghúzta a ravaszt. Kattanás hallatszott, ahogy a kova az acélnak ütközött, a szikracsiholó por egy szisszenéssel keresztülégett a lőporserpenyő gyújtólyukán, aztán egy durranás, lángcsóva és füstfelhő közepette a puska elsült. A mesterlövész megtántorodott, elvesztette az egyensúlyát, és nyakát nyújtogatva kémlelte, hogy talált-e a lövés. A szkúner kormányosa úgy kapta le a kezét a kerékről, mintha meg akarná tapogatni szétrobbant koponyája csontszilánkjait. Összerogyott, és a kormánykerék tébolyító sebességgel jobbra tekeredett. A szkúner dülöngélni kezdett és még jobban szélbe fordult. Vitorlái vadul csapkodtak.

– Húzzatok, fiúk! – kiáltotta Hizzoner, és az evezősök mélyre merítették lapátjukat a tajtékzó vízbe.

– Most figyelj, írnok! – ordította Hizzoner.

Maynard megfordult, és Hizzoner éppen abban a pillanatban tartotta oda egy rozsdás öngyújtó lángját a copfjához erősített, szurokba mártott zsinegnyalábhoz. A toldalék zsíros, füstös lánggal égett, koszorúval keretezve a kalóz fejét.

Hizzoner elvigyorodott. – Ördögi látvány, mi?

Maynard Nau dereglyéjére pillantott, amely a szkúner széltől védett orrtőkéje felé siklott, miközben evezősei eszelősen húztak, hogy kitérjenek az egyenesen feléjük tartó fekete hajótest elől. Ekkor látta, hogy egy kis piros jelzőzászló szalad föl Nau árbocára.

Hizzoner is észrevette a zászlót, és ezt ordította: – Fiúk, fönt van a Joie rouge! Húzzatok, és meglesz a jutalmatok!

– Mit jelent az a zászló? – kérdezte Maynard Beth-től.

– A Joie Rouge? Azt, hogy nincs irgalom.

A dereglyék már csak pár méterre voltak a szkúner tatjától, amikor a vezető evezős mintegy gombnyomásra behúzta az evezőjét, és előreadta a mesterlövésznek. A mesterlövész magasba emelte, mint valami szigonyt, és a szkúner kormánylapátja meg fartőke-gerendája közé döfte. A kormánylapát megakadt, és a hajó lassan, könnyed dülöngéléssel megállt.

A kalózok erre vad, tagolatlan üvöltésben kitörve szórták az átkokat az ellenségre, a Magasságosra, a tengerre és egymásra. Megrohanták a szkúner kormánylapátját, majomügyességgel fölkúsztak a tatra és a fedélzetre.

Haja lángokban, szem vad villogás, fogai közt egy tőr és kezében fejsze: Hizzoner félrelökte Maynardot, majd kiugorva a dereglyéből azt üvöltötte: – Cimboránk a halál, s ti mind a pokolra juttok!

A szkúnerről üvöltések, rémült kiáltások, szaladó lábak dobogása és néhány lövés hallatszott.

– Gyere! – mondta Beth. Odadobta Maynardnak a lánc szabad végét, aztán szoknyáját fölfogva a kormánylapátra ugrott.

– Én?

– Gyere, vagy ott helyben megölnek! – Beth a dereglye tatjára mutatott. Egy másik dereglye zárta el az útját a kormánylapáthoz. Az üvöltöző tömegből, átkozódó arcokból egy kés süvített keresztül a levegőn. Maynard lebukott, és a kés remegve állt meg a kormánylapátban.

Nyakába tekerte a lánc lelógó részét, átugrott a szkúner kormánylapátjára, és mászott. Kezei kapaszkodót kerestek, lába vissza-visszacsúszott, körme minduntalan beleakadt a hajótest szögecseibe, barázdáiba és repedéseibe. Araszolva kúszott fölfelé.

A hátsó fedélzeten ordítozó emberek rohangásztak összevissza. Maynard megpillantotta lába előtt a kormányost, akinek csak egy vöröses-szürke kocsonya maradt a feje helyén.

A szkúner legénységének két tagja a fedélzeten hevert; egyikük jóformán teljesen lefejezve, a másik a peremnek dőlve, üres szemével mintha kiontott beleit bámulta volna.

Beth összekuporodott, nehogy eltalálja egy eltévedt golyó, és előrevonszolta Maynardot.

Nau jött fel a hajó középső részébe, és a korláthoz lépve fedélzetre segítette a két fiút. Manuel, amint talajt érzett a lába alatt, eliramodott: ide-oda ugrált, néha megállt, bámult, lebukott – akárcsak egy ravasz, prédára éhes vadállat, gondolta Maynard.

Justin szoborrá merevedett a félelemtől, mire Nau lehajolt és mondott neki valamit. A fiúcska kihúzta Whaltert a tokjából, beletett egy tölténytárat, és óvatosan előrelépett.

Maynard látta, hogy Manuel a fedélzeti felépítmények mellett lapul. Lassan, rendkívül óvatosan és türelmesen, két ujjal egy különös tákolmányt húzott elő a zsebéből: két fanyelet, melyeket egy negyven centis, vékony drót kötött össze. Lesett valakire – Maynard nem láthatta, hogy kire –, miközben érzékei kiiktattak minden oda nem illő hangot és mozdulatot. Könnyedén, nesztelenül mozgott, lába mintha nem is érintette volna járás közben a talajt.

Egy nő bukkant fel a fedélzeti felépítmény mögül. Menekülés közben rémülten hátra-hátra pillantott; nem látta Manuelt, aki rávetette magát, s lábát a dereka köré fonta. Utána meg valószínűleg már nem láthatta, mert a fiú a nyakába dobta a fát, és jó szorosan összerántotta. A nő szeme kiguvadt, nyelve kibukott, aztán összeesett, Manuel pedig rápattant, és a maradék életet is kiszorította belőle. Nau helyettese elordította magát, és fölfelé bökött ujjával. Egy hosszú hajú, bőrnadrágos fiatalember mászott fölfelé, eszelősen és reménytelenül menekülve a kötélzeten. Hizzoner előhúzta a pisztolyát, és megcélozta vele a menekülőt, de Nau félreütötte a kezét, és letérdelt Justin mellé.

– Ne! – üvöltötte Maynard, de Beth megrántotta a láncot, és elhallgattatta.

– Seborvosi akció, írnokom – mosolyodott el Nau.

Maynard tehetetlenül figyelte Justint, aki Nau irányításával mindkét kezével megfogta a Whaltert, és a kötélzeten mászó férfira szegezte.

– Húzd meg – mondta Nau. – Szép lassan húzd meg.

Justin bólintott, és egyik szemét lehunyva meghúzta a ravaszt. A pisztoly megugrott a kezében. A golyó a kötélzet felé süvített, s a menekülő összehúzta magát.

Nau suttogott valamit Justinnak, aztán a tenyerével megtámasztotta Justin könyökét. Maynard hallotta, ahogy azt mondja: – Ahogy készen vagy.

Ezúttal nem hallatszott süvítés, csak egy tompa puffanás, ahogy a golyó a húsba csapódott. A férfi az árbocon a melléhez kapott, és vér szivárgott az ujjai közül. Lefelé bukott egyenes tartással, szinte kecsesen. Álla megakadt egy tartókötélben; lába és teste alá lódult – mint egy akrobatának, aki épp valami halálugrást készül végrehajtani a magasban –, azután visszabillenve a kötélen vízszintes helyzetben zuhant tovább, mintha máris temetésre lenne kiterítve, és tompa puffanással pihent meg a fedélzeti felépítmény tetején.

– Szakállölő! – kiáltotta Nau.

– Szakállölő! – visszhangozta a helyettese.

Hátba veregették Justint, és új nevét ismételgetve dicsérték. A fiú elpirult, aztán elmosolyodott, és velük együtt lelkendezett. Egyik lábáról a másikra ugrándozva hadonászott. Valóságos örömmámor kerítette hatalmába.

Maynardot a jelenet láttán rosszullét fogta el, mert eszébe jutott, hogy utoljára akkor látta ennyire elragadtatva a fiát, amikor a Jézuska egy kismacskát hagyott neki a karácsonyfa alatt.

Az alsó fedélzetről még mindig lárma hallatszott, mire Nau és helyettese magára hagyták Justint, és a hajó orrában lévő fedélzeti lejáróhoz rohantak.

Justin odament a fedélzeti felépítményhez, fölmászott a tetejére, és a férfit bámulta, akit megölt.

– Gyere! – Beth izgatottan húzta meg a láncot, mert előre akart menni, hogy szemrevételezze a zsákmányt.

– Egy pillanat! – mondta Maynard. – Kérlek!

A nő tétovázott, aztán odadobta neki a láncot, és egyedül ment előre. A férfi a fedélzeti felépítményhez lépett: – Justin!

A fiú nem fordult meg.

Maynard futó lépések zaját hallotta maga mögött. A lépések megálltak, aztán ismét felhangzottak, de ő rájuk sem hederített. – Justin!

A felépítmény ajtaja kivágódott az orra előtt, és egy ziháló, összekaszabolt, vérző férfi hátrált ki a fedélzetre. Egy M-16-os volt a kezében. Fölnézett, megpillantotta Justint, és melléhez emelte a fegyvert.

Maynard az ajtónak vetette vállát. Közéje szorította a férfit, aki elvesztette egyensúlyát. Az M-16-os elsült.

Justin megfordult, és lekuporodott, kezében a pisztoly lövésre emelve. A férfi közben lökött egyet az ajtón, és visszanyerve egyensúlyát, fölfelé lendítette az M-16-ost.

Maynard rávetette magát. Lelógó láncát a férfi nyakába csavarta, majd rálépett a végére, és olyan erősen húzta, amennyire csak bírta.

A megtámadott eldobta a puskát. Körmeivel próbálta kikaparni elkékült bőréből a láncot, amely húsába vágódva hatolt légcsöve felé. Maynard addig húzta, míg belefájdult a karja, és halántékán az erek kidagadtak, miközben a férfi pupillái kitágultak, szeme kétségbeesetten verdesett, aztán kifordult a szemgolyója.

Miután lefejtette láncát áldozata nyakáról, kimerülten dőlt neki a felépítménynek.

Justin mosolygott.

Maynard, aki még mindig lihegve bámulta a halott férfit, kurtán megkérdezte: – Most mit vigyorogsz?

Justin csak bámult.

– Add ide azt a pisztolyt, öcsi! Mindennek van határa!

Kezét föltartotta, és rá sem nézve a fiúra, várta, hogy beletegye a pisztolyt.

– Justin… – kezdte dühösen – azt mondtam, hogy… – Fölpillantott, de csak egy kis fekete lyukat látott, amelyet fekete fém keretezett. A Whalter nem egészen tíz centire tőle az orrnyerge fölé szegeződött, egyenest a szeme közé. Mögötte, a látóterén kívül, Justin elvetemült mosolyra torzult arcát látta.

Nagy erőfeszítésébe került megakadályoznia hangja elcsuklását: – Justin…

– Nem Justin. Én Szakállölő vagyok!

Maynard pillantása Justin szemébe fúródott, amelyben állatias elszántság csillogott; pupillája akkorra tágult, mint egy mazsolaszőlő. A fiú tök részeg volt.

– Rendben van. Szakállölő.

– Azt mondják, te már halott vagy.

– Még nem, de…

A villanás elvakította Maynardot, és a dördüléstől majd beszakadt a dobhártyája. Amikor kitisztult a látása, a Whalter csöve pár centire volt a jobb válla felett.

Justin fejhangon nevetett, aztán lekúszott a tetőről, és előreiramodott. Nevetésének fájdalmas dallama még mindig ott lengett a levegőben.

Maynard egyedül maradt a taton. A lárma elől elcsitult; már csak Nau és embereinek hangja hallatszott, ládák húzogatása és nyitogatása, s valami furcsa, halk berregés, amit hirtelenjében nem tudott mire vélni.

Elméje válogatni kezdett, kiiktatta az ismerős hangokat, s csak arra a bizonyosra koncentrált: egy motor zümmögése volt az, de olyan távoli és halk, hogy a legcsekélyebb közbehallatszó nesz is elnyomta. Kezével ellenzőt formált a szeme elé, a látóhatárt fürkészte, de sehol nem látott hajót. Azután bizonytalanul úgy érezte, mintha a zümmögés kissé fölerősödne.

Hunyorogva vizslatta körbe az eget, csak a nap irányába nem nézett, mert az erős fény elvakította. Az égbolt üres volt. Aztán megvillant valami, mint egy csillag sziporkája. Ismét fölnézett, és kezével tölcsért formálva a szeme köré, aprócska réseket nyitott ujjai között, hogy kivédje a vakító sugárzást, és a napkorong környékét is szemügyre vehesse.

Ismét megvillant valami, és most már látta is, hogy mi az: az égbolt sárga-kék hátterében, mint valami ezüst szúnyog, egy repülőgép szállt. Körülnézett, hátha talál valamit, amivel jelt adhatna – egy fényes felületű tárgyat, egy acéldarabot. Belebotlott a férfi holttestébe. A lánca! A nap felé emelte láncát, de az rozsdafoltos volt, fakó, és nem csillogott. Talán egy karóra? – Letérdelt, hátára fordította a hullát, és kigombolta a mandzsettáját. Megtalálta az órát, de a szíja műanyagból volt, s magát az órát vízhatlan gumibevonat védte. Átkutatta a zsebeit, pénzdarabokat, bicskát, öngyújtót keresve.

Feltépte az ingét, hátha talál medált vagy dögcédulát, s egy vékony láncon a kokainisták egyik rituális kellékét, egy aranyozott borotvapengét pillantott meg. Levette a láncot, föltartotta a borotvapengét a napfénybe, és lassan, finoman mozgatni kezdte.

Devon már közel öt órája ült a pilóta mellett. Már fájt a feneke, és minden zökkenésnél úgy érezte, menten szétreped a hólyagja. Átrepülték az egész Bahamát, és lassan húztak el a gyéren lakott szigetek fölött; legalább három kört leírtak Turks-és Caicos-szigetek külső szigetei fölött, de sehol semmi bíztatót nem vettek észre. Már csak egyetlen sziget, Nagy-Inagua van hátra, aztán visszamennek Miamiba.

Devonnak semmi támpontja nem volt, fogalma sem volt, hol lenne érdemes leszállniuk és keresgélniük: egy elszigetelt településen vagy egy eldugott kis öbölben horgonyzó, magányos hajón. Még csak halvány elképzelése sem volt, hogy vajon mi járhatott Blair fejében, amikor Justinnal együtt eltűnt New Yorkból. Azóta már akár Tahitin is lehetnek. De valahol csak el kellett kezdeni a keresést, s amikor a Today felajánlotta, hogy bérel számára egy repülőgépet, minden további nélkül elfogadta.

Meg volt győződve, hogy a Today riportere – aki mögötte ült – sem táplál nagyobb reményeket Trask felkutatására, mint ő, Devon, Maynardékéra. Nem sokat tudott a hajózásról, de annyit azért igen, hogy időpazarlás Brendan Trasket ennyire lent délen keresni – teljesen lehetetlen, hogy hajóval alig pár nap alatt ekkora utat megtehetett volna. És ha – valami csoda folytán – mégis megtalálnák Trasket, akkor mi van? Trask talán értékelné egy újságírótól az efféle vállalkozást, de miért lenne köteles eltűrni, hogy valaki Miamiból egyszerűen utánaeredjen, és zaklassa? Ha ez a közönséges szaglászó akció kitudódna, az nem vetne jó fényt a Todayre, s ő, Devon, egy percig sem hibáztatná Trasket, ha jól elküldené a riportert az édes jó nénikéjébe.

A pilóta jobbra dőlt, hogy visszaforduljon, amikor Devon a végeláthatatlan kék vízsivatag közepén meglátott valamit villogni.

– Ott, lent! – kiáltotta.

– Mi van ott? – kérdezte a pilóta.

– Nem tudom, mintha jelezne valaki. A pilóta egyenesbe hozta a gépet, aztán balra billent, hogy maga is leláthasson.

– Kirándulóhajónak nézem. Biztos valami hölgyemény nézegeti a sminkjét a tükörben.

– Ereszkedjünk lejjebb – mondta Devon. – Meg akarom nézni közelebbről.

– Az nem Trask hajója – mondta a riporter. – Menjünk haza.

– Meg akarom nézni!

– Ahogy óhajtja, asszonyom.

A repülőgép feléjük tartott. Még messze volt, és nagyon magasan szállt, de jött. Észrevették a jelzéseket. Maynard tovább mozgatta a borotvapengét a napfényben közeledő repülőgépre tükrözve. Hátulról hirtelen ütés érte, és végigvágódott a fedélzeten. Lehunyt szemmel várta a végzetes csapást, amely véget vet életének.

– Talpra, írnok! – förmedt rá Harcos Jack. A repülőgép felé csavarta Maynard fejét. – Látogatók érkeznek!

A szigetlakó a parancsnoki híd leszakított ajtajával ütötte le Maynardot. Amikor feltápászkodott, látta, hogy Harcos Jack a fedélzeti lejáróhoz vonszolja a férfit, felülteti, és ölébe fekteti a puskát. Utolsó simításként felhúzta a hulla egyik térdét, és ráhelyezte az egyik, félig már megmerevedett kezet.

Harcos Jack a hajóhídon fekvő hullát is „elrendezte”. Bár a vér már alvadásnak indult a testben, és bőre elszürkült, a férfi pihenni látszott. Jack felkapott egy kalapot a padlóról, és a halott szemébe húzta. – Szép álmokat – mondta, és az egyik élettelen kezet a mellen lévő golyóütötte sebre helyezte.

– Takard le azt! – förmedt rá Maynardra, és a kormányosra mutatott.

A napvédő ponyvát ráhajtották a tatra. Maynard ráhúzta a kormányos holttestére, de szándékosan kitakarva hagyta egyik ökölbe szorított kezét.

– És most gyere! – Harcos Jack az utolsó holttestet is bepréselte a lejáróba, és mosogatórongyokat meg vödröket dobott rá. Azután fölült a hajóhíd tetejére, és megpaskolta maga mellett a deszkát: – Ülj rá a láncodra, írnok.

Maynard halomba engedte tekeredni a láncot, és ráült.

Harcos Jack pajtáskodón átkarolta Maynard vállát, miközben keze a nyakában lévő lánc karikáját markolta, és azt mondta: – Egyetlen rossz mozdulat, és véged!

A magasságmérő száz lábat mutatott, de még mindig araszoltak lefelé. A fekete hajótest sebesen közeledett alattuk.

– Elég alacsonyan vagyunk? – kérdezte a pilóta elmosolyodva.

– Pompás – felelte Devon.

A riporter felkiáltott: – Rázuhanunk arra a vacakra!

A pilóta elnevette magát.

Devon előrehajolt, hogy ne vakítsa el a fény, és a szkúner fedélzetét vizslatta.

A hajóhídon két férfi ült összeölelkezve, mint akik részegek, néhány ember pedig a fedélzeten csellengett.

– Ezek se sokat dolgozhatnak – jegyezte meg a pilóta a hajó felett elhúzva. – Egész nap rumot vedelnek.

– De mit keresnek itt, ahol a madár sem jár? – kérdezte Devon.

– Nyilván langusztát csencselnek. Bennszülött hajók állnak mellette.

A riporter hátranézett. – Látják ott, azt az alvó pasast! Puska van az ölében.

– Errefelé sosem lehet elég elővigyázatos az ember. A lábát is képesek levágni, ha megtetszik nekik a cipője.

A pilóta hátrahúzta a kormányrudat, és visszafordultak Nagy-Inagua felé. – Elégedett? – kérdezte Devontól.

– Nem, de nem tudom, mit tehetnék még.

XIV.

A szkúner utasai közül öten maradtak életben: négy férfi és egy nő – mind fiatalok voltak és világos sortot viseltek. Hizzoner és egy körszakállas férfi, akit Basco Tomnak hívtak, a tatra terelte őket. Basco nagyon dühös volt. Egy vérfoltos rongyot szorított az arcára, és gyilkos pillantásokat lövellt a nőre.

A foglyok rémültek voltak és tanácstalanok, pedig még nem is tudták, milyen alapos okuk van az elkeseredésre.

Nau a taton állt, kétoldalt mellette Manuel, Justin és Hizzoner. Beth félreállította Maynardot, hogy minden egyes cikket szemügyre vehessen, ami előkerül a hajófenékből.

A férfiak megrakták a dereglyéket ládákkal, amelyek élelmet, pálinkát, szerszámot, ruhaneműt, konyhafelszerelési eszközöket, fegyvereket és elemlámpákat tartalmaztak. Amit nem ismertek – bizonyos készülékeket, gépeket és orvosságokat –, a fedélzeten hagyták, hogy Nau rendelkezzék felőlük. Amit a maguk számára haszontalannak ítéltek – tejjel vagy tojással elkészíthető félkész ételeket, festéket, tisztítószereket és fagyasztott húst –, azt visszahajigálták a hajófenékbe.

Beth úgy ellenőrizte a rakományt, mint valami dokkmester, és kiadta az utasítást, hogy az ő részét Hizzoner dereglyéjére rakják, s miután megbizonyosodott arról, hogy tökéletes rovarriasztót kapott, végignyomkodta az összes sárgadinnyét, sorra megszaglászta a húsokat, és sikerült döntenie az őszibarack meg a körte között, végül megállapodott, és mindenből kiválasztott egy ládával, ráadásként magához vett még néhány csecsebecsét.

– Megsebesültél, Basco? – kérdezte Nau.

Basco arcára szorította a rongyot: – Az a szuka megharapott.

– Erőszakoskodtál vele?

Basco elvigyorodott, és fölemelte jobb keze középső ujját. – Csak mértéket vettem róla, L'Ollonois!

– Tudod, mivel bünteti a törvény azt, aki tisztességes nőt zaklat?

– Ha ez tisztességes, akkor én a római pápa vagyok!

Az egyik fogoly megkérdezte: – Hová visztek minket?

Nau ránézett, és egykedvűen válaszolta: Ti, fiam, hazaértek.

Az életben maradottak megkönnyebbültek. Pillantásokat és titkos mosolyokat váltottak. – Hová valók vagytok, fiúk? – kérdezte az egyik, Naura nézett, majd Hizzonerre és Maynardra. Amikor nem kapott választ, folytatta: – Szó, ami szó, alaposan berezeltünk tőletek! Azt meg kell hagyni!

Nem kapcsolnak, gondolta Maynard. Minden haláltól bűzlik, szerteszéjjel holttestek hevernek, és ezek még mindig nem kapcsolnak.

– Melyiktek a kapitány? – kérdezte tőlük Nau.

– Én vagyok – lépett elő az egyik fiatalember.

– Mi a rakományod?

A kapitány a taton sorakozó ládákra mutatott. – Felhoztátok, jóember.

– Az száraztakarmány, nem rakomány.

– Mi az, hogy száraztakarmány? – Vérszemet kapva a fölvetéstől, hogy némi dorgálás, esetleg egy kis megalázás után szabadon engedik őket, a fiatalember fennhéjázó modort öltött. Társaira mosolygott.

– Miért, mik maguk, fináncok?

– Mi a rakományod?

– Nézd meg magadnak, főnök.

Nau Basco felé bólintott, aki megragadta a fiatalembert, leteperte a lejáró ajtajára, és vadászkésével lenyisszantotta a kisujját.

A fiatalember visszahúzta a kezét, és rámeredt. – Hé, te… – Keze csak annyiban változott, hogy öt ujj helyett négy maradt rajta, az ötödik egykori meglétét egy kocsonyás csontkinövés jelezte. – Az istenfádat…!

A férfi elsápadt, és úgy húzódott odébb, mint akit vipera csípett meg.

– Mi a rakományod?

– El fogok vérezni!

– Megtérsz haza, még mielőtt megtörténhetne. Ne tedd próbára a türelmemet, mert utad keserűséggel lesz kikövezve. – Nau bólintott Basco-nak.

Basco most a lányt ragadta meg, de az dulakodva elrugaszkodott tőle, és mielőtt újra elkaphatta volna, azt sikoltotta: – Ne!

– Hol van a rakomány, szép hölgy?

– Amott, lent – a hajófenékbe mutatott. – Egy csomó minden van rápakolva!

– És micsoda?

– Hát, kokó…

Nau láthatóan nem értette. Hizzonerre nézett, aztán Bascóra, de azok sem értették.

– Kábítószer – előzékenykedett Maynard a fejét csóválva.

– Orvosság, írnok?

– Olyasmi, de nem egészen. Ti nem ismeritek.

– Majd mindjárt megnézzük. – Nau leküldte két emberét.

– A Doktor erszénye… – kezdte Hizzoner.

– Ja, igen. – Nau a lányhoz fordult. – Mondd csak, szép hölgy, hol a hajótok erszénye?

– Mije?

– A pénz – magyarázta Maynard.

– Nem tudom. – A lány oldalba bökte a sebesült férfit, aki vérző kezét bámulta. – Dingo, hol a lóvé?

– Mi? – A férfi sértődöttnek látszott, amiért megzavarták csonka ujjának szemlélésében. – Kell egypár dolcsi?

– Az egész pénzünket akarja, te okos! – A nő vállat vont. – Hol van?

– Csak néhány dolcsink van – felelte bambán a férfi. – Az én kabinomban.

– Még nem adtuk le a szajrét – mondta mentegetőzve a nő Maynardnak.

Maynard nevetségesnek érezte magát. A nő tolmácsnak használta. Szerette volna a tudtára adni, hogy maga is fogoly, és figyelmeztetni. De a tájékoztatás haszontalan lett volna, a figyelmeztetés pedig értelmetlen.

– A rakományt akarták eladni – mondta Naunak. – Ezért csak kevés pénzük van.

Nau ezt megértette. Bólintott Hizzonernek. Hizzoner mély lélegzetet véve már-már belekezdett szónoklatába, de a nő félbeszakította.

– Kössünk üzletet. Az a kokó egy rakás pénzt ér.

– Ezt nem értem – mondta Nau Maynardnak.

- Üzletet akar kötni veletek. – Maynard nem látott abban semmi rosszat, ha a nő malmára hajtja a vizet. Megérezte, hogy ő az egyetlen az öt ember közül, aki kezdi felismerni az életveszélyt. A halogatás aligha válhat hasznára. – A szabadságukat kérik cserébe a rakományukért.

– Csakugyan? Nevetett Nau. – Csuda kedvező üzlet! Enyém a hajójuk, a rakományuk, a személyük. Mit tudnak még felajánlani?

Nem volt válasz, a csendet Justin törte meg: – Intézzük el őket!

Nau elmosolyodott. – Szívemből beszéltél, Szakállölő! Minek fecsérelni a szót? – Intett Hizzonernek.

Hizzoner beszélni kezdett, tekintetét tisztelettudóan az égnek fordította, és gesztikulálva, mondókáját látszólag a foglyokhoz intézte, de valójában afféle kivégzés előtti imát kántált. Egy régi bibliafordítás részlete volt, és Maynard biztos volt abban, hogy Hizzoner minden alkalommal így adja elő.

– „A gyáváknak pedig és hitetleneknek, és utálatosoknak és gyilkosoknak, és paráznáknak és bűbájosoknak, és bálványimádóknak és minden hazugoknak, azoknak része a tűzzel és kénkővel égő tóban lesz, ami a második halál.” – Jelenések könyve, 21, 8. – Hizzoner egy lélegzetre darálta le az egészet, s miközben újabb szuflát gyűjtött, a foglyokat figyelte: látja-e rajtuk a megbánás vagy legalább a félelem jelét. De csak kábult meghökkenést látott.

Hizzoner folytatta, mialatt az első kokainos zacskók felszínre kerültek a hajófenékből.

– „Ennek okáért egy nap jőnek őreá az ő csapásai: a halál, a gyász, és az éhség: és tűzzel égettetik meg; mert erős az úr, az Isten, aki megbünteti őt.” Jelenések 18: 8. Minthogy öntudatotok tanúsága bizonyítja az általatok elkövetett sok és nagy gonoszságot, melyekkel mélységesen megbántottátok Istent, s magatokra vontátok igazságos haragját és kiváltottátok jogos méltatlankodását. Gondolom nem szükséges elmondanom, hogy az isteni kegyelem elnyerésének, és bűneitek megváltásának egyetlen módja, csakis az őszinte megbánás és a Krisztus Urunkban való hit lehet, mert egyedül az ő dicsőséges keresztjétől és szeretetétől várhatjátok a megváltást.

Mialatt Hizzoner zsolozsmázott, Nau a kokainos zacskókra mutatva azt kérdezte Maynardtól: – Mire való ez?

– Megváltoztatja az ember hangulatát. Olyasféleképpen, mint a rum.

– Ad az embernek bátorságot?

– Nem.

– Akkor mire jó?

– Jól érzi tőle magát az ember. Legalábbis azt mondják.

– Megisszák?

– Nem. Beszívják.

– Beszívják? Belélegzik? – Nau felhasított egy zacskót, és kivett némi fehér port a kése hegyével. Mélyet szippantott belőle, és várta, mi fog történni. Megrázta a fejét, és megvetően kiköpött a fedélzetre. – A fenékre vele! – mondta, s emberei már hajigálták is bele a zacskókat a tengerbe.

– Álljon meg a menet! – tiltakozott az egyik fogoly. – Ez baromi sok pénzt ér!

– Csend legyen!

Hizzoner egy pillanatra elhallgatott.

– Folytasd, Hizzoner! – mondta Nau –, de több lendülettel! Meghalnak ezek a szerencsétlenek az unalomtól.

– Unalomtól! – ismételte Hizzoner megbántottan. – Amikor én a megváltáshoz vezető utat magyarázom? Az neked unalmas?

– Túl hosszú lére ereszted! Folytasd!

– „Hanem az Úr törvényében van gyönyörűsége, és az ő törvényéről gondoskodik éjjel nappal”, Zsoltárok 1: 2. „Az én lábamnak szövétneke a tiéd, és ösvényemnek világossága.” Zsoltárok 119: 105, „Sőt annakfölötte most is kárnak ítélek mindent az én Uram, Jézus Krisztus ismeretének gazdagsága miatt: akiért mindent kárba veszni hagytam, és szemétnek ítélek, hogy a Krisztust megnyerjem.” A Filippibeliekhez 3: 8. „Istennek hatalmát és Istennek bölcsességét”, a Korithosbeliekhez, 1: 24 „azt az elrejtettet, melyet öröktől fogva elrendelt az Isten a mi dicsőségünkre.” 2: 7. „Az Úr nem hagyja éhezni az igaznak lelkét, az istenteleknek kívánságát pedig elveti.” Példabeszédek 10: 3. „Amint a forgószél ráfuvall, már oda van az istentelen: az igaznak pedig örökkévaló fundamentuma van.” Példabeszédek 10: 25. „Mert kit szeret az Úr, megdorgálja, és pedig mint az atya az ő fiát, akit kedvel.” Példabeszédek 3: 12. „Az ő útjai gyönyörűséges utak, és minden ösvényei: Békesség.” Példabeszédek 3: 17.

Az utolsó kokainos-zacskó is belecsobbant a vízbe, és csatlakozott a többihez, melyeket dél felé terelt a sebes sodrás. A fehér tasakok láncot formálva sodródtak a víz színén, száz méterrel a hajó mögött.

Nau a korlátnál türelmetlenül csapott a késére.

Hizzoner észrevette, és azt mondta: – Mindjárt.

– Igyekezz!

– Ha most őszintén Jézus Krisztus felé fordultok – mondta Hizzoner a foglyoknak –, bár későn, de „a tizenegyedik órában is”, Máté 20: 6-9, fogadni fog benneteket. Gondolom nem szükséges mondanom, hogy az Úr kegyelmének feltétele a hit és megbánás. És ne essetek tévedésbe a megbánás természetét illetően: e megbánásnak nem csupán a gonosztól és a bűnhődéstől való félelemből kell fakadnia, hanem a lelketek mélyéből, hogy megbántottátok a kegyes és könyörületes Istent. De nem valamiféle különleges utasítást kívánok adni a megbánás módjára. Úgy vélem, nem olyan személyekhez beszélek, akik tudatlanságukban bántották meg Istent, hanem olyanokhoz, akik ismerik, de elhanyagolják kötelességüket. Én csupán jóindulatból és lelkeitek iránti könyörületből mondtam el nektek mindezt, a szomorú és ünnepélyes alkalomból, hogy hitre és megbánásra sarkalljalak benneteket, remélve, hogy igazi bűnbánókká válhattok.

– Júdás papja! – csattant fel Nau. – Ahogy a fiú kérte, intézd el őket!

– Ez helytelen tőled – mondta neki Hizzoner szemrehányóan –, hogy a fő árulóhoz fordulsz megkönnyebbülésért. Ő volt az, aki midőn egy épp ilyen döntéssel találta magát szembe, mikor a megváltás és az elkárhozás harcot vívott lelkéért, azt válaszolta, hogy…

– Tudom, mit művelt! Jussunk már túl rajta!

– Igen… jól van – mondta nyugtatóan Hizzoner. – És most, hogy keresztényi kötelességemnek eleget téve, a legjobb tanáccsal láttalak el, hogy lelkeitek megváltást nyerjenek, el kell végeznem bírói feladatomat. bíróságunk azt az ítéletet hozta – mert a bíróság ott van, ahol a bíró ül, akkor is, ha a bíró áll, és nem ült, és akkor is, ha a tengeren áll, hogy… – Elhallgatott. – Mi a nevetek?

– Kit érdekel, hogy mi a nevük? – mennydörögte Nau. – Hívd őket Willynek, Billynek és Millinek!

– Hogy te, Willy, Billy és Millie… aztán megint Willy és Billy, lévén, hogy öten vagytok… hogy azonnali halált haljatok, halál fiai vagytok!

Maynard a foglyokra nézett. A megcsonkított férfi nem hallotta az ítéletet, vagy hallotta, de nem törődött vele: még mindig a kezével volt elfoglalva. Három társa – a két Billy és a másik Willy – nem hitt a fülének: a cipőjük talpával csuszatolva pillantott egyik a másikra és félmondatokat suttogtak: – No de fiúk… Ugyan, főnök… – és: Hagyjuk már ezt a marháskodást…

De a nő tudta, és elhitte, és hisztériás rohamot kapott. Sikítozott.

Nau intett Basco-nak.

Basco előrelépett, megragadta a nő haját, és elvágta a torkát.

Justin, noha senki sem monda neki, előhúzta a Whaltert, és mellbe lőtte a sebesült férfit. A férfi egy hang nélkül végigvágódott a fedélzeten. Justin újból megcélozta, de Nau lefogta a kezét.

– Ne tetézd a sértést igazságtalansággal. Már el van intézve. És a töltények értékesek.

Basco egy-egy gyors és alapos nyisszantással elintézte a másik hármat.

Maynard a taton állt, remegve az iszonyattól és felháborodástól.

– Szörnyeteggé tetted a fiút – mondta Naunak.

– Szörnyeteggé? Szó sincs róla! Csak eszközzé. A feladatot el kell végezni. Ezeket sajnálod? – Ezeket? – nagylábujjával megbökte az egyik némán rángatózó testet. – Mit vesztettünk velük?

– Velük? Nem róluk beszélek. A fiamat sajnálom.

– Igaz, az veszteség. De nem nekünk! És a te veszteséged, nekünk nyereség. – Manuelhez fordult:

– Intézd el a hajót!

– Fölrobbantsam?

Nau az égboltot fürkészve a repülőgépet kereste. – Nem. Feltűnés nélkül. Mutasd meg Szakállölőnek, hogy szoktuk csinálni.

A két fiú előreszaladt, és eltűnt az egyik fedélzeti lejáróban.

A dereglyéket szegélydeszkáig megrakták; ha a tenger nem lenne nyugodt, könnyen elsüllyedhetnének.

Két dereglye már elindult. Naué ott maradt a szkúner tatjához kötve, és várta a fiúkat.

A szkúner teljesen mozdulatlanul állt a sima vízen. Amikor Maynard úgy ötven méterről visszanézett, az orrtőke már lassan, alig észrevehetően süllyedt lefelé. Pár pillanat múlva a tat is enyhén lebillent. A fiúk föltűntek a fedélzeten, hátraszaladtak, lekúsztak a kormánylapáton, és lábujjhegyen ráléptek Nau dugig megrakott dereglyéjére.

A szkúner előre-hátra himbálózott, amíg – amikor már majdnem az egész fedélzet víz alá került – a hajótest végleg meg nem billent. A tat felfelé állt a vízben, végül az orrtőke hatalmas sziszegéssel alábukott.

A szkúner elsüllyedése után is hallatszott némi zaj – bár lehet, hogy nem is zaj volt, csak egy utóérzés, mintha a víz és a dereglyék fatestei még mindig visszhangozták volna a zúzódás, törés és recsegés hangjait.

Hatalmas buborékok jelentek meg a felszínen, és pukkantak szét a szkúner iménti helyén. A tenger elnyelte őket, és a vízfelszín ismét olyan sima volt, mintha a szkúner soha nem is járt volna arra.

– Bontsatok vitorlát, fiúk! – kiáltotta Nau –, és kívánjatok kellemes nyugati szelet. Van sok rumunk, várnak a szajhák, lesz ma nagy etyepetye!

Napnyugta lett, mire a dereglyék a búvóöbölhöz érkeztek, s az emberek fele addigra már alaposan lerészegedett. Harcos Jack a fenekére nézett a rumos-puskaporos korsónak, és most egy üveg – Beth részéből előlegként kölcsön vett – első osztályú vodkával foglalkozott. Megállás nélkül egy dal első sorát kurjongatta: – Sej, az én kökényszemű babám…

– Hizzoner, miközben az öbölbejáratnál lehúzta a vitorlákat, beleesett a vízbe. Nem tudott úszni, és addig kapálózott, amíg végre valaki bedobott neki egy kötelet, aztán – aztán a többiek harsány röhögése közepette – kihúzta a partra.

A búvóöböl partján egy Boston Whaler állt a homokban, és egy férfi várakozott mellette. Maynard először nem ismerte fel a félhomályban, csak azt látta, hogy fehér vászonöltönyt visel, s a nadrágja térdig fel van gyűrve. A férfi azt kiáltotta: – Szép munka volt! „Ha most történik: nem ez után; s ha most meg nem történik, eljő máskor; készen kell rá lenni: addig van.”

Windsor volt az.

– Halihó Doktor! – Nau felemelte a kezét, és kidobott valamit a partra.

– Az erszényed! Lehet, hogy sovány, de csak ez volt a hajón. Hadd hallom, mit hoztál nekem?

– Puskaport, két hordóval, meg orvosságot a szerencsétlen betegeiteknek. – Windsor felvette az erszényt, és zsebre vágta.

A dereglyék felfutottak a homokra, és megkezdődött a kirakodás.

Nau Justinnal és Manuellel a nyomában Windsor felé indult.

Az megpillantva Justint, vidáman felkiáltott: – Nini, itt a fiúcska! Hogy is hívnak, fiam?

– Már nem az, aki volt – mondta Nau. – Ő most Szakállölő.

– Szép név. Hát akkor, Szakállölő, hogy megy a csatázás?

– Nagyon jól, uram – felelte Justin.

– Értékes gyerek – mondta Nau. – Eljön majd az idő, amikor ő és Manuel versengenek majd egymással a vezérségért.

Príma. A fennmaradás a legfontosabb. A családfa tisztaságának megőrzése. – Windsor szemügyre vette a kirakott zsákmányt. – Gazdag hajó volt. Gondoltam. A rádióadásaik arra utaltak.

– Így igaz, de a rakomány értéktelen. Az írnok kábítószernek nevezte.

– Kicsoda?

Beth kiszállította Maynardot a dereglyéből, és leállította a parti fövenyen, miközben ellenőrizte, rendben kirakják-e a részét.

– Ő – mutatott Maynardra Nau.

Windsor odasétált Maynardhoz, és olyan hitetlenkedve bámult rá, mint aki arra gyanakszik, az egész valami rossz tréfa. Csipán annyit kérdezett: – Hogy lehet… hogy életben van?

– Ezt épp maga kérdi?

– Én megpróbáltam megmenteni, de csak erőszakoskodott. Azt hittem, már rég meghalt.

Aztán Nauhoz fordult: – Ez miért van még életben?

– Hosszú történet – felelte Nau. – Majd részletesen elmesélem a korsó mellett.

Windsor nem hagyta annyiban: – Halottnak kéne lennie! Az a rend!

– Halott is lesz, méghozzá nemsokára. Ő is tudja, mi is tudjuk, ez tény. De előbb megírja a krónikánkat.

Windsor nem vitatkozott. Odasúgta Maynardnak: – Nem tudom, hogyan csinálta, de akárhogyan, akkor is vége lesz. Nekem elhiheti.

– Fenyegetni akar? – mosolyodott el Maynard. – Ugyan, ne strapálja magát.

– Nekem pedig elhiheti – ismételte Windsor. Elfordult.

Maynard megkockáztatott egy sejtést: – Tán attól fél, hogy megfertőzöm a kis laboratóriumát?

Windsor megtorpant.

– Ha nem tévedek, ez a maga tökéletes társadalma.

– Még nem az. – Windsor önkéntelenül elmosolyodott. – Több dolog van égen és földön, Horatióm, mint amit a maga bölcselme fölfogni képes.

– Jöjjön, Doktor! – kiáltotta Nau. – Várja a teli korsó, meg a babája.

Beth kihúzott egy primitív taligát a bozótból, amire Maynard segítségével rápakolta részét a zsákmányból, és hazatolta a kunyhóba. Sziget-szerte ünneplés hangjait sodorta a friss szellő: kiabálások, nevetések, rikoltozások és káromkodások hallatszottak, emberek csörtettek a bozótban.

– Igazi dáridó – jegyezte meg Maynard, miközben befelé hordta a ládákat, kartondobozokat és vászontasakokat a kunyhóba, míg végül annyi hely maradt odabenn, amelyen épp, hogy csak elfértek egymás mellett.

– Bemelegítenek a tanácskozásra.

– Tanácskozásra?

– Majd később körülnézünk. De előbb még fontosabb dolgunk van.

Maynard kérdőn pillantott rá, de csak egy rejtélyes mosolyt látott az arcán, amelyet nem tudott mire magyarázni.

Amikor már mindent beraktak, Beth megkérdezte: – Milyen rumot szeretsz?

– Nem ismerem a rumokat.

– Azért csak van egy kedvenced, nem? – Vodka rum? Whisky rum? Gin rum? Rum rum? – Büszkén mutatott a választékra. – Mindegyikből van. Gazdag vagyok! Roche még egyszer szörnyet halna, ha látná, milyen gazdag vagyok!

– Whisky rumot.

Beth a bőkezű háziasszonyszerepében tetszelegve fölbontott egy whiskys kartont, és átnyújtott neki egy üveget. Magának egy üveg vodkát vett ki. Kinyitotta az üveget, és unszolta Maynardot, hogy ő is nyissa ki a magáét. – Várjál! – mondta hirtelen. Megkaparta körmével a földpadlót, és előbukkant egy kulcs. Kinyitotta Maynard láncát, levette a nyakáról és félredobta. – Így ni. – mondta.

A férfi nyak-és vállizmaiba egyszeriben visszatért az élet. Óvatosan megérintette feldörzsölt bőrét. – Köszönöm.

Beth bólintott. – Igyál.

– De miért…?

– Miért igyál? Mert…

– Nem. Miért… ez a…? – A láncra mutatott.

– Csak. – Beth megrázta a fejét, de nem nézett rá. – Most már megbízható vagy.

– Csak így hirtelen?

– Azt akarod, hogy visszarakjam? Ugye nem? Maradj nyugton, és igyál.

Meghúzták az üveget. Az ital jólesett, legördült a nyelőcsövükön, és fölmelegítette a gyomrukat.

– Te szerencsét hoztál nekem – mondta Beth.

– Az már valami.

– Mégis rossz.

– Mi a rossz?

Beth bizonytalan kézmozdulatot tett. – Minden. – Jókorát húzott a vodkásüvegből. – De… ez a rend.

Maynard ivott egy kortyot, és azt mondta: – Tudod mit? Az egész rend egy hajítófát sem ér.

Beth elnevette magát: – Hát, lehet…

– Te tudod – mondta Maynard óvatosan, nehogy elrontsa a kedvét. – Még áll az ajánlatom.

– Miféle…? – Beth kapcsolt. – Ja, az? Nem. Már késő.

– Miért?

Beth megrázta a fejét, mintha ki akarná űzni belőle a gondolatokat, és letette üvegét a földre.

– Gyere!

– Hová?

– Gyere. Mondtam már, hogy más dolgunk is van.

Kézen fogva levitte Maynardot a tengerpartra, és – a férfinak úgy tűnt, szokatlanul gyengéden megfürdette.

Amikor visszamentek a bozótba, Beth megállt, és azt mondta: – Itt.

Lefeküdt a homokra, maga mellé húzta a férfit, és ajkát az ajkára tapasztva vad hévvel fölébe kerekedett. Miután megkapta, amit akart, erősen zihálva megsimogatta Maynard arcát, és gyengéden azt mondta: – Jó voltál hozzám.

Nem volt semmi lecsüggesztő a szavaiban, de a hangja búcsúzást sugallt, amitől Maynardnak majd kiugrott a szíve a helyéből.

Végigmentek a sötét ösvényen, a már tetőfokra hágott tivornya hangjai irányába. Kibukkantak egy tisztásra, ahol Beth megtorpant, és előrebámult, mint aki búvóhelyet keres.

– Mi a baj? – kérdezte Maynard.

Beth ujját az ajkára tette: – Pszt!

Átszaladt a tisztáson, s Maynard, aki mögötte nyargalt, megpillantott egy üres örömfiú-lakot.

Emberek léptek be a prostituáltak tisztására, és Beth ismét óvatosan megállt, mielőtt keresztülment volna rajta.

Csöndesen haladtak tovább az ösvényen. Hirtelen egy nagydarab férfi csörtetett ki a bokrok közül, és útjukat állta. Részeg zagyvaságokat bömbölt. Átdülöngélt az ösvény túloldalára, beleesett egy bokorba, aztán feltápászkodott, és vadul a levegőbe suhintott vadászkésével. – Megállj! – ordította.

– Állj meg te, Rollo – mondta Beth –, hogyha tudsz! – Nem látszott ijedtnek, vagy riadtnak, csupán beletörődött a kellemetlenségbe.

A nagydarab férfi kitért, és hunyorogva pillantott rájuk. – Akárhogyan is vagytok, igyatok velem egy pohárral, mert különben megismeritek a késemet! – Feléjük hadonászott a késével.

– Engedj utunkra, Rollo!

– Addig nem, amíg nem ittatok a becsületmre! – Benyúlt egy bokor mögé, és kihúzott az ösvényre egy rekesz Kahluát.

Leverte egy üveg nyakát, és Maynard felé kínálta. – Igyál! A becsületemre!

– Nem, köszönöm!

Rollo elbődült és rárontott. Maynard félreugrott, aztán oldalról vesén vágta Rollót, és leütötte. Rollo térdre esett.

– Klassz ütés! – mondta Rollo feltápászkodva. – Hát akkor most – megtörölte az üveg nyakát a nadrágszárában –, igyál, vagy kapsz egyet!

Maynard Beth-re pillantott, aki azt mondta: – Csillapítsd le.

Erre ivott az üvegből, és továbbadta Beth-nek. Beth is ivott, és azt motyogta: – A becsületedre – és visszaadta Rollónak az üveget.

– A becsületemre! – bömbölte elégedetten a szigetlakó. Kiitta, ami még volt benne, és az üres üveget a bokrok közé hajította. Aztán vihogva elhúzta az italosládát az útból, és visszatántorgott leshelyére, hogy megvárja az újabb arra tévedőket.

– Meddig fogja ezt játszani? – kérdezte Maynard, miközben folytatták útjukat az ösvényen.

– Amíg ki nem üti magát. Teljesen ártalmatlan.

– Ártalmatlan? Tán viccel?

– Azt nem. Képes lenne megölni, de ha iszol vele, kezes bárány.

Továbbmentek a hangok irányába. – És mi lesz, ha tényleg megöl valakit? – Kérdezte Maynard.

– Rollo? Képes rá.

– És mi történik vele?

– Történik?

– Nem büntetik meg?

– Ha az áldozat gyerek, akkor baj van, az gyilkosságnak számít. Olyat nem tesz. De ha felnőtt ember… az tisztességes harc.

– És ha lesből támad rá?

– Aki nem tudja megvédeni magát az ilyen tántorgó hülyétől, azért ne is kár.

A közösség a Nau kunyhója előtti tisztáson gyűlt össze. A színültig telt rumos edény, amely körül összetört italos üvegek hevertek, középen rotyogott a parázson. A földön minden felé részeg férfiak és nők hevertek elnyúlva. A tisztáson áthaladva Beth és Maynard verejtékezve és nyögdécselve közösülő párokon léptek keresztül.

Harcos Jack, akinek minden öltözéke egy pár gumicsizma volt, a homokon ült, ölében egy félmeztelen szajhával. Jack alaposan el volt ázva, és Maynard, amikor elhaladt mellette, hallotta, amint ezt mondja a nőnek: – De Lizzie, drágám, én mindig szerettelek! Te vagy az én szívem csücske!

– Eredj már, Jack – mondta az, Jack nyakát simogatva. – én nem szökhetek meg veled. Ugyan hová szökhetnénk?

– Építek neked egy kis házat a sziget túlsó végén. Csak tegyé bódoggá! – nógatta a férfi. – Mondd, hogy megteszed!

– Ne bolondozz, Jack. Igyál egy kicsit, mindjárt jobb lesz a kedved.

Hizzoner egy fatönknek dőlve konyakot szopogatott egy üvegből, és közben hittanórát tartott egy alvó szajhának. Amikor kérdéseire hortyogásokat kapott válaszul, maga válaszolta meg őket beszajkózott feleleteivel. – Bizony, Magdolna is lehetnél – mondta eltűnődve. – De marad egy teológiai kérdés. Elég-e, ha csak nem fizetteted meg többé a kegyeidet, vagy teljesen be kell szüntetned a gyakorlásukat? Ha pedig osztogatod, akkor Magdolna vagy, avagy szamaritánus, vagy csak buja némber? Utána kell néznem az Írásban. – Hizzoner a konyakosüvegre bámult, és folytatta zagyva eszmefuttatását.

Nau egyedül üldögélt kunyhója előtt, és rumot ivott egy ónserlegből. Árgus szemekkel figyelte a társaság viselkedését, de nem avatkozott közbe, amikor ordítozást, káromkodást és üvegcsörömpölést hallott. Bizonyára a puszta jelenléte is elegendő volt egy bizonyos fokú rend fenntartásához.

– Nicsak, az írnok – mondta, amikor megpillantotta Beth-et és Maynardot. – Jöttél megénekelni Róma bukását? Ritka nálunk az ilyen ünnep. – Észrevette, hogy Maynard nincs láncrafűzve. Metsző hangon kérdezte Beth-től: – Hol a póráza?

Beth lehajolt, és súgott valamit Naunak, mire az elmosolyodott, és nyájasan azt mondta Maynardnak: – Akkor hát ülj ide mellém, és igyál a poharamból.

Maynard Beth karjára tette kezét. – Mit mondtál neki?

– Csak… – Beth elfordult. – Csak azt, hogy megbízható vagy.

Maynard leült. Nau megtöltötte a serleget, és feléje nyújtotta.

– Derék fickó lehettél valaha.

Maynard ivott. Mögötte, a kunyhóból csattanás, aztán vihogás hallatszott, majd egy kappanhang azt rikoltotta: – Juj, te zsivány! – Összevont szemmel Naura pillantott.

Nau kuncogott. – A Doktor hancúrozik.

– Ne incselkedj velem, te kis haszontalan! – hallották Windsor zsémbeskedő hangját.

Újabb csattanás hallatszott a kunyhóból, azután egy sóhajtás.

Naun látszott, hogy valami rosszat sejt – odabenn nyilván megszegtek egy íratlan törvényt. Dühös ordítás ütötte meg fülüket. Azután ütés csattant, melyet keserves fájdalomkiáltás követett.

– Kuss! – parancsolta Nau.

A tömeg lecsillapodott. Basco Tom tőrét egy földön fekvő szajhának szegezte.

– Hagyd békén, Basco!

– Lekaszabolom, L'Ollonois! Nem fogsz benne megakadályozni!

– Nem – mondta Nau higgadtan –, nem én foglak megakadályozni.

A tömeg várt.

Basco lecsapni készült.

– Ha megteszed, búcsút mondhatsz a kezednek. – jelentette ki Nau. – Én magam csapom le. – Fölállt, és előhúzta kését az övéből.

Basco megtorpant.

– Rajta – mondta Nau. – Szúrd csak le. Sokba fog neked kerülni, de te tudod, hogy megéri-e. Ha csak ennyit ér neked a kezed, ám legyen.

– Megsértett! – mondta Basco.

Maynard látta, hogy Nau hátizmai elernyednek.

– Nagyon nagy sértés lehetett.

– Az, bizony. Busás fizetséget ajánlottam neki, ha meztelenre vetkőzik nekem, de megtagadta.

A nő is érezte a feszültség enyhülését, mert kiköpött a homokba, és azt mondta: – Még hogy busásat! Egy bűzös csókot, meg egy doboz borsót!

– Hát nem elég az? Nem akartam én hozzád nyúlni!

– Én örömlány vagyok, és nem képeslap! Egy igazi férfinak nem csak a szemét kell jóllakatni!

– Mit tartasz te méltányosnak? – kérdezte Nau a nőtől.

Az felállt, és leporolta ingét, késznek mutatkozott az alkudozásra.

– Mivel engem nem csak nézni szoktak, rendes szolgáltatást kínáltam neki. És csak annyit kértem…

– Csak? – ordította Basco.

A kurva affektálva folytatta: – Csak azt a szép kis medaliont kértem.

– Drága mulatság egy pillantásért.

– Miféle medalion az? – kérdezte Nau. Hangja metsző élt kapott.

Basco arcára rémület költözött. – Semmilyen! Igazán semmilyen! Tévedés volt!

– Nem nagy érték – mondta a nő. – Csak egy mutatós csecsebecse…

– Miféle medalion az? – nyújtotta ki Nau a kezét.

Maynard észrevette, hogy Hizzoner, kizökkenve vallási elmélkedéseiből, fölállt.

– Értéktelen csecsebecse – mondta Basco suta mosollyal. – Egy mütyürke.

– Ide vele! – Nau továbbra is feléje nyújtotta a kezét.

– Máris! – Basco megállt a rumos edénynél, és merített belőle egy csészével. Keze remegett, miközben az ajkához emelte.

Nau elé lépett, belenyúlt a zsebébe, de keze megállt: Nau egy pisztolyt szegezett a homlokának.

– Hagyd. – Nau oldalra pillantott. – Vedd ki, Hizzoner.

Hizzoner benyúlt Basco zsebébe, és egy aranykeresztet húzott ki belőle, aranyláncon.

– Ez mióta van nálad?

– Évek óta! Emlék! – Basco kancsalítva meredt a pisztoly csövére.

– Ez mióta van nálad? – ismételte Nau.

– Esküszöm…

– Ez mióta van nálad? – kérdezte harmadszorra is, mintha valamilyen hagyományt követne.

Basco nagyon jól tudta, mi következik. Verejték folyt le az arcán.

Maynard Bascóra nézett, és tudta – tapasztalatból, ténylegesen, nem érezve megdöbbenést, sem felháborodást –, hogy ez az ember már halott. Amit Basco tett – nyilván lopta az ékszert –, az már magában förtelmes volt: ráadásul háromszoros hazugsággal tetézte a törvénysértést. Maynard már annyira hozzáedződött a vérfürdőhöz, hogy nem is érdekelte Basco halála, csak az, miként ölik meg. És szórakozottan vette tudomásul, hogy gondolkodásmódja, vagy a benne lévő emberi érzés visszafejlődött, mert már az sem izgatta, hogy semmi sem izgatja.

– Az ital, L'Ollonois – mentegetőzött Basco. – az ital…

– Attól a nőtől vetted el – mondta Nau. – Ezért harapott meg.

– Én…

– Titkolózott – mondta Hizzoner. – Titka volt a közösség előtt.

– Egy mütyürke!

– Gyerekkori pajtásom voltál, Basco – mondta Nau. Azután meghúzta a ravaszt.

A bűnös feje búbja csontszilánkesőt szórva robbant szét, és Basco úgy dőlt a homokba, mint egy zsák.

Nau visszadugta pisztolyát az övébe, s a keresztet odadobta a szajhának. Két férfi kivonszolta Basco holttestét a tisztásról.

A tivornyázás lassan és nehézkesen, akár egy állomásról kifelé húzó gőzmozdony, de visszanyerte lendületét.

Nau ismét teletöltötte a kelyhét, ivott belőle egy kortyot, és továbbadta Maynardnak. – Hogy fogod ezt megírni, írnok?

Az vállat vont. – egy halálesettel több. Egyik percről, a másikra. A te számodra csak ennyi, nem?

– Basco a barátom volt.

– Szomorú vagy, hogy meg kellett ölnöd?

– Hiányozni fog de így kellett lennie.

– Még egy barát számára sincs bocsánat?

– Nincs. A kegyelem, az gyengeség. A gyengeség repedést okoz, a repedés hasadássá szélesedik, és máris küszöbön a lázadás. Ők ezt várták tőlem.

Maynard lépteket halott maga mögött, aztán Windsor hangját: – Hangos veszekedést hallottam, és vészjósló lövéseket.

Windsor a kunyhó előtt állt, és a nadrágját húzogatta. Félig kiivott whiskys üveget szorongatott a hóna alatt. Arca vörös volt, szemei üvegesek. Nyomában a karcsú, szőke, fekete bőr ágyékkötős örömfiú, aki magabiztos és öntelt pózban állt meg az ajtónyílásban.

– Basco hazatért. – mondta Nau.

– A bűne? – Windsor leült a homokba.

– Megszegte a törvényt.

– Vagy úgy – Windsor bólintott. – Rendkívül súlyos. – Ivott az üvegből.

– Nem tudtam volna meg – mondta Nau mos leheletnyi megbánással a hangjában –, ha nem kap össze ezzel. – Megvetően a szajhára mutatott, aki blúzát levéve gyönyörködött a keresztben, amely pont a keblei közé illeszkedett.

Maynard Windsor mellé sétált, és megkérdezte tőle:

– Mióta van benne, ebben? –miközben a homokban fetrengő, izzadó testeket figyelték.

– Harminc éve – felelte Windsor. – Hajótörést szenvedtem, és itt úsztam partra.

– És életben hagyták?

– Engem nem fogtak el. Idejében megálltam, és egy ideig figyeltem őket. Már-már segítségért fordultam hozzájuk, amikor egy érzés, valamiféle kisugárzás – amelyet megelőző antropológiai tanulmányaimnak tulajdonítok – azt súgta nekem, hogy ez nem az a fajta népség, amelyik szívesen látja a hívatlan vendégeket. Így hát elúsztam.

– Elúszott?

– Egy fatönkbe kapaszkodva hét napig sodródtam a tengeren, aztán egy kagylóhalászhajó mentett ki a vízből.

– És amikor partra tették, miért nem küldött ide valakit?

– Megőriztem a titkomat; hallgattam, mint a sír.

– De miért?

Windsor húzott egyet az üvegből, és azt mondta Maynardnak: – Lenyűgöztek engem. Arra gondoltam: vagy valamiféle egzotikus vallási csoport tagjai, épp ezért joguk van visszavonultan élni, vagy – de erről álmodni sem mertem – azok… szóval, amik. Tudtam, mi történne, ha jelezném a hatóságoknak. Egy héten belül kiirtanák őket: a civilizáció azt a megoldást találta volna megmentésükre, hogy elpusztítja őket, mert ezek az emberek az utolsó csepp vérükig harcoltak volna. Persze a gyerekek életben maradtak volna, aztán átnevelték volna őket. Most statisztikusok lennének vagy biztosítási ügynökök, és ugyanaz a szabadság illetné meg őket, mint társaikat: a kocsihátralék törlesztésére meg az infarktusra.

– Hogyan csatlakozott hozzájuk?

Windsor elmosolyodott. – Óvatosan. Úgy közeledtem hozzájuk, ahogy a tasadajokhoz vagy a dzsivarókhoz vagy bármelyik hasonló anakronisztikus társadalomhoz kell. Leálltam a tengeren, és mindenfélét vízrebocsátottam nekik az árapállyal: rumot, puskaport és – ami ostobaság volt tőlem, de nem tudhattam – üveggyöngyöket, csecsebecséket. Mindig küldtem nekik egy üzenetet, amelyben biztosítottam őket barátságomról, közöltem velük, hogy egyedül csak én tudok a létezésükről, és a javukat akarom. Amikor végre hajlandóak voltak kapcsolatba lépni velem – Windsor megint elmosolyodott –, L'Ollonois elmondta, hogy egy éven keresztül halálos rettegésben tartottam őket. Soha nem láttak engem, nem tudtak elkapni. Először csak az óceánon találkoztunk – ők is, én is felfegyverezve –, mert féltek, hogy meggondolom magam, és mégis elárulom őket.

Maynard őszinte felháborodást érzett, s egyben valami örömfélét is amiatt, hogy mégiscsak maradtak benne még emberi megnyilvánulások.

– Van fogalma arról, hogy a maga kis kísérlete és bűvölete hány ember életébe…

– Ugyan! Amikor minden civilizáció már rég a feledés homályába merül, ezek az emberek még mindig létezni fognak. Minden a legalapvetőbb és legkétségbevonhatatlanabb erényre van leegyszerűsítve: a fennmaradásra. Erkölcs, politika, filozófia, mind egy cél szolgálatában áll. S ez az egyetlen cél megéri a törekvést.

– Fennmaradni… Ez a cél, és semmi más?

– Igen. Fennmaradni a fennmaradásért. Ne felejtse el Maynard, hogy az ember minden mázától megfosztva csak állat. A civilizáció a bundája. Ezek az emberek csupaszra vannak borotválva; hívek a természetükhöz.

Maynard nem látta Beth-et elmenni, de most hirtelen észrevette, hogy előtűnik a félhomályból, és kimért léptekkel a tisztás közepe felé tart. Fehér vászonköpenybe öltözött át, beolajozta bőrét és haját. Tartózkodónak, szűziesnek látszott. Csöndben, összekulcsolt kézzel, lesütött szemmel megállt a rumos edénynél.

– Állj! – kiáltotta Nau. – Csönd legyen!

A prostituált leült, a zaj elcsitult.

– Goodynak bejelentenivalója van!

Beth felpillantott, és azt mondta: – Már nem vagyok Goody, a fogatlan özvegye. Maynard gyermekét hordom.

Elismerő kurjongatás a tömegből.

– Teljesítetted a feladatodat – gratulált Nau Maynardnak.

Maynard végigsimított kisebesedett nyakán. Most értette meg, miért szeretkezett vele Beth olyan szomorúan és gyengéden, miért engedte meg Nau a nőnek, hogy levegye róla a láncot, s miért vált egy csapásra „megbízhatóvá”.

Hizzoner megpaskolta a vállát, és azt mondta: – „Sok javaid vannak sok esztendőre eltéve; tedd magad kényelembe, egyél, igyál, gyönyörködjél.” Lukács 12: 19 – tette hozzá, ahogy szokta.

Windsor folytatta: – „Bolond, ez éjjel elkérik a te lelkedet tőled; amiket pedig készítettél, kiéi lesznek?” Lukács 12: 20.

– „Ne gyorsalkodjál a te száddal és a te elméd ne siessen valamit szólni Isten előtt; mert az Isten mennyben van, te pedig a földön, azért a te beszéded kevés legyen.” Prédikátor könyve, 5: 2 – replikázta Hizzoner.

– Mikor? – kérdezte tompultan Maynard.

– Holnap – válaszolta Nau.

– Az Úr napján – bólintott Hizzoner. – Kedvező nap a meghalásra, mert ő ilyenkor elébed megy, a fogadásodra.

– Hogyan?

– Gyorsan – mondta Nau. – Ahogy óhajtod, mert ez sebészet, nem büntetés. De most csak az ünnepre gondolj – nyújtotta feléje a kelyhet.

Maynard csak megnedvesítette ajkát, nem tudott inni. Bonyolult szökések látomásai villantak át agyán, s bár a józan eszével tudta, hogy nincs reménye, nem volt hajlandó mindent föladni, és az öntudatlanságig leinni magát, ami pedig megkönnyítené a meghalást. Azon kívül tudta, hogy igazuk van, a halál csak egy kaland a sok közül, és nincs értelme rosszul kezdeni egy új kalandot pusztán azért, mert az az utolsó.

A rumos üst ismét színültig telve rotyogott, s az ivászat olyan hévvel folytatódott, mintha aranyérmet kapna, aki elsőként esik öntudatlan állapotba.

Hizzoner kinyitott még egy üveg konyakot, és visszatért a fatörzséhez, ahol pofonokkal észhez térítette társnőjét, és újabb hitoktató beszédbe fogott.

Windsor hátrahanyatlott, és whiskyjét szopogatva a csillagokat bámulta.

Beth megtöltött egy kőkorsót rummal, letelepedett a földre, és időnként mosolyogva megsimogatta a hasát. Nem bírt Maynardra nézni – talán, mert nem akarta a saját jövőjéről szóló boldog gondolatokat elcsúfítani az emlékezéssel, hogy annak a férfinak, aki ezt a jövőt adta neki, nincs saját jövője.

Nau nem vedelt annyit, mint a többiek, és szinte másodpercenként a sötétségbe bámult.

– Vársz valakit? – kérdezte Maynard.

– Igen. A sikeres nap koronáját.

Pár pillanat múlva lépteket hallottak az ösvény felől, és amikor megfordultak, a két fiút látták belépni a tisztásra.

Manuel haladt elől. Fehér inget, és tiszta, fehér nadrágot viselt, nyakában aranylánc, amelyen arany medalion lógott.

Mögötte jött Justin, aki úgy volt öltözve, mint egy trónörökös. Levendulaszín bársonyzekét viselt, fehér szaténból készült buggyos térdnadrágot, selyemharisnyát, és ezüstcsatos fekete bőrcipőt. Egy elefántcsont nyelű tőr volt az övébe dugva. Mindkét kisujján egy-egy smaragdköves gyűrű ragyogott. Tökéletes régi színdarabbeli fogura lett volna a bal hóna alatt lógó modern pisztolytáska nélkül. Haját hátrasimították és összefogták, és egy szalaggal ékesített copfot tűztek hozzá. Egész megjelenése öntudatosan királyi volt; föltartott fejjel vonult keresztül a tisztáson, senkire sem nézett, csak Naura.

– Halljátok szavamat! – kiáltotta Nau.

A halk fecsegés is elenyészett, csupán gyenge hortyogás hallatszott innen-onnan, meg némi öklendezés egy bokorcsoport mögül.

– Volt egy fiam, de meghalt – kezdte Nau. Részegebb volt, mint Maynard gondolta: feje nehéznek látszott, és valahányszor egy kicsit oldalra billent, Nau egész testében megingott, és muszáj volt kissé előbbre lépnie, hogy visszanyerje egyensúlyát. – Ezt akartam fiammá fogadni. – Egyik kezét esetlenül Manuel vállára ejtette. – De ez egy portugál-zambó és egyéb keverék, s ha uralkodni akar, azt csak hódítás útján teheti. – Ezt viszont – csapott a másik kezével Justin vállára – a fiammá fogadom, hogy megossza a terheket és az előnyöket, és… – Elfelejtette, hogy mit akart mondani. – És… a többi.

Úgy támolygott, hogy a fiúkra kellett támaszkodnia.

– De eljő a nap, amikor az a Manuel és Szakállölő harcba száll egymással a vezetésért. Ki fog győzni? Az erősebbik, és ez így van rendjén, mert az erősnek kell uralkodnia.

Az örökké fecsegő Hizzoner megszólalt a fatörzs mellől: – Új nemzedék jövend az elmúlók nyomába, de a föld örökkön való.

– Helyes beszéd. – Nau kivett az erszényéből egy arany medaliont, nagyobbat, mint amit Manuel viselt, és Justin nyakába akasztotta.

Justin arcára önelégült félmosoly, amolyan kényeskedő vigyor terült.

„Te hőbörgő kis hülye”, gondolta Maynard, és alig tudta visszatartani magát, hogy föl ne ugorjon, és utolsó evilági jócselekedetként alaposan szájon vágja a fiát.

– Ím eljött a férfivá avatásod ideje – mondta Nau, és megfogta Justin kezét. Végigvezette a heverő testek között, itt-ott megállva, hogy szemügyre vegyen egy arcot vagy egy combot. – Ez lesz az – állapodott meg végül, és lábujja hegyével böködve ébresztgetett egy prostituáltat. – Talpra, hölgyem! Vár a munka!

A prostituált köhögve felült.

– Vidd magaddal ezt a fiút, és tanítsd meg a fegyverével bánni.

A nő horkantva, köpködve, zúgolódva föltápászkodott. – Alkalmasabb lennék, ha kialudhatnám magam.

– Én pedig azt mondom, most légy alkalmas!

– Gyere, fiam – fogta kézen Justint a nő.

– Ajánlom, hogy mire ismét találkozom vele, már ne legyen fiú. – Nau Manuelhez fordult. – Tarts velük. Ez a koca még képes, és elalszik, mielőtt elvégezné a dolgát.

Ahogy Manuel elhaladt előtte és rápillantott, Maynard kiolvasta a szeméből, hogy ha rajta múlik, Justinból sohasem lesz vezér.

Sorra zuhantak álomba: először Beth, miután a korsó fenekére nézett. Utána Windsornak esett ki a kezéből az üveg, és üresen végiggurult mellén. Hizzoner szónoklatba fogott a Mennyei Királyságról, ami horkolásba fulladt. Végül Nau a kunyhójába befelé mászva terült el a földön.

Maynard fülelt, de senki sem volt ébren. Egyedül maradt, és szabad volt. Most elhagyhatná a tisztást, lemehetne a búvóöbölhöz, beszállhatna valamelyik hajóba, és kereket oldhatna. Persze azt nem. Valaki biztosan őrzi a hajókat. Viszont tutajt eszkábálhatna, amin elsodródhatna. Valami azért bűzlött neki a dologban; túlságosan szabadjára hagyták. Talán éppen azt akarják, hogy szökni próbáljon, talán úgy vélik – valamiféle torz jóindulattal –, hogy jót tesznek vele, ha hagyják vízbe fúlni. Végtére is ők mondták neki, hogy maga választhatja meg a halálnemét. Nem. Nem vállalhatják a kockázatot, hogy életben hagyják. Mert nincs rá esélye. Windsor is megúszta.

Ez valami más. Lehet, arra számítanak: úgysem megy el innen Justin nélkül. De mi akadályozza meg abban, hogy magával vigye Justint. Nem a kurva. Manuel? Lehet, de Manuelt is meg lehetne lepni, és egykettőre harcképtelenné tenni. Azt gondolták, hogy Manuelt nem fogja megölni? Arra számítottak, hogy megkötik ebben az ő „istentelen” erkölcsei? Remélte, hogy erről van szó. Élvezné, ha megmutathatná nekik, milyen rombolást végeztek a gondolkodásmódjában. Elmegy Justinért és leviszi az öbölbe. Ha meg tudja ölni az őrt, és sikerül hajót lopni, jó; ha nem, akkor elmennek a sziget valamelyik távoli csücskébe, és tutajt készítenek bármiből, aztán a sodrásra bízzák magukat. A csillagokat fürkészte, megpróbálva kitalálni, mennyi ideje van még pirkadatig, mielőtt fölfedeznék szökését, és az üldözésére indulnának.

Kikúszott a tisztás szélére, ahol Harcos Jack nadrágja lógott egy bokron. Az övéhez erősített tokban egy kés volt; Maynard kihúzta. Amikor eltávolodott a tisztásról, nesztelenül lépkedve – vigyázva, hogy le ne törjön egy száraz ágat sem – a prostituáltak kunyhóinak feltételezett irányába indult, de útközben megállt, és levágott egy szőlőindát, amit hurokként használhat, ha nem tudja másképp megfékezni Manuelt, de kötélnek is, amivel gúzsba kötheti a fiút, vagy a dereglyéknél strázsáló őrszemet. Elkanyarodott az ösvényen, és megpillantotta a prostituáltak házikóit. Megállt és lélegzetvisszafojtva meresztette szemét Manuel után. A tisztás üres volt, a házikók sötétek és csöndesek. Odarohant a legközelebbi kunyhóhoz, megállt mellette, és hallgatózott. Üres volt, mint ahogy a két mellette álló is. A negyedik kunyhó mellé kúszva szuszogást hallott, és Justin dühös hangját: – Na! Mi lesz?

A válasz egy hortyogás volt.

Halk kattanást hallott, mint amikor töltényt tesznek egy automata pisztolyba, majd Justin fenyegető hangját: – Ébredj, hogy folyna ki a szemed! Kiloccsantom az agyvelődet!

Maynardot megdöbbentette a fiú hangjában lévő hideg elszántság, de nem engedhette meg magának az elmélkedés fényűzését: nem hagyhatta elsülni a fegyvert az éjszaka csöndjében. Elhúzta az ajtófüggönyt, és berontott a kunyhóba, hogy elkapja Justin kezét. Amikor rávetette magát és kiverte a pisztolyt a kezéből, pillantása rögzítette a komor látványt, ahogy fia meztelen altestével a hortyogó, elbódult szajha hájas combjai közé fészkelte magát.

– Mi van? – kiáltotta Justin. – Ki…?

Maynard ajkához emelte ujját. – Pszt! Én vagyok az.

Justinnak eszében sem volt hangfogót tenni. – Mit művelsz?

Maynard kihallotta hangjából a zavart, amibe sértettség vegyült. A prostituált nem mozdult.

– Ssst! Menjünk!

– Mit csináljunk? Ha azt hiszed…

Egy alak jelent meg az ajtónyílásban, teljes sötétséget vetve a helyiségre. Maynardot hátralökte valaki. A szőlőindát kitépték a kezéből. Hallotta, hogy Justin kiáltani próbál, de valaki betömte a száját, és a fiú fuldokolva lecsúszott a földre.

Manuel zihálva rátérdelt Justinra, és a nyaka köré tekerte a szőlőindát, enyhén megrántotta, majd kitapogatta a prostituált vászoningét, leszakította az alját, és betömte vele Justin száját.

– Te mit művelsz? – kérdezte Maynard.

– Azt akarom, hogy elvidd innen. Én akarok lenni L'Ollonois. Vedd fel!

Maynard engedelmeskedett. Justin ernyedt volt, és olyan esetlen, mint egy zsák narancs, de azért könnyen vitte a vállán. – Gyere, öcsi – suttogta. – Apa hazavisz.

Követte Manuelt a sötét ösvényen – megbízott benne, egyrészt, mert nem volt más választása, másrészt pedig, mert tudta, hogy Manuel önző és logikus indítékból cselekszik: egyszerű, színtiszta nagyravágyásból. Minél előbb és minél egyszerűbben szabadul meg riválisától, annál simább lesz az útja a hatalomhoz.

És valóban: a tengerparthoz érve Manuel egy pillanatig sem habozott; egyenest a dereglyékhez ment. Intett Maynardnak, hogy fektesse Justint a legközelebbi hajóba.

Justin lehunyt szemmel, egyenletesen lélegzett.

– Nincs őr? – suttogta Maynard.

Manuel egy sötét kupacra mutatott, az szétvetett végtagokkal hevert a homokban.

– Megölted?

– Te ölted meg – mondta a fiú. – Ha bajba kerülnél, én nem tudok semmiről. Te ölted meg az őrt, leütöttél engem, és elraboltad a fiút. Engem a szajha házában fetrengve fognak megtalálni, rettenetes fájdalomban üvöltözve.

– Ezt nevezem – Maynard nekidőlt a dereglyének, hogy rálökje a vízre. Akkor vette észre, hogy bár vitorla van rajta, az evezőlapátok hiányoznak. – Evező is kell. Hajnalig is eltarthat, amíg kikászálódom az öbölből.

– Hozok – mondta Manuel, és odafutott a parton gúlába rakott evezőkhöz.

Maynard otthagyta a hajót, és Manuel után szaladt.

A következő másodpercben Justin felugrott, és bevetette magát a bozótba.

Maynard megfordult a zajra, és felüvöltött: – Justin!

Eszelősen futásnak eredt, aztán megtorpant. Megpillantotta a Justin szájára kötözött rongyot a földön, és halotta Szakállölő kiáltását: – Riadó! Riadó! Riadó!

A kiáltás visszhangzott a kis öbölben.

Manuel, ahogy előrebocsátotta, fedezékbe szaladt. Maynard mellett elhaladva megállt egy pillanatra, és azt mondta: – Ostoba!

– Azt hittem, tudom… – Az elkeseredéstől nem talált szavakat.

– Menj egyedül.

Maynard felpillantott, de nem szólt.

– Ha itt maradsz, legjobb, ha fogod ezt a kést, és hasba szúrod magad. Akármit teszel, jobban jársz, mintha a kezük közé kerülsz.

Maynard figyelte, ahogy Manuelt elnyelte a sötétség. Aztán – tanácstalanul, zavartan, de hirtelen feltámadt életösztönnel – fölkapott két evezőt, beugrott a dereglyébe, és ellökte magát a parttól. A búvóöböl első kanyarján túljutva, a hullámtörő gát mögé érve távoli hangokat hallott. Nekidőlt az evezőknek, és kétségbeesett erőfeszítéssel húzott.

Kijutott a nyílt vízre, és egy elemlámpa ugrándozó fénykévéjét pillantotta meg a külső hullámtörő gát fölött. Észak felé evezett vagy ötven métert, és túljutott még egy kanyaron, újabb védőbástyát vonva maga és a kutató fények közé. A hangok most hangosabbá, kivehetőbbé váltak. Azután megtöltötték a kis öblöt. Fölhúzta a vitorlát. Friss délkeleti szél sodorta északnyugat felé, ki az óceánra. Ilyen széljárás mellett volt esélye rá, hogy megtartsa előnyét.

A kis dereglye fürgén szelte a vizet; apró hullámok csapdosták az orrtőke palánkjait. Szorosan behúzta a vitorlát. A hajó oldalra dőlt, s az orrtőkét csapdosó hullámok hangja élesebbé, sürgetőbbé vált. Aztán egyszerre mintha megrekedt volna a vízben. A hajó elvesztette könnyed mozgását. A hullámok sem csapkodták már az orrtőkét; lomhán, erőtlenül csobogtak. Elölről, a sötétből bugyborékoló hang hallatszott.

Maynard rögzítette a szarvkötelet, és a végét a kormányrúdra kötötte. Térden előrecsúszott, és azonnal érezte, hogy a hajó megtelik vízzel. Vaktában tapogatózva kereste a léket; ha apró a lyuk, be tudja tömni, aztán kimeri a vizet a hajóból, és folytathatja útját. Az orrtőke evezőspadja alatt tapogatózva érezte a befelé zúduló tengervizet. A pallók szétváltak. Visszahúzta a kezét. Ujjhegyei ragacsosak voltak. Megszagolta: melasz!

Manuel aztán megtette a magáét! Lekaparta a kátrányt az orrtőkéről, és melasszal kente be. Ha Justin nem szökik meg, nem lármázza fel a szigetet, és nem veszik őket üldözőbe, akkor sem menekülnek, mert a dereglye a nyílt óceánra érve biztos süllyedésre volt ítélve.

Maynard a sziget felé nézett: a koromsötét éjszakában csupán egy sápadt, halovány fövenysávot látott. Vízbe ugrott, és a part felé úszott.

XV.

Michael Florio a parti őrség New Hoper nevű egyárbocosának hídján állt, s egy csésze kávét kortyolgatva nézte a rakparton pirkadat óta összeverődött gyereksereget, mely szájtátva bámulta a Dél-Caicosba az éjszaka folyamán befutott hatalmas hadihajót.

Florio fáradt volt és bosszús – fáradt, mert két napja, amióta Floridát elhagyta, nem aludt, és bosszús, mert meg volt győződve róla, hogy hiába jött ide.

Nem volt oka azt hinni, hogy Brendan Trasknek akár egy haja szála is meggörbült. Napok óta nem hallottak felőle, de hallgatása aligha adhatott okot a riadalomra: egy óriási, jól felszerelt, óceánt jól bíró motoros vitorlással és teljes legénységgel ment el, és ő maga jelentette ki – nyilvánosan –, hogy senkivel sem óhajt érintkezésbe lépni.

Az idő nyugodt volt, és tiszta. Sehol sem dühöngött nagyobb vihar – sőt még az errefelé gyakori, rövid, de heves zivatarok sem –, ami esetleg zavarhatta volna a rádión leadott segélykérő jelzéseket. Ha pedig a hajó elsüllyedt, akkor már hallottak volna róla, mert volt rajta egy kis csónak, vontatott egy Boston Whalert, s a fedélzeten négy, gombnyomásra kivágódó, önműködően felfúvódó gumitutaj. A hajó nagy teljesítményű adókészülékkel volt felszerelve, amely félreérthetetlen jelzéseket adott a hajózási és repülési segélykérő hullámhosszokon.

De a világ nyilvánvalóan nem volt hajlandó elhinni Trask bejelentését. A tévében elhangzott nyilatkozatát mindenki elfogadta, de a mögött a bejelentés mögött, miszerint nem kíván többé a televízióban beszélni, valamiféle hátsó szándékot sejtettek. Nem lehetett minden magyarázat nélkül szökni hagyni – de legalábbis megfigyelők nélkül nem, akik feljegyezhetnék bölcs mondásait, és megénekelhetnék szédületes karrierje alkonyát. Szinte olyan íze volt az egésznek, mintha a közönség és a sajtó egyaránt orrolt volna rá, mert úgy érezték: ők csináltak sztárt belőle, s csak nekik van joguk eldönteni, mikor áldozhat le Trask csillaga.

És amikor már napok teltek el úgy, hogy semmit sem hallottak róla és színét sem látták Amerika „legmegbízhatóbb emberének”, a nyilvánosság bizonyságot követelt, hogy Trask valóban él és jól van. Fordított híreket akarnak, gondolta Florio. Olyan főcímeket szeretnének, amely így szól: „TRASK JÓL VAN”. Ez ugyanolyan, mintha egy főcím ezt hozná: „MA NEM ZUHANT LE REPÜLŐGÉP” vagy: „NEM RABOLTÁK KI TIFFANYT”.

Valaki a Todaytől felhívott néhány kongresszusi képviselőt, mert a kiadó egyik riportere látott egy nagy vitorlás hajót, és nem tudta határozottan cáfolni, hogy az Trask hajója lenne. A kongresszusi képviselők telefonáltak a Pentagonba. Azután Trask valamelyik embere, aki még reménykedett, hogy a tévésztár visszatér pályájára, fölhívta a hadügyi államtitkát.

Egy barátja éjjel fél háromkor riasztotta Floriót, aki azonnal felhívta parancsnokát, és önként vállalkozott az expedíció vezetésére. Azzal érvelt, hogy ő az egyetlen tiszt, aki nem csupán tengeri tapasztalatokkal rendelkezik, hanem a hajóeltűnések ügyében is tájékozott; kérelmét elfogadták. Most, negyvennyolc órai reménytelen hajózás után végre kész volt pizsamába bújni, és lefeküdni aludni.

A New Hoper kapitánya, egy fiatal hadnagy, akit Mouldnak hívtak, megállt a hídon Florio mellett, nagyokat szippantva a hűvös hajnali levegőből.

Elől, az orrnál két matróz vízzel öntötte fel a fedélzetet, és hozzáláttak a reggeli felmosáshoz. Egy másik matróz lehúzta a védőponyvát a híd mellett álló 50 mm-es géppuskáról, és olajos ronggyal végigtörölte.

Florio a géppuskára nézett. – Mikor sütötték el utoljára?

Mould néhány másodperces habozás után felelte: Az én parancsnokságom alatt soha.

– Ugyan már! – Florio elmosolyodott. – A repülő halak túl jó célpontok ahhoz, hogy csak úgy elhaladjon mellettük az ember.

A géppuskát tisztító tengerész elvigyorodott.

Mould elvörösödött. – Nos…

Egy csöpögő, roskatag tartálykocsi zötyögött végig a rakparton, aztán megállt, a sofőr kiszállt, és egy tömlőt adott át az odalent álló tengerésznek.

A sofőr melletti ülésről egy rendőr szállt ki írótáblával. Szeme álmos volt, arca gyűrött, és látszott rajta, hogy nehezére esik ellátnia a hivatalát. Megnézte az írótábláját, megköszörülte a torkát, és fölkiáltott a hajóhídra: – Kikötés célja?

– Vízfelvétel – felelte Mould. – Hallott valamit…

– Fegyverek?

– Micsoda?

– Van maguknál fegyver?

Mould összenézett a géppuska csövét pucoló tengerésszel. – Hát, tudja, barátom…

– Minden fegyvert a vámraktárban kell hagyni, a rendőrnél.

– Csak tíz percig maradunk.

– Parancsot adhatok a hajó átkutatására.

– Igen?

– Van fegyvere?

Mould Florióra nézett. – Nincs.

– Akkor jó. Kábítószerféle vagy csak vényre kapható gyógyszer?

– Hány kérdése van még?

– Összesen húsz. Parancsot adhatok a hajó zár alá vételére.

– Mindjárt elküldöm a bús büdösbe – súgta oda Mould Floriónak.

– Én nem tenném – mondta Florio. – Egy napon, mert az ördög nem alszik, amikor maga már rég visszament Washingtonba, valami ellensége, akiről fogalma sincs, hogy kicsoda, megtalálná a módját, hogy kicsinálja magát érte.

Csengőberregés hallatszott. – Beszéljen vele – mondta Mould. – Ezt majd én elintézem.

Florio a híd elejéhez ment, megnyomott egy gombot, és beleszólt: – Itt a híd!

– Kaptunk egy fülest Miamiból – hallotta a rádiókezelő hangját. – Trask épp az imént húzott be Annapolisba.

– Annapolisba?

– Bedöglött a generátora. Azt mondták neki, egy hónapba is beletelhet a megjavítása a Bahamákon. Arra gondolt, hazamegy, aztán majd visszajön érte.

– Oké. Kösz.

Amikor befejezték a vízfelvételt, fizettek, és a hajó kifutni készült, Florio megkérdezte a rendőrtől: – Nem látott errefelé véletlenül egy hórihorgas amerikai pasast egy kis sráccal?

– Az emberek jönnek, mennek. Hajóval volt?

– Nem. Azzal a repülőgéppel jött ide, amelyik lezuhant.

– Akkor már biztos rég továbbállt.

– Ha nyugdíjas leszek – mondta Florio –, szerzek egy hajót, és lejövök ide egy nyári hajótörésre.

– Ahogy az a pasas? – kérdezte Mould.

– Melyik?

– Hát az, amelyik után kérdezősködik; a gyerekkel.

– Nem, ő azért jött ide, hogy megnézzen egy sztorit a Today számára, aztán puff! Eltűnt.

– A Todaynek? Na, kösz. Annak a szennylapnak, amelyiknek a nagykutyái idezavartak bennünket ebbe az isten háta mögötti fészekbe?

Maynard a búvóöböl fölötti dombocska tetején lapult a bozótban. Még sötétben mászott fel oda, s mire fölért, a nap első sugarai már kifelé kukucskáltak a látóhatár mögül. Talán meggondolatlanság volt tőle, hogy ilyen közel ment a kalóztanyához, de arra következtetésre jutott, hogy elrejtőzni előlük öngyilkosság volna. Nem tudta, hogyan, mikor vagy merre fogják keresni; nem volt számára menekvés. Így nem várhatott. Hallgatózott, hogy ha jönnek, gyorsan tovább menekülhessen. Így egérutat nyer, és közben kitervelheti, hogyan lophatna hajót, és tehetne szert annyi előnyre, hogy ne érhessék utol, és hogyan…

Kérdés volt számtalan, de választ egyre sem talált, mégis bízott benne, hogy az idő neki dolgozik, és sikerül kifőznie egy tervet. A legjobban az időnyerés aggasztotta, hiszen halálra volt ítélve.

Szélcsend volt, ezért a rovarok pirkadat óta kellemetlenkedtek, s a reggeli fölmelegedéssel egyre vérengzőbbé váltak. Szedett pár szem bogyót a bokorról a feje fölül, és péppé rágva őket, az arcára kente. Nem tudta, mit tartalmaz a bogyó – cukrot biztosan –, de biztos pajzsot képezett arcán az apró szúnyogok ellen. Vizslatta az öblöt, és fülelt.

Nau, Windsor és a két fiú az öbölben várakozott, míg Harcos Jack és Rollo a parthoz evezett egy dereglyén. A fedélzeten ott volt az árboca és a vitorlája annak a dereglyének, amelyikkel Maynard szökni próbált.

– Elvitorlázhatott volna – mondta Harcos Jack, miközben partra húzta a hajót –, ha nem süllyedt volna el a hajó.

– Hol van? – kérdezte Nau.

– A színét sem láttam. Szerintem vízbe ugrott, és belefulladt.

– Egyáltalán nem láttad? – kérdezte Windsor.

– Nem. Sötét volt. De világosan is megnéztük. Nem volt odakinn.

Nau elégedett volt. – Akkor hát vízbefúlt.

– Nem! – ordította Windsor. – Itt van!

Maynard látta, hogy Windsor a földre mutat, aztán a dombhát felé hadonászik. Önkéntelenül behúzta a nyakát, mintha attól félt volna, hogy Windsor kezében szuper-érzékeny detektor működik.

– Miért jönne ide vissza? – mondta Nau. – Nem bolond, a vesztébe rohanni.

– Itt van a gyereke – mondta Windsor.

Nau mérlegelő szünetet tartott. Kezét Justin vállára tette. – Ez már nem az ő gyereke; ő is tudja. Ez Szakállölő.

Justin elmosolyodva ismételte: – Szakállölő.

– Mi sokan vagyunk – mondta Nau. – Ő egyedül van, és gyenge, és…

– És ellenség. Meg kell találnod, és meg kell ölnöd.

– Te ez alól fel vagy mentve – mondta Nau Justinnak.

– Nem! – tiltakozott Justin. – Tudok vadászni.

Maynard hallotta Justin szavait, és egy pillanatra megbánta, hogy visszatért a szigetre azért, hogy a saját gyermeke vegye üldözőbe, de nyugalmat erőltetett magára: amíg él, nem nyugszik bele fia elvesztésébe.

– Rendben van, Doktor – mondta Nau. – Összehívom az embereket, és átfésüljük az egész szigetet. A domb fölötti sziklákkal kezdjük – egyenest Maynardra bökött ujjával – és benézünk minden bokorba. Ha a szigeten van, megtaláljuk, még akkor is, ha boszorkánysághoz folyamodva sündisznónyivá zsugorodik.

Megparancsolta Rollónak, hogy maradjon a hajóknál, aztán Windsorral és a fiúkkal együtt bement a bozótba.

Pár pillanat múlva Maynard meghallotta a szigetlakókat összehívó kürt öblös hangját. A tervezgetést – későbbre kellett halasztani: most futnia kellett, elbújni, kijátszani az üldözőit. Ugyanis képtelenség átfésülni az egész szigetet. Bárhol akadhat egy barlang, vagy árok, vagy fakorona, amelyik elkerüli a figyelmüket.

Lépteket és hangokat hallott a sziget északi csücske felől, ahol partra evickélt. Várt, s amikor teljes csend lett, lesöpörte magáról a földet, elkúszott az öbölre néző dombocska pereméről, aztán fölállt és futásnak eredt déli irányba. Még mindig nála volt Harcos Jack kése, és rajta tartotta a kezét, miközben szaladt.

Az üldözők gyakorlottan és alaposan dogoztak. Bozóttűzként lepték el a szigetet, minden zugot megvizsgáltak. Keresztül-kasul, parttól partig bejárták az egészet. A tempót a leglassúbbak diktálták: ha valaki megállt, hogy megrázzon egy fát, fölemeljen egy sziklát vagy betúrjon a bokrok közé, a többiek vártak. Semmi sem csúszott át a kerítőhálójukon. Riadtan röpködtek a madarak, szaladgáltak a patkányok és a gyíkok.

Még nem érték be Maynardot, de épp csak annyira maradtak el mögötte, hogy nem láthatták, és nem hallhatták. Nem akart vaktában a sziget déli csücske felé rohanni, mert csapdába kerülhet, zsákutcába, amelyből az egyetlen kiút, gázolva vagy úszva, a homokzátony lenne, ahol viszont jól látható, magányos célpontot szolgáltatna nekik. Tüzetesen szemügyre vett minden bokrot, minden kunyhót, minden lyukat a földön.

Az üldözők nem vették a fáradtságot, hogy csendben maradjanak. Csörtetve csapdosták a bokrokat, és oda-odakiáltottak egymásnak. Tökéletesen bíztak a sikerükben.

Maynard a fegyverkovácsok tisztása felé hátrált. Puskaporos hordók voltak egymásra rakva egy kalyibában. Törött pisztolyok és muskéták sorakoztak egymás mellett egy munkapadon. Egy szempillantás alatt felmért és elvetett minden búvóhelyet a tisztáson, és továbbment. Az ösvényen keresztülosonva Nau hangja ütötte meg a fülét egészen közelről: – Először a földtúrásokat nézzétek! Minden buckát és friss földhányást szurkáljatok meg késsel. Mi van?

– Itt semmi – hallatszott Justin hangja.

– Jó. Akkor fordítsátok fel a hordókat, az asztalt, és döfjetek bele karddal minden bokorba.

Maynard agya a legrövidebb szófoszlányt is rögzítette; azokból tudta, hogy a következő tisztáshoz érve mihez tartsa magát, s ha csak percekkel is, de meghosszabbíthatta életét. Ezen a tisztáson mulatoztak az éjszaka – a faszén még most is pislákolva parázslott a rumos üst alatt –, és legtávolabbi sarkában két friss földhányás volt; Basco és az örömfiú sírja. Homok és föld volt kiásva és halomba hordva mindenütt. Egy pillanatig arra gondolt, beleássa magát valamelyikbe. De sötét földben kuporogva és fuldokolva esetleg az a fájdalmas meglepetés érhetné, hogy keresztüldöfik egy karddal.

Folytatta útját, elhaladt az örömfiúk és prostituáltak tisztása mellett, és a latrinát is maga mögött hagyva, Beth kunyhójához érkezett. A mögött volt a tenger. Ahogy a hangok közeledtek, és kivehetőbbé váltak, úgy tűnt, nagyon sokan vannak, mivel a szigetnek az a csücske hirtelen elkeskenyedett, s bezárta a kört. Maynard választott. Vágott egy lyukas belsejű nádat. Belemegy a tengerbe, háton fekve lemerül a víz alá, s a nádon át lélegezve megpróbál elsodródni a szigettől. De akkor valószínűleg észreveszik, üldözni kezdik, és ha üldözik, elkapják, és… a fene egye meg az egészet! Kilépett a nyílt partszakaszra.

Ekkor meghallotta a kürt hangját – két gyors, szinte figyelmeztető tülkölést. Aztán még két tülkölés. Szünet. Aztán még kettő. Először azt hite, észrevették, és a víz felé akart rohanni. De a hangok egyszer csak távolodni kezdtek északi irányba.

Óvatosan elkerülte az ösvényeket, átkukucskálva a bozóton, folytatta útját.

– Egy hajó!

– Hol?

– Délnyugatra.

– Milyen?

– Nagy.

– A dereglyékhez! – hallatszott Nau hangja.

– Ezt nem hagyhatjátok félbe! – csattant fel Windsor.

– Hallgass el, vagy kivágom a nyelvedet! – förmedt rá dühösen Nau.

Maynard nem látott semmit, de hallotta, hogy a férfiak ordítozva szaladnak le az öbölhöz. Visszament Beth tisztására, odakúszott a fövenypart széléhez és dél felé bámult.

A hajó két-három mérföldre lehetett, de a napfényben kígyózó billegéssel villogó orrtőkéből ítélve nagy volt és gyors – sporthajónak túl nagy, halászhajónak túl kicsi. A kékeszöld vízen fokozatosan alakot öltő hajótest színe ébresztett reménysugarat Maynard szívében: fehér volt, mint a parti őrségé! Az orrán széles, vörös sáv. Északi irányba haladt, messze kikerülve a zátonyokat, és a sebességéből ítélve, nem sétahajó volt.

Maynard ösztönösen ki akart szaladni a partra, és integetni, de a következő pillanatban észre tért, és nem mozdult. A hajónak a sziget mellett elhaladva legalább fél mérföld távolságot kell tartania a parttól. Az őrszem a hídon biztosan a zátonyokat figyeli, nem a szárazföldet. Maynardnak voltak esélyei, hogy integetéssel, tükrözéssel, vagy egyéb jeladással fölhívja magára az őrszem figyelmét, de ezek az esélyek csekélyek voltak, a kudarc ára viszont annál nagyobb; ha nem veszik észre, és a hajó tovább megy, akkor neki befellegzett. Valami olyan jelzést kell leadnia, amit lehetetlen nem észrevenni.

Megfordult, és újból végigjárta az ösvényeket, de ezúttal zajosabban, mert abban bízott, hogy mindenki az öbölben van. A búvóöbölhöz közel érve lassan kúszva haladt előre a bozótban.

Aztán megállt és hallgatózott. A dereglyéket épp vízre bocsátották. Már-már előbbre lépett, hogy leláthasson a partra, amikor meghallotta Nau hangját.

– Ez aztán a zsákmány!

Maynard mozdulatlanná merevedett. A hang alig pár méterről jött, egy sűrű bokor túlsó oldaláról. Lehajolt és átkukucskált a levelek között. Nau és Windsor a domboldalon ült, és egy réztávcsövön figyelték a hajót. Ha Maynard az imént meggondolatlanul kilépett volna helyéről, pont beléjük botlik.

Windsor letette a távcsövet. – Ez hadihajó.

– Igen. És jó nagy. Mi lehet a rakománya?

– Csak fegyverek. Nem éri meg a kockázatot.

– De a hajó igen. Milyen szép tengernagyi hajó lenne belőle!

– Ne viccelődj.

– Nem viccelek – mondta Nau.

– Akkor ostobaságokat beszélsz.

– Hogy mondtad, Doktor?

Windsor takarodót fújt. – Te bátor ember vagy. Egy bátor vezér nem teszi ki biztos halálnak az embereit.

– A meglepetés csökkenti a bizonyosságot. – Nau felemelte a távcsövet. – Egy nagyon szép tengernagyi hajó.

– Az Egyesült Államok kormányával akarsz háborúzni?

– Ők nem fognak kísértetekkel háborúzni.

Windsor folytatni akarta az érvelést, de Nau félbeszakította. – Pihentesd az agyad. Két csőből lő; elmegy, mielőtt odaérhetnénk.

– Hacsak nem állnak meg – mondta Windsor.

– Ugyan miért állnának meg? Hogy lubickoljanak egyet a tengerben?

Maynard nem látta a hajót; a bokrok elfogták a kilátást, de hallotta az óriási dízelmotorok ritmikus dübörgését. Becslése szerint egy-másfél kilométerre lehetett, és körülbelül húsz csomóval haladt. Visszahúzódott a bozótba, és óvatosan a lába elé nézve, nehogy száraz ágra lépjen, a sziget belseje felé igyekezett.

A hangos jeladást nem hallanák meg: a motorok zaja, minden, robbanásnál halkabb hangot elnyom. Valami szemmel láthatóra van szükség. Tűzre. Egy máglyára, ami lehetőleg füstöl is. De nem volt gyufája.

Kiért az éjszakai tivornya hulladékaival – ruhafoszlányokkal, italosrekeszekkel és félig üres üvegekkel – teleszórt tisztásra. A rumos üst alól füstgomoly kígyózott fölfelé, a parázs még mindig forró volt, de első pillanatra semmit sem látott, ami gyorsan és jól láthatóan tüzet foghatna. Nem tábortűzre volt szüksége, hanem kisebbfajta tűzvészre.

Elméje megtalálta a választ, és keze szaporán munkához látott. Felkapott egy majdnem tele üveg rumot meg egy rongydarabot. Rumot öntött a rongyra, és beletömte az üveg nyakába. Letérdelt a rumos üst mellé, és addig kotorta a homokot, amíg izzó parazsat lelt. A rongy vége azonnal meggyulladt. Fölugrott és futásnak eredt. A motor búgása fölhangosodott: a hajó a szigettel egyvonalban lehetett.

Maynard beszaladt a fegyverkovácsok tisztására. Egy nőt talált ott, aki, amikor megpillantotta, sikoltozni kezdett, de ő ügyet sem vetett rá. A puskaporos hordós kalyiba felé futott, és tisztes távolságból ráhajítva az égő palackot, hasra vágta magát a homokon, és mindkét kezét a fejére szorította. Hallotta, amint eltörik az üveg, aztán egy halálos kételyekkel teli másodperc következett. Az elméje azt sikoltotta: „Gyulladj már meg te nyomorult!” egy pillanatig hallotta a meggyulladó rum bizonytalan sistergését, amit egy iszonyatos, fülsiketítő és mindent megrázkódtató robbanás követett. A bőre égett, fülében megannyi harang kongott.

Föltápászkodott, betámolygott a bozótba, és a búvóöböl felé vette az útját.

XVI.

Csak nem a golyószórót akarja használni? – kérdezte Florio.

– Nekem itt van ez. – Mould az övén lógó pisztolytáskában lévő 45-ös automatára mutatott.

A New Hoper csónakdaru-állványán lévő motorcsónak orrában állt. Egy matróz a taton volt a kormánykeréknél, egy másik pedig a középrészben eltartotta a csónakot a hajó oldalától. A csónak fennmaradó területét, ahol huszonöt embernek volt hely, peremtől peremig kifeszített ponyvatakarók borították.

– Meg aztán, ha akadnak a robbanásnak túlélői, azok nemigen lesznek hőbörgős kedvükben.

Florio vállat vont. – Maga tudja.

Mould jelt adott, hogy eresszék le őket. A csónak vízszintes gerinccel vizet ért, aztán kiakasztották a tartóköteleket az orrtőke és a tat acélkampóiból.

David Kempe, a televízió tudósítója leszólt Mouldnak: – Lesz szíves csipkedni magát! Lekéssük a gépünket!

Mould ügyet sem vetett rá, hanem azt mondta Floriónak: – Megnézhetné a mentőládát. Nem tudom, mink van égési sebekre.

Florio intett, és elindult lefelé a létrán a hídról.

Mould egy rúdon ült, és irányította a kormányost a zátonyok között. A tenger felől nem látszott az öböl bejárata, és a csónak két ízben is túlment rajta. Harmadszorra Mould megpillantott agy keskeny kis csatornát a hullámtörő gátak között. A kormányos lelassított, és a csónak araszolva besiklott a ki öbölbe.

– Valaki van itt – mondta Mould a dereglyékre mutatva.

– Miféle hajó ez? – kérdezte Pincus, a fedélzeti matróz.

– Futtassa föl a fövenyre, Gantz – mondta Mould a kormányosnak.

– Maga a csónakban marad. Pincus meg én körülnézünk egy kicsit. Gantz beleállította a hajó orrát a homokba, és kikapcsolta a motort.

– Hát ez bizony úgy néz ki, mintha senki sem lenne ott – mondta Pincus. – A mindenit, olyan csönd van, hogy szinte hallani lehet.

– Akármi robbant itt fel, szerintem, szétlapította őket – mondta Gantz.

Egy hangra lettek figyelmesek, amely az öbölre néző dombocska felől hallatszott. A dombtetőn egy férfi állt derékig a bozótba ágyazva. Részeg imbolygással integetett, és beszélni próbált. Miközben figyelték, a férfi nyöszörögve, karjait széttárva előrezuhant. Bukfencezve legurult a dombról, és a homokon ért földet az öböl túlsó oldalán. Mould és Pincus megkerülte a sarló alakú partszakaszt. A férfi a hátán feküdt, lába a vízbe lógott. Minden öltözéke egy nyersbőr nadrág volt. Testét horzsolások és zúzódások borították.

– Van benne élet? – kérdezte Pincus.

– Nem sok. Nézze csak, a haja meg van pörkölődve. Egészen közel lehetett a robbanáshoz.

– Ez aztán nem eszik sokat. Nem lehet több hatvan kilónál.

Pincus lehajolt, és fel akarta emelni a férfit, de Mould rászólt: – Hagyja. Nincs értelme fölöslegesen megmozdítani. Talán akad a hajón egy hordágy, majd azon elvisszük.

Mould visszatért a csónakhoz. – Jobb lenne, ha maga is jönne, Gantz – mondta. – Ha egy van, akkor többnek is kell lennie. Ha másnak nem, hát halottnak.

– Ott egy ösvény – mondta Pincus.

Libasorban elhagyták a partot.

Az ösvény keresztül-kasul kígyózott a bozótban, és úgy látszott, sehová sem vezet. Egy hangot sem hallottak, csak a saját lépteiket, meg a rovarok zümmögését.

Hirtelen pohár csörrenése és halk női énekszó ütötte meg a fülüket. Az ösvény egy tisztásba torkollt. Egy nő üvegpalackokat szedegetett össze egy jutazsákba. A nő piszkos volt és zilált. Formátlan szürke ruhát viselt.

– Hello! – köszöntötte Mould.

A nő felpillantott. Nem látszott meglepettnek, sem feldúltnak, sem boldognak; arca kifejezéstelen volt.

– Hány ember sebesült meg?

A nő nem válaszolt. Hirtelen megmozdult valami a bokrok között. Pincus a tisztás szélére pillantott, és elkáromkodta magát. Körül voltak véve fegyveres férfiakkal. Mould a pisztolytáskára csúsztatta kezét.

– Vedd ki, és utazásod véget ér – mondta Nau előrelépve, pisztollyal a kezében.

– Ki maga?

– A te foglyul ejtőd. Elég ennyit tudnod.

– De mi a fene…

– Fogd be a szád!

– Kérlek L'Ollonois, ne tedd ezt! – kérte Windsor.

– Te is fogd be a szád, Doktor! Túl sok a fecsegés! – Nau a fiúhoz fordult. – Ezeknek vegyétek el a ruháját – mutatott Mouldra és Pincusra. – Kötözzétek jól meg őket. A harmadikat hagyjátok. Az velünk jön.

– Idehallgasson… – kezdte Mould, de nem folytathatta, mert egy késhegy szegeződött a torkának, és hátrakényszerítette a fejét.

– Mindenki a csónakra! – parancsolta Nau. – Megrakjuk a csónakját emberekkel, mintha farönkök lennének. Az lesz a csali. A többiek pedig szegény halászokként követik a dereglyéken.

Mialatt Mouldot és Pincust megkötözték, Nau megparancsolta a nőknek, hogy osszanak szét pálinkát a harcosok között. Felöltötte Mould ruháját, Harcos Jack-el pedig Pincusét vétette föl.

Mouldot és Pincust háttal egymáshoz kötözték, a kötél végét pedig a nyakuk köré csavarták, és szorosan meghúzták. A férfiak rengeteget ittak, és Harcos Jacket cukkolták újdonsült eleganciája miatt.

– Készen állunk – mondta Nau. Bár kevesen vagyunk, a szívünk bátor. És minél kevesebben leszünk, annál jobban összetartunk, és annál több jut kinek-kinek a zsákmányból. Hizzoner…

Hizzoner elcitálta rituális imádságát, aztán Nau befejezte a ceremóniát: – Gyújtsátok be a kemencéket fiúk, hadd lobogjon, olyan nap vár ránk, mint a régi szép időkben.

Maynard megfordult; homokot érzett a szájában és tengervizet. Még mindig csengett a füle, de most más hangok is belevegyültek. Életösztöntől hajtva bemászott a bozótba. Alig ért fedezékbe, az első emberek a tengerpartra léptek, és megkezdték a rakodást a szürke csónakba.

Emlékezett a csónakra. Két vagy három ember volt benne, és ő megpróbálta figyelmeztetni őket. Nem mondott semmit, mielőtt elsötétült volna előtte a világ? Őnélküle akarnak elmenni? Mit akarnak az egyenruhások Nau embereivel? Aztán látta, hogy az egyik egyenruhás maga Nau.

A férfiak egymás után befeküdtek a csónakba, s amikor már nem volt több hely, kifeszítették a ponyvát, és leszíjazták.

– Utoljára kérlek, L'Ollonois – mondta Windsor –, ne tedd ezt.

– Én meg utoljára mondom, Doktor, hogy fogd be a szád!

– Az egészséges állat sem keresi a pusztulást!

– Egyetértek – mondta Nau, és egy alattomosan fürge mozdulattal előhúzva kését övéből, Windsor torkába szúrta.

A kés visszatért Nau övébe, mielőtt Windsor felfoghatta volna, hogy mi történt vele. Egy vörös csík jelent meg a nyakán, és sötétebbé válva lefelé folyt. Egyik kezét a torkához kapta, tátogott, azután leült a homokra.

– Ülj le oda, és halj meg szépen, Doktor – mondta Nau, és hátat fordított.

– Úristen! – nyögte Gantz. Harcos Jack a csónak felé taszigálta.

A csónak megrakása befejeződött, de Justin bénultnak látszott. Nem tudta levenni a szemét Windsorról, aki előre-hátra himbálta felsőtestét.

Maynard látta a rejtekhelyéről, hogy Justin mélységesen meg van döbbenve. Nem tudta biztosan, miért; a fiú oly sok halált látott már, hogy egyel több, igazán nem számíthatott volna. De valószínűleg az történt, hogy először látott olyan valakit meghalni, akit azelőtt is ismert, a valóságos életben, s így most, első alkalommal érezte a halált valóságosnak.

Justin Naura pillantott. Csak annyit mondott: – De…

Nau megfogta a fiú karját. – Gyere, Szakállölő. Ami megtörtént, megtörtént. Műtétre volt szükség, hát elvégeztem.

Maynard látta, hogy Justin ellenáll Nau húzásának – igaz, ellenállása csak pillanatnyi volt, de félreérthetetlen –, és ez ismét reményt öltött belé.

Windsor az oldalára bukott, és hörögve kilehelte lelkét.

Hizzoner szállt be utolsóként a csónakba, ismét szurokba mártott zsineg volt a copfjában. Fölfogta a köpenye alját, és – egy pulikutyán átlépő fiatal lány kecsességével – a fedélzetre lépett és lefeküdt. A ponyvát ráhúzták.

– Harcos Jack, eredj az orrba – mondta Nau. – Én középen maradok. Te pedig – mutatott Gantzra –, menj a kormányhoz. Egyetlen gyanús mozdulat vagy egyetlen szó, és téged is elintézlek, mint a Doktort. Megértetted?

– Te vagy a főnök – felelte Gantz. Bekapcsolta a motort, és elhúzott a parttól. Négy férfi ott maradt. Ők egy árboccal felszerelt dereglyével követték a motorost.

Maynard várakozott, s amikor már biztos volt benne, hogy senki sem jön le az öbölbe, átvágott a sarló alakú partszakaszon, evezőlapátot dobott az egyik kenuba, vízre lökte, és beleugrott.

Ruhasuhogást hallott; valaki mégis közeledett a nedves homokon. Megfordult, az evezőt a feje fölé emelte, ütésre készen.

Beth állt a parton. – Isten veled – mondta.

Maynard lebukott, és várta, mikor szegezik rá a pisztolyt. De Beth keze üres volt.

– Akármi történik is, remélem, hogy nem látlak többé.

Maynard letette az evezőlapátot, és komoran elmosolyodott. – Legalábbis életben nem.

– Akkor sok szerencsét.

Maynard bólintott. – Neked is. – Belenyomta az evezőt a vízbe, és a búvóöböl szája felé húzott.

– Mit lát? – kérdezte David Kempe.

– A csónaknak nagy a merülési mélysége – mondta Florio. – Valamivel meg van terhelve. – Mindkét könyökét a mellvédnek támasztotta, hogy szilárdan tarthassa a kétcsöves látcsövet. – Mintha néhány gyerek lenne a fedélzeten.

– Mi ez? Magukhoz vették a kisdedeket?

– Mr. Kempe – mondta Florio, megőrizve nyugalmát. Miért nem csinál róluk egy pár felvételt? Remek sztori lenne.

– Hogyan? Tom Sawyer egy lakatlan szigeten? – Kempe szünetet tartott. – Jelzem, lehet. Lehet, hogy még megússzuk ezt a katasztrófát. – Lefelé indult a létrán és elkiáltotta magát: – Schussman! Hozza a kameráját!

Florio kihajolt a hídról, és leszólt egy matróznak: – Engedd le a tartókötelet!

A csónak melléjük ért, és a saját nyomdokvizében tocsogott.

Florio, amikor lenézett, észrevette, hogy a kormánynál álló Gantz viaszsápadt. – Mi a baj? – kérdezte, de Gantz nem válaszolt. A többi férfi háttal ült a hajónak, miközben beakasztották a tartókampókat a csónakba.

A kézicsörlők nyikorogtak; a csónak fölfelé emelkedett.

A két fiú feszültnek és idegesnek látszott, kezük a hónuk alá dugva. Az egyik ponyva alól kilátszott egy karpereces alkar.

– Testek vannak az alatt?

A televíziós stáb bekapcsolt kamerával a korláthoz tódult, amikor a csónak a fedélzettel egy szintre került.

– Mi a nyavalya… Florio lefelé indult a létrán.

A ponyvák hátracsapódtak.

Valami nekivágódott Floriónak, aki bukfencezte legurult a létráról. Egy pillanatra meghökkentő látvány tárult elé: egy lángoló fejű férfi, aztán minden elsötétült előtte.

A puskalövések süvítve visszhangzottak a vízen, és Maynardnak belesajdult a dobhártyája. A kiabálásokat is hallotta, de ilyen messziről gyengének tűntek. A csónak és a dereglye a hajó szélárnyékos oldalán volt. Maynard kievezett a szélirányból, nehogy észrevegyék.

Nem volt semmi különös terve. Ha Naut és embereit megölték, megmenekült, ha Nau győzött, akkor… akkor ő, Maynard a hajón sem lesz rosszabb helyen, mint a szigeten. Eszükbe sem jutna a hajón keresni őt. Ha pedig vele együtt elsüllyesztik… ilyen messzire nem tudott előre gondolkodni. A lövöldözés abbamaradt. Összesen legföljebb egy tucat lövés dördült el.

Maynard elkapta a hajó horgonyláncát. Odakötötte a kenut az egyik láncszemhez, nehogy a szélárnyékos oldalra sodródjék, azaz szem elé, aztán felkapaszkodott a láncon, és átkukucskált a láncnyíláson. Az első fedélzet üres volt. Felmászott rá, aztán a rekeszfalhoz kúszva meglapult. Lentről lépteket hallott, és kaparászó zajokat, mintha végigvonszoltak volna valamit a fémpadlón. Azután nevetés hallatszott, amiből Maynard tudta, hogyan végződött a csata.

Megerősítésként Hizzoner hangja zúgott a tatról: – Elkövetett bűneitek nem ismeretlenek előttetek és Isten előtt.

Maynard keservesen felkapaszkodott a kormányosfülke lejtős oldalán, végigkúszott a hídon, és nesztelenül leugrott a fedélzetre.

– Úgy vélem, nem szükséges mondanom – folytatta Hizzoner –, hogy a bűnbocsánat és az isteni megváltás elnyerésének egyetlen útja, az igaz és őszinte megbánás és a Krisztusban való hit…

A híd fedélzeti vízlefolyó nyílásain át Maynard lelátott a hátsó fedélzetre.

Két test volt begyömöszölve egy sarokba. Az egyik köpcös, kopasz férfi volt, sötét öltönyben, a másik fiatalabb, jóképű, barna, lezser öltönyben.

Nau és a két fiú a taton állt. Rollo, Harcos Jack és a többi férfi élelmiszert, fegyvert és lőszert hordtak a csónakba meg a dereglyékre. Hizzoner prédikációját a korlátnál álló hat emberhez intézte. Kettő civil volt, négyen a parti őrség egyenruháját viselték. Egy hetedik férfi, egy tiszt, a fedélzeten feküdt a többiek mögött. Életben volt, de csípőlövés érte, és egy zsebkendőt szorítva a lyukra, igyekezett elállítani a vérzést. Maynard jobban szemügyre vette a tisztet, mert mintha ismerős lett volna.

– Ha őszintén Jézus Krisztus felé fordultok – kántálta Hizzoner –, a tizenegyedik órában is fogadni fog bennetek.

A vége felé tart, gondolta Maynard. A hidat vizslatta. Nem lehet, hogy ott is tartanak fegyvereket? Van egyáltalán fegyver a hajón? Nem ismerte a katonai hajókat. Megakadt a szeme a híd mellé felszerelt géppuskát takaró ponyván.

– Lelketek iránti könyörületességből, teljes szívemből kívánom, hogy amiket a szomorú és ünnepélyes alkalomból mondottak…

Egy géppuska!

Maynard felmászott a híd legtávolabbi végén, és átvetette magát a korláton. Megkerülte a parancsnoki fülkét, és behúzódott a géppuska alatti keskeny peremre.

A dereglye pontosan előtte volt. A cipekedő férfiak háttal voltak feléje, de ha valamelyik megfordul, óhatatlanul észrevette volna őt.

Maynard lekapcsolta a rekeszfalról a géppuskát takaró ponyvát, aztán óvatosan lehúzta, és a kormányház tetejére tette. A fegyver hatalmas volt. Fényképen már látott ilyen nagy 50-eseket, de testközelből még soha: olyan volt, mint egy ágyú. Egy tölténytartó volt az oldalához erősítve. Maynard fohászkodott, hogy bárcsak tele lenne, de nem merte kinyitni és megnézni. Egyik kezével az elsütőkar után nyúlt, a másikkal meg kitapogatta a kakast. Lélegzetét visszafojtva hátrált egy lépést, és megnyomta. A géppuskából csak úgy záporoztak kifelé a lövedékek. Nem egészen öt másodpercen belül a dereglyében ülők, és a rakodást végző férfiak mind halottak voltak, vagy a fedélzeten vonaglottak. Maynard ujját továbbra is az elsütőbillentyűn tartva, jobbra fordította a géppuskát. Rollóval végzett a golyózápor. Harcos Jack egy lépést hátrált, és átzuhant a korláton két golyóval a testében. Hizzonerből csak egy véres köpenyeghalmaz maradt.

Nau a két fiút maga elé tartva hátrált a sarokba, Justin hóna alá nyúlt, kihúzta a Whaltert a tokjából, és csövét a fiú halántékának szegezte.

Maynard célba vette Nau fejét, és azt kiáltotta: – Tedd le!

Nau elvigyorodott. – Még mit nem!

– Megöllek!

– Engem igen. És ezt – Manuel felé bökött a fejével –, igen. De ezt itt – még jobban nekinyomta a pisztolyt Justin halántékának –, nem. Nem te ölöd meg… én ölöm meg! És ha én meghalok, velem együtt ő is meghal!

Maynard Justinra nézett; egy rémült kisfiút látott.

Biztos volt benne, hogy el tudja találni Naut a szeme között, mielőtt az meghúzhatná a ravaszt, hogy megölje Justint illetve majdnem biztos. Csak majdnem.

– Igazad van; nem öllek meg – mondta Naunak. – És akkor, hogy állunk?

– Partra viszem a fiút. Te itt maradsz. Valamikor, éjszaka megbeszélést tartok az embereimmel. Holnap partra jössz a te embereiddel. Nem fogom bántani őket. A szavamat adom.

– A te szavadra nem adok!

– Helyesen teszed – nevetett Nau. – De nincs más választásod.

– A fiút is itt hagyod!

– Tudod, ha akarnám, se tehetném. Nagyobb szükségem van rá, mint valaha.

– Akkor inkább én lövöm le! – mondta Maynard.

– Nem. Jobb neked az a tudat, hogy él, jól van, szabad és vidám.

Maynard némi habozás után engedett: – Rendben van.

– Ne! – üvöltötte Justin. – Apa!

– Engedelmeskedj, öcsi! – mondta Maynard.

– Ne! – Justin megpróbálta kirántani magát Nau kezéből, aki karját a nyaka köré fonva, a korláthoz vonszolta.

– Állj a kormányhoz! – parancsolta Manuelnek.

Manuel könyörgő pillantást vetett fölfelé Maynardra.

A motorcsónak pont a híd alatt állt. A géppuska úgy volt rögzítve, hogy nem lehetett merőlegesen lefelé fordítani.

Nau látta, hogy a fegyveróriás már nem jelent számára veszélyt, és előretolta Justint a csónakba.

Maynard most már nem gondolkodott semmin, nem mérlegelte a kockázatot. Csak ugrott, és a levegőn keresztülsüvítve kikapta Harcos Jack kését az övéből. Nau meghallhatott valamit, mert meg akart fordulni, és célozni a pisztolyával. De Maynard ekkorra már a hátán volt, és vadul, vaktában szurkálta, ahol érte, Nau pedig, dühöngve, és szitkozódva, igyekezett lerázni magáról, s hogy szabaddá tegye kezét, eldobta a pisztolyt. Megtántorodott; Maynard lerántotta az első csónakülések alá. Ismét lecsapott a késsel, amely ezúttal úgy beakadt Nau bordái közé, hogy nem tudta kihúzni.

Nau a hátára hemperedett, és Maynard fölé kerekedett.

Föltápászkodott, és megállt Maynard fölött. Mellét és nyakát szúrt sebek borították; keresztül-kasul ömlött rajta csíkokban a vér és egyetlen patakba torkollva lecsöpögött a padlóra. A késnek csak a markolata látszott ki a jobb oldalából. Mindkét kezével megragadta, és kirántotta. Kihívó pillantást vetve Maynardra, azt mondta: – Nem addig van az írnok! Én szabad herceg vagyok! – Fölemelte a kést. Vér buggyant elő szájából.

Maynard hátrálni akart, de be volt szorítva a két evezőpad közé. Nau szeme kimeredt és kifordult üregéből; ajka vigyorba torzult. A kést a feje fölé tartotta – mint egy inka pap az áldozati oltár előtt –, és azt üvöltötte: – Most!

A penge megvillant a napfényben.

Nau saját magába döfte a kést, és fölhasította a gyomrát.

Aztán jobbra dőlt. Vállal rázuhant egy evezőspadra, és a hátára fordult. Élete utolsó rugója is elpattant: pupillái kitágultak, és mint egy kipukkanó léggömbből a levegő. Úgy robbant ki melléből az utolsó lehelet.

Maynard elfordult Nautól, és megpillantotta Justint, aki szobormereven állt a csónak tatján. – Jól vagy, öcsi? – kérdezte erőtlenül.

Justin szeme megtelt könnyekkel. Odament apjához, letérdelt elébe, és megcsókolta a kezét.