Nora Roberts

Háborgó tenger

Prológus

Ethan kievickélt az álomból, és legördült az ágyról. Még sötét volt, de rendszerint pirkadat előtt kezdte a napjait. Nagyon is illett hozzá, a szűkszavúhoz az ilyenkor kezdődő egyszerű, ám erőt próbáló rutinmunka.

Sohasem feledkezett meg a háláról, amiért választhatott, és ezt az életet élhette. Jóllehet az a két ember, aki a választást és ezt az életet lehetővé tette számára, már nincs az élők sorában, Ethan mind a mai napig az ő szavaik visszhangját hallja a vízpartra épült kedves házban. A magányosan elfogyasztott reggelik során nem egyszer azon kapta magát, hogy felpillant, és azt várja, hogy anyja csoszog be ásítva, alvástól kócos hajjal és duzzadt szemmel.

Noha az asszony már csaknem hét éve halott, mégis sugárzik valami megnyugtatóan otthonos érzés ebből a reggeli látomásból.

Ennél nagyobb fájdalmat okozott arra a férfira gondolni, aki az apja lett. Raymond Quinn halála még annyira friss volt, hogy az azóta eltelt három hónap kevésnek bizonyult a megnyugtató emlékkép felidézéséhez. Ráadásul nemcsak rettenetesek voltak a halál körülményei, hanem megmagyarázhatatlanok is. Autóbaleset történt, méghozzá fényes nappal, száraz, forgalom nélküli úton, egy márciusi napon, amelyen már érződött a tavasz ígérete. A sebesen haladó autót a vezetője nem tudta - vagy nem akarta - uralni az egyik kanyarban. Több vizsgálat során bebizonyosodott, hogy nincs semmi fizikai magyarázata annak, hogy Ray nekirohant a lámpaoszlopnak.

Létezett azonban érzelmi magyarázat, mely súlyosan nehezedett Ethan lelkére.

Ethan ezen morfondírozott most, hogy rendbe szedte magát a nap kezdetén a zuhanyozástól még mindig nedves haját gépies mozdulatokkal megfésülte, ami szinte meg sem látszott a napszítta barna, sűrű tincseken. A homályos tükör előtt állva megborotválkozott, higgadt, komoly kék szemével kísérte a keze mozdulatait, ahogyan eltávolítja a habot az éjszaka nőtt borostával együtt a barna, csontos arcról, mely mögött mások számára ismeretlen titkok lappanganak.

Bal állkapcsán sebhely húzódott végig, melyet idősebbik bátyjának köszönhet, és amelyet anyjuk nagy türelemmel öltött össze. Milyen szerencse, gondolta Ethan szórakozottan végighúzva hüvelykujját a fakó forradáson, hogy az anyjuk orvos volt. Három fia közül mindig akadt egy, akit sürgős elsősegélyben kellett részesíteni.

Ray és Stella befogadta őket, a három elvadult, sérült, idegen fiút, és létrehozták a családot.

Aztán a halála előtt néhány hónappal Ray újabb fiút fogadott be.

Most már Seth DeLauter is a család tagja. Ethan soha nem kérdezősködött felőle. Mások viszont kíváncsiskodtak, tudta jól. Az a szóbeszéd járta St. Christopher kis városában, hogy Seth nem egyszerűen egy árva, akit Ray befogadott, hanem az ő törvénytelen fia. Még élt a felesége, amikor ezt a gyermeket egy másik asszony szülte neki. Egy fiatalabb asszony.

Ethan ügyet sem vetett a szóbeszédre, de azt ő is kénytelen volt tudomásul venni, hogy amikor a tízéves Seth rápillantott, Ray Quinn szemét látta viszont.

Nem kerülte el a figyelmét, hogy azt a pillantást olykor beárnyékolja valami. A megsebzett felismerte a megsebzettet. Tudta, hogy mielőtt Ray magához vette volna Setht, a fiú élete lidércnyomás volt. Ő maga is átélt ilyet.

A gyermek most biztonságban van, gondolta Ethan, miközben belebújt lötyögő pamutnadrágjába és kifakult ingébe. Most már ő is a Quinn családhoz tartozik, jóllehet a jogi procedúra még nem ért véget. Ennek intézése Phillipre hárult. Ethan biztos volt benne, hogy akkurátus fivére dűlőre viszi a dolgot az ügyvéddel. Azt is tudta, hogy Cameronnak, a legidősebb Quinn fiúnak nehezen sikerült Seth bizalmába férkőznie.

Elügyetlenkedte, gondolta Ethan, és elmosolyodott. Olyanok voltak ők ketten, mint két egymásra prüszkölő, karmait nyújtogató dühös macska. Most, hogy Cam feleségül vette a csinos gyámügyi előadót, talán valamelyest nyugvópontra jut az ügy.

Ethan a nyugodt élet híve volt.

Voltak még megvívandó csatáik, mivel a biztosító társaság nem volt hajlandó Ray biztosításával foglalkozni, mondván, hogy öngyilkosság gyanúja merült föl. Ethan gyomra összerándult, és össze kellett szednie magát, hogy megnyugodjon. Az apja soha nem végzett volna önmagával. A hatalmas Quinn mindig is bátran szembenézett a problémákkal, és fiait is erre tanította.

Halála mégis sötét felhőként lebegett a család feje fölött, és ez a felhő csak nem akart eloszlani. És voltak még egyéb gondok is. Seth anyja váratlanul feltűnt St. Christopherben, és szexuális zaklatással vádolta Rayt annak a főiskolának a dékánjánál, ahol a férfi angol irodalmat tanított. A vád ingatag lábakon állt - túl sok volt benne a hazugság, sok ponton megbicsaklott a történet. Az mindenesetre tagadhatatlan, hogy az apját nagyon megrázta ez az eset. Az is tény, hogy nem sokkal azután, hogy Gloria DeLauter elhagyta St. Crhist, Ray is távozott.

És a fiúval tért vissza.

Ray autójában egy levelet találtak a baleset után. A levélben az a DeLauter nevű nő megfenyegette a férfit. Tény, hogy Ray pénzt adott neki, sok pénzt.

A nő most ismét eltűnt. Ethan azt szerette volna, ha soha többé nem kerül elő, ám tudta jól, hogy a szóbeszéd addig folytatódik, amíg a helyzet nem tisztázódik.

Ez ügyben nem tehetek semmit, gondolta Ethan. Kilépett az előszobába, és bekopogott a szobájával szemben nyíló ajtón. Kihallatszott Seth sóhajtása, melyet álmos motyogás, majd dühös szitkozódás követett, Ethan nem állt ott sokáig, lefelé indult a lépcsőn. Biztos volt benne, hogy Seth ma is méltatlankodni fog a korai kelés miatt. Csakhogy Cam és Anna Olaszországban vannak nászúton, Phillip pedig a hét végéig Baltimore-ban, ezért neki kellett felébresztenie a fiút és elindítani egy barátjához, hogy addig ott legyen, amíg iskolába nem kell menni.

A rákász időszak kellős közepén jártak, amikor a halászok napja napkelte előtt kezdődik. Amíg tehát Cam és Anna vissza nem térnek, addig Sethnek is korán kell kelnie.

A házban csend honolt és sötétség, Ethan azonban magabiztosan mozgott. Már van saját háza, de a három fivér úgy egyezett meg, hogy amíg Sethről gondoskodniuk kell, addig egy fedél alatt élnek, és osztoznak a feladatokban.

Ethannek nem volt ellenére a dolog, csak hát hiányzott neki a kis ház, ahol egyedül lehet, és élheti megszokott életét.

Felkapcsolta a konyhában a villanyt. Előző este Sethnek kellett rendet tennie a vacsora után, s Ethan látta, hogy a fiú nem erőltette meg magát. A rendetlen, ragacsos tetejű asztalról tudomást sem véve egyenesen a tűzhelyhez ment.

Simon, a kutyája lustán nyújtózva felébredt. A farka tompa kopogással a padlót verdeste. Ethan odatette a kávét, és szórakozottan megvakargatta a vizsla fejét.

Eszébe jutott az álma, melyet a felébredés előtt látott. Kint van az apjával a vízen, és csónakjukból a rákcsapdákat ellenőrzik. Csak ketten vannak. A nap vakítóan, forrón süt, a víz tükörsima és mozdulatlan. Milyen valóságosnak tűnt minden, gondolta most, még a víz, a hal és az izzadság szaga is.

Tisztán emlékezett apja hangjára, mely túlharsogta a motor zúgását és a sirályok rikoltozását.

- Biztos voltam benne, hogy ti hárman gondjaitokba veszitek Setht.

- Nem kellett volna meghalnod ahhoz, hogy erről megbizonyosodj - válaszolta Ethan nehezteléssel és bizonyos haraggal, melyet így ébren nem szívesen ismert be.

- Én sem így képzeltem - mondta Ray könnyedén, miközben rákokat válogatott a bója alatt, melyet Ethan markolt. Vastag, narancssárga halászkesztyűje rikított a napsütésben. - Ezt elhiheted. Egész jó a fogás.

Ethan a rákokkal teli dróthálóra pillantott, és megszokásból felmérte az állatok méretét és számát. De nem a fogás számított, legalábbis nem itt, és nem most. - Azt akarod, hogy higgyek neked, mégsem adsz magyarázatot - mondta.

Ray a válla fölött hátranézett, és megigazította az ezüstös sörényén viselt élénkpíros sapkát. A szél bele-belekapott a hajába, s meglobogtatta széles mellkasán a bő pólót, melyen John Steinbeck karikatúrája díszelgett. A nagy amerikai író táblát tartott a kezében azzal a felirattal, hogy ennivalóért munkát vállal, de nem látszott túlságosan boldognak emiatt.

Ezzel szemben Ray Quinn kicsattant az egészségtől és az energiától pirospozsgás arcán a mély ráncok is egy hatvanéves, életerős férfi nyugalmáról árulkodtak, aki előtt még hosszú évek állnak.

-            A magad útját kell járnod, meg kell találnod a válaszokat - mosolygott Ethanre Ray ragyogó kék szemeivel, melyek körül a ráncok most elmélyültek. - Többet ér, ha így teszel. Büszke vagyok rád.

Ethan érezte, hogy kapar a torka, és elszorul a szíve. A megszokott mozdulatokkal új csalikat erősített a hálóra, aztán nézte a vízen ringatózó narancssárga úszókat.

- És miért vagy rám büszke?

- Csak úgy. Csak mert te vagy Ethan.

- Gyakrabban kellett volna átjönnöm hozzád. Nem lett volna szabad olyan sokszor magadra hagynom téged.

- Ugyan már - csattant fel Ray ingerülten és türelmetlenül. - Nem voltam vén trotty. Szétrobbanok a dühtől, ha így gondolod, ha vádolod magadat, hogy nem törődtél velem, az isten szerelmére. Camet se hibáztasd, amiért Európába ment, és Phillipet se, mert Baltimore-ban él. Az egészséges madarak kiröpülnek a fészekből. Márpedig anyád meg én egészséges madárfiókákat neveltünk.

Ethan válaszolni akart, de Ray felemelte a kezét. Mennyire jellemző volt rá ez a kézmozdulat, a professzoré, aki éppen az álláspontját fejti ki, és nem tűri, hogy félbeszakítsák. Ethan nem állta meg mosoly nélkül.

- Hiányoztak neked - folytatta Ray. - Ezért akartál rájuk haragudni. Ők elmentek, te maradtál, és hiányzott a jelenlétük. Hát most visszajönnek hozzád, igaz?

- Úgy néz ki.

- Kaptál egy csinos sógornőt, beindul a hajóépítő vállalkozás, itt van neked ez… - Ray széles mozdulattal intett a víz, a ringatózó bóják és a távolban nedvesen csillogó tengerifű felé, melyen márványoszlopként állt mozdulatlanul egy magányos kócsag. - És rendelkezel még valamivel, amire Sethnek nagy szüksége van. Türelemmel. Bizonyos értelemben túl sokkal is.

- Hogy érted ezt?

Ray nagyot sóhajtott.

- Valami hiányzik belőled, Ethan, pedig nagy szükséged volna rá. Csak vársz, mentségeket keresel a magad számára, és a kisujjadat sem mozdítod, hogy megszerezd. Ha nem lépsz hamarosan, megint kicsúszik a kezedből.

- Mi volna az? - vont vállat Ethan, és a következő bójához kormányozta a csónakot. - Megvan mindenem, amire szükségem lehet.

- A kérdés nem az, hogy mi, hanem hogy ki. - Ray csettintett a nyelvével, majd megrázta a fia vállát. - Ébresztő, Ethan.

Erre ébredt, s különös módon még mindig a vállán érezte az ismerős kéz érintését.

Csakhogy, gondolta első csésze kávéja fölé görnyedve, még mindig nincs meg a válasz.

Első fejezet

- Gyönyörű példányok, kapitány - jegyezte meg Jim Bodine, miközben a rákokat válogatta, és a tartályba dobálta az eladható rákokat. Ügyet sem vetett a csattogó ollókra ezt bizonyították a keze vastag bőrén éktelenkedő sebhelyek. Ő is viselte a halászok hagyományos kesztyűjét, csakhogy azok, mint mindenki tudja, hamar elkopnak. Márpedig elég egy kis nyílás, és biz’ isten, a rák azonnal megtalálja.

Megállás nélkül dolgozott, széles terpeszben állt, hogy megtartsa egyensúlyát a ringatózó csónakban sötét szeme résnyire szűkült a kortól, a naptól és az élettől barázdált arcán. Ötven-, de akár nyolcvanévesnek is nézhette volna az ember, és Jim fikarcnyit sem törődött azzal, hogy ki mennyinek véli.

Mindig kapitánynak nevezte Ethant, és egyszerre sosem mondott többet egy kijelentő mondatnál.

Ethan a következő háló felé irányította a csónakot, jobb keze a kormányrudat markolta, melyet a halászok jobban kedveltek a kormánykeréknél. Ezzel egyidejűleg a bal kezével a motorszelepet és a sebességváltót igazította meg. A csapdák vonaláig minden egyes méternél folyvást igazítani kellett valamit.

A Chesapeake-öböl olykor elkényeztette a halászokat bőkezűségével, időnként azonban szeszélyessé vált, és megdolgoztatta őket a zsákmányért.

Ethan olyan jól ismerte az öblöt, mint önmagát. Időnként még az is felötlött benne, hogy jobban kiigazodik a kontinens legnagyobb tölcsértorkolatának változékonyságán, mint önmagán. A víz kétszáz mérföldön át északról délre folyik, ám Annapolisnál csupán négy mérföld széles, a Potomac folyó torkolatánál viszont harminc. St. Christopher Maryland keleti partvidékének déli csücskében húzódik meg, élete a természet bőkezűségétől vagy szeszélyességétől függ.

Azokat a vizeket, melyeket Ethan az ő hazai vizeinek tekintett, mocsárvidék szegélyezte, melyet behálóztak a síkság felől a gumifa- és tölgyerdőkön át érkező éles kanyarú folyók. A partot sekély vizű apró öblök csipkézték, melyeknek némelyike dagálykor megtelt; dúsan burjánoztak a vízparti növények.

Ethan idővel a magáénak érezte ezt a világot a változó évszakaival, a hirtelen támadó viharaival és a víz folyton-folyvást hallható hangjaival, s érezhető illataival.

Kiszámított mozdulattal, mintha csak táncolna, megmarkolta a szigonyt, beakasztotta a háló szélébe, és ráemelte a vonóhorogra.

Pár pillanat múlva kiemelkedett a vízből a rákháló, melyről hínár és régi csalik zuhataga omlott alá, és amely telis-tele volt rákkal.

A kifejlett nőstény állatok ollói élénken piroslottak, a hímek szeme sötéten csillogott.

- Csinos kis rákok - mondta Jim, és nekilátott, hogy kiemelje a hálót, mintha az csupán pár unciát, s nem több fontot nyomna.

A víz meglehetősen háborgott, és Ethan vihar közeledtét érezte a levegőben. Amikor a kezét lefoglalta valami más munka, a térdével kezelte az irányítószerkezetet. És közben a távoli nyugati égen gyülekező felhőket kémlelte.

Van még annyi idő, hogy ellenőrizzük a csapdákat, gondolta, és megnézzük, hány rák akadt a hálókba. Tudta, hogy Jim a saját hasznára értékesít néhányat, és neki magának is szüksége van minden egyes példányra, hogy a bevételből működhessen a hajóépítő vállalkozás, melyet fivéreivel együtt indított útjára.

Van még idő, gondolta újra, miközben Jim friss csalikat erősített a hálóra, és átlendítette a fedélzet korlátján. Ethan a következő bója felé hajolt. Simon, Ethan vizslája a hajópárkányra tett mellső lábaival, nyelvét lógatva nézelődött. Gazdájához hasonlóan ő is akkor volt a legboldogabb, amikor kinn jártak a vízen.

A két halász összmunkája tökéletes volt. Többnyire hallgattak, egy-két horkantással, vállrándítással kommunikáltak egymással, vagy olykor egy-egy szitokszó hagyta el a szájukat. Ragyogóan haladt a munka, mivel bőséges volt a zsákmány. Voltak már ennél jóval szűkösebb évek is, amikor úgy tűnt, a tél elpusztította a rákok nagy részét, vagy amikor a víz nem melegedett fel annyira, hogy úszásra csábítsa az állatokat.

Azokat az éveket nagyon megsínylették a halászok, hacsak nem volt valami más jövedelemforrásuk is. Ethan ezért vágott bele a hajóépítő vállalkozásba.

A Quinn-műhely első hajója már csaknem készen állt. És milyen szép, gondolta Ethan. Cameron már újabb megrendelőt is szerzett - valami gazdag fickót azokból az időkből, amikor Cam még versenyezett -, tehát hamarosan nekiláthatnak a következő hajó készítésének. Ethannek sosem voltak kételyei afelől, hogy a bátyja képes lesz pénzes megrendeléseket szerezni.

Megcsináljuk, biztatta saját magát, bármennyire kételkedik és panaszkodik is Phillip.

Felnézett a napba, hogy lássa, hány óra lehet, és nem kerülte el a figyelmét, hogy a felhők lassan, megállás nélkül hömpölyögnek keleti irányban.

- Beszedjük a hálókat, Jim.

Nyolc órája vannak kinn a vízen. Nem sikerült hosszúra a nap. De Jim nem panaszkodott. Tudta, hogy nem elsősorban a viharfelhők miatt fordítja vissza Ethan a hajó orrát.

- A fiú már biztos megjött az iskolából - mondta.

- Aha - dünnyögte Ethan. Seth ugyan elég önálló ahhoz, hogy néhány órát egyedül töltsön otthon délután, de Ethan nem szerette volna kihívni a sorsot. Egy tízéves fiú, aki ráadásul eleven, mint Seth, szinte vonzza a bajt.

Majd ha pár hét múlva Cam visszatér Európából, megosztoznak a Seth körüli teendőkön. Most azonban minden felelősség Ethané.

Az öböl vize kékes-szürkévé változott, egyre jobban háborgott, de sem a két férfi, sem a kutya nem aggodalmaskodott amiatt, hogy kis hajójuk hol felfutott a hullámok meredek falán, hol lebucskázott mögöttük a mélybe. Simon a hajó orrában állt felemelt fejjel, vicsorogva, s a füle lobogott a szélben. A kis hajót maga Ethan építette, és tudta, hogy nem hagyja cserben. Jim éppolyan magabiztosan, mint a kutya, belépett a ponyvatető alá, és behajlított ujjai védőernyője mögött cigarettára gyújtott.

St. Chris vízpartján nyüzsögtek a turisták. A június eleji napok kicsalogatták őket a városokból, Washingtonból és Baltimore-ból kocsikáztak ki a vízhez. Ethan úgy vélte, ezek az emberek különlegességnek tartják St. Christopher városkáját keskeny utcáival, deszkaházaival és apró boltjaival. Az ő számukra látványosságot jelentett, ahogyan a rákválogatók fürge ujjakkal végzik a munkájukat aztán ezek a kirándulók rákkal töltött omlós hasékat ettek, vagy elmesélték barátaiknak, hogy megízlelték a ráklánylevest. Rendszerint valamelyik panzióban szálltak meg - St. Chris néggyel is büszkélkedhetett -, és szórták a pénzüket az éttermekben és az ajándékboltokban.

Ethan nem sokat törődött velük. Amikor az öböl szűkmarkúan bánt a halászokkal, a kirándulók jelentették a kisváros megélhetését. Ethan fejében az is megfordult, hogy eljöhet még az idő, amikor ugyanezen kirándulók némelyike úgy dönt, hogy semmire sem vágyik jobban, mint egy egyedi készítésű, fából épített vitorlás hajóra.

Felerősödött a szél, amikor Ethan kikötött a dokkban. Jim fürgén a partra szökkent, hogy megerősítse a köteleket rövid lába és tömzsi teste miatt az volt az ember benyomása, hogy egy fehér gumicsizmát, olajfoltos sapkát viselő ugróbékát lát.

Ethan laza kézmozdulatára Simon lehuppant a hátsójára, és a fedélzeten maradt, amíg a két férfi kirakodta az aznapi zsákmányt a szélben táncoló, perzselő naptól fakó színű hajóról. Ethan látta, hogy Pete Monroe közeledik feléjük. A zömök férfi ócska simléderes sapka alá szorította ősz haját, khakiszínű bő nadrágot s piros kockás inget viselt.

- Jó volt ma a kapás, Ethan.

Ethan elmosolyodott. Kedvelte Mi. Monroe-t, annak ellenére, hogy a férfi meglehetősen fösvény volt. Szűkmarkúan vezette Monroe Rákbüféje nevű kis éttermét. Az is igaz persze, hogy Ethan nem ismert a környéken senkit, aki ne panaszkodott volna, amikor az üzleti haszonra terelődött a beszélgetés.

Ethan hátratolta a sapkáját, megvakarta a tarkóját, mert csiklandozta a verítéktől és víztől nedves haja.

- Elég jó - válaszolta.

- Ma hamar bejöttetek.

- Vihar közeleg.

Monroe bólintott. Már befelé készülődtek az ő válogató munkásai is, akik csíkos vászontetők alatt dolgoztak. Az eső a turistákat is fedél alá kergeti hamarosan, hogy kávézzanak, vagy tejszínhabos fagylaltkelyheket rendeljenek. Mivel pedig félig az ő tulajdonában volt az öböl menti étteremlánc, hát nem is bánta.

- Úgy látom, fogtatok vagy hetvenvékányit.

Ethan mosolya szélesebbre húzódott. Egyeseket bizonyára kalózra emlékeztette volna az arckifejezése. Ethan ezen nem sértődött volna meg, ámbár kicsit meglepődött volna.

- Inkább kilencvenet mondanék - válaszolta. Az utolsó centig ismerte a piaci árfolyamokat, de természetesnek vette, hogy szokás szerint alkudozás következik. Elővett hát egy szivart, rágyújtott, és munkához látott.

Az első kövér esőcseppek akkor kezdtek hullani, amikor motorcsónakjával hazafelé tartott. Úgy gondolta, tisztes árat kapott a rákjaiért - a nyolcvanhét véka rákért. Ha a nyár további részében is így haladnak a dolgok, akkor fontolóra veszi, hogy jövőre újabb száz csapdát állít az öbölben, és talán munkásokat is fogad részmunkaidőben.

Az osztrigahalászat errefelé már nem olyan, amilyen régen volt, azóta nem, amióta az élősködők jócskán elpusztították az állományt. Következésképpen nehéz időszakká vált a tél. Ethan megelégedett néhány jó rákszezonnal, hiszen a haszon jó részét beforgathatta az új vállalkozásba; na és jutott belőle az ügyvéd tiszteletdíjára is. Erre a gondolatra vékony csíkká merevedett a szája, miközben a tornyosuló hullámok előtt száguldva hazafelé tartott.

Nem lett volna szükség arra az átkozott ügyvédre. Nem lett volna szabad pénzt adni egy dörzsölt szószátyárnak azért, hogy tisztára mossa apjuk jó hírnevét. Ettől még egyébként sem szűnik meg a suttogás a városban. Annak csak akkor lesz vége, ha az emberek Ray Quinn életénél és halálánál szaftosabb témára akadnak, amit csócsálhatnak.

És ott van a fiú, tűnődött Ethan kibámulva a vízre, amely szinte reszketett a zuhogó esőtől. Egyesek élvezik, hogy a fiúról sugdolózhatnak, aki Ray Quinn sötétkék szemével néz vissza rájuk.

Ő maga nem törődött ezzel. Tőle az emberek addig csattogtathatják a nyelvüket az ő dolgairól, amíg ki nem esik a cserfes szájukból. Azzal azonban igenis törődött, hogy bárki egy rossz szót is szóljon arról az emberről, akit teljes szívvel szeretett.

Így hát inkább inaszakadtáig dolgozik, hogy kifizethessék az ügyvédet. És bármire hajlandó azért, hogy megvédje a gyereket.

Mennydörgés robajlott végig a víz felett, mintha ágyú szólt volna. A tájra kora esti homály borult, s a sötét felhőkből szakadt az eső. Ethan ennek ellenére komótosan kötött ki az otthoni mólón. Arra gondolt, hogy nem hal bele, ha bőrig ázik is.

Mintha ugyanezt érezte volna Simon is kiugrott a csónakból, s a partra úszott, mialatt Ethan kikötötte a járművet. Felkapta az ebédes dobozát, és cuppogó halászcsizmájában hazafelé indult.

A hátsó verandán lehúzta a lábbelit. Ifjúkorában éppen elég szidást kapott az anyjától, amiért sárnyomokat hagyott maga után. Meggondolatlanul mégis beengedte a házba maga előtt a vizes kutyát.

Csak akkor kapott észbe, amikor lenézett a csillogó padlóra.

A fenébe, gondolta, miközben szemügyre vette a mancsnyomokat, és megütötte a fülét Simon boldog, üdvözlő csaholása. Visítás hallatszott, aztán ugatás, majd nevetés.

- Csurom víz vagy! - hallatszott egy lágy, jókedvű női hang. De érződött benne némi szemrehányás is, amitől Ethannek bűntudata támadt. - Kifelé, Simon! Kifelé! Bejöhetsz, ha megszáradt a bundád a verandán.

Újabb visítás hangzott, aztán kisbaba gügyögése és egy kisfiú nevetése. Itt az egész csapat, gondolta Ethan, és megdörzsölte vizes haját. Meghallotta, hogy léptek közelítenek felé, mire egyenesen a kis fülkéhez lépett, ahol a partvist és a feltörlőrongyot tartják.

Mozdulatai rendszerint kimértek voltak, de ha kellett, tudott gyorsan is cselekedni.

- Ó, Ethan - hallatszott Grace Monroe hangja. A nő keskeny csípőjére tett kézzel állt, s a férfi arcáról a frissen viaszolt padlón csillogó vizes mancsnyomokra fordította a pillantását.

- Rendbe hozom. Bocsánat. - A felmosórongy még nedves volt. Ethan úgy gondolta, jobb, ha nem néz most a lányra. - Nem is gondoltam… - motyogta, és a mosogatónál megtöltötte vízzel a vödröt. - Nem tudtam, hogy ma idejössz.

- Úgy, szóval, ha nem jövök, a vizes kutyák itt rohangálhatnak fel és alá, és besározhatják a padlót?

Ethan megrántotta a vállát.

-            A padló nem volt tiszta, amikor elmentem ma reggel, úgy gondoltam, egy kis víz nem árt meg neki. - Aztán kicsit felengedett. Úgy tűnt manapság, mintha néhány percre mindig szüksége volna Grace közelében, hogy megnyugodjon. - De ha tudtam volna, hogy itt leszel, és megszidsz miatta, kinn hagytam volna a kutyát a verandán.

Már mosolygott, amikor megfordult, és Grace felsóhajtott.

- Add csak ide azt a rongyot. Majd én megcsinálom.

- Nem, nem. Az én kutyám, az én saram. Hallottam, hogy Aubrey is itt van.

Grace szórakozottan az ajtófélfának támaszkodott. Fáradt volt, de ez gyakran megesett. Aznap is nyolc órát dolgozott. Es ehhez még jön újabb négy óra Shiney sörözőjében, ahol egész este italokat fog felszolgálni.

Megesett, hogy amikor éjjel az ágyba bújt, megesküdött volna rá, hogy hallja, amint sír a lába.

- Seth vigyáz most rá. El kellett cserélnem a napjaimat. Mrs. Lynley felhívott reggel, hogy nem tudnám-e ma rendbe hozni a házát, mivel az anyósa felhívta D.C.-ből, és meghívatta magát holnap vacsorára. Mrs. Lynley azt állítja, hogy az anyósa szerint egyetlen porszem is Isten és ember ellen való vétek. Gondoltam, nem lesz kifogásod ellene, ha itt is végzek a takarítással még ma, és nem jövök holnap.

- Hozzánk akkor jössz, amikor akarsz, Grace, így is nagyon hálásak vagyunk.

Miközben a padlót törölte, a szempillái alól felsandított Grace-re. Mindig is nagyon csinosnak találta. Olyan, mint egy aranysárga ló - ragyog, és hosszúak a lábai. Fiúsan rövidre vágatta a haját, és Ethannek tetszett ez a frizura, olyan volt, mint egy csillogó, rojtos sapka.

Grace karcsú volt, mint azok az egymillió dolláros modellek, csakhogy Ethan tisztában volt vele, hogy a lány nem a divat miatt ilyen nyúlánk. Emlékei szerint Grace nyakigláb, sovány kislány volt. Hét- vagy nyolcéves lehetett, amikor Ethan St. Chrisbe érkezett a Quinn családhoz. A lány most húszegynéhány éves lehet, és a „sovány” ma már nem a legpontosabb jelző az alakjára.

Olyan, mint egy fiatal fűzfa, gondolta Ethan, és csaknem belepirult.

Grace elmosolyodott, tengerzöld szeme barátságosan villant, s arcán csábos kis gödröcskék jelentek meg. Maga sem tudta megmagyarázni, mi okból, de mulattatta a látvány hogy egy ilyen nagydarab férfiember a felmosóronggyal tüsténkedik.

- Jól telt a napod, Ethan?

- Elég jól. - A férfi nagy buzgalommal húzogatta a rongyot a padlón. Alapos ember volt. Aztán a mosogatóhoz, ment, hogy kiöblítse a vödröt és a rongyot. - Nagy halom rákot eladtam az apádnak.

Az apja említésére Grace mosolya kissé elhalványult. Kettejük között nem volt túl jó a viszony azóta, hogy a lány állapotos lett, és feleségül ment Jack Caseyhez, ahhoz a férfihoz, akit az apja csak úgy emlegetett, hogy „az a vidéki jelentéktelen majom”.

Kiderült, hogy az apja jól ítélt Jack felől. A férfi ugyanis Aubrey születése előtt egy hónappal faképnél hagyta Grace-t. Ráadásul magával vitte a felesége megtakarított pénzét, a kocsiját és az önbecsülését.

Grace idővel túltette magát a csalódáson. Most már jól érzi magát. Mindent megtesz, hogy megálljon a saját lábán, egyetlen pennyt sem kap a családjától - akkor sem fogadná el, ha halálra kell dolgoznia magát.

Újra kihallatszott Aubrey kacagása, a kisgyerekek önfeledt, gurgulázó nevetése, amitől Grace bánata mindig elmúlik. Úgy érezte, megvan mindene, ami fontos. Ezt a mindent az a ragyogó szemű, fürtös hajú kis angyal jelentette, aki most a másik szobában van.

- Készítek vacsorát, mielőtt elmész.

Ethan megfordult, és végigmérte a lányt. Kicsit lebarnult, s ez nagyon jól állt neki. Meleg fényűvé tette a bőiét. Arca hosszúkás volt, ami jól illett nyúlánk termetéhez - ámbár az álla makacsságról árulkodott. Egy férfi szemében Grace magas, hűvös szőke szépségnek tűnt - az alakja csinos, az arca arra csábít, hogy az ember hosszasan nézze.

Ilyenkor viszont az is kiderül, hogy zöld szemei kicsit karikásak, lágy ajka körül pedig a fáradtság nyomai látszanak.

- Nincs rá szükség, Grace. Menj csak haza, és pihenj egy kicsit. Ma este még Shineyhoz is mész dolgozni, ugye?

- Van időm… Ráadásul Sethnek palacsintát ígértem. Hamar elkészül. - A testsúlyát a másik lábára helyezte, miközben Ethan le sem vette róla a szemét. Grace-t már rég nem feszélyezte, hogy a férfi hosszas, elgondolkodó pillantása felpezsdíti a vérét. Ezt is az élet egyéb apró problémái közé sorolta. - Mit nézel? - kérdezte, és végighúzta a kezét az állán, hátha talál valami rendellenességet.

- Semmit. Hát, ha már nekiállsz főzni, akkor maradhatnál is, hogy segíts megenni.

- Szívesen. - Előrelépett, hogy átvegye a vödröt és felmosórongyot a férfitól, s maga rakja helyre azokat. - Aubrey imád itt lenni Sethszel és veled. Menj be hozzájuk. Én meg befejezem a mosást, és nekilátok a vacsorának.

- Segítek.

- Nem, ne segíts. - Ezt is a büszkesége mondatta vele. Fizetnek neki, tehát elvégzi a munkát. Minden munkát. - Menj csak be a nappaliba, és kérdezd meg Sethtől, hogy hogyan sikerült a matekdolgozat, amit ma osztottak ki.

- Hogy sikerült neki?

- Megint jeles. - Hunyorított, és intett Ethannek, hogy menjen. Sethnek nagyon éles esze van, gondolta a lány, miközben a mosókonyha felé indult. Ha fiatalabb korában neki is jobban ment volna a matek, vagy jobban érdekelték volna a gyakorlatias dolgok, akkor nem álmodozta volna végig az iskolai éveket.

Kitanulhatott volna egy szakmát, egy igazit, s nem csak a felszolgáláshoz értene, vagy a takarításhoz, vagy a kagylóválogatáshoz. Lett volna egy szakmája, amire hagyatkozhatott volna, amikor állapotosan magára maradt, és meghiúsult leghőbb vágya, hogy New Yorkba menjen, és ott táncosnő legyen.

Ostoba álom volt, nyugtatgatta önmagát, miközben kiszedte a ruhákat a szárítóból, és újabb adagot tett bele a mosógépből. Mennyei manna, mondaná az anyja. Az igazság mindenesetre az, hogy mindig is két dologra vágyott. A táncra és Ethan Quinnre.

Egyiket sem kapta meg.

Sóhajtva szorította az arcához a meleg, puha lepedőt, melyet a kosárból emelt ki. Ethan lepedője. Aznap húzta le a férfi ágyáról. Akkor még az illatát is érezte rajta, és egy percre belefeledkezett abba az álomba, hogy mi volna, ha a férfi is vágyna rá, ha együtt alhatnának ezen a lepedőn Ethan házában.

Az álmodozás azonban nem lendítette előre a munkát, meg lakbért sem lehet belőle fizetni, vagy megvásárolni azt a sok holmit, melyekre a kislányának szüksége van.

Gyors mozdulatokkal összehajtotta a lepedőket, és betette a zúgó szárítógépbe. Nem szégyen takarítással vagy felszolgálással pénzt keresni. Egyébként is, mindkettőhöz értett. Hasznos munkát végzett, és az embereknek szükségük van rá. Ez megnyugtatta.

Az a férfi azonban, akinek kis ideig a felesége volt, nem tartott igényt sem rá, sem a munkájára. Ha szerették volna egymást, ha valóban szerelmesek lettek volna egymásba, minden másképp alakulhatott volna. Grace nagy szükségét érezte annak, hogy tartozzon valakihez, hogy nőként akarja és kívánja valaki. De Jack… Grace megrázta a fejét. Őszintén be kellett vallania önmagának, hogy nem tudja, mire kellett ő Jacknek.

Talán vonzónak találta, morfondírozott, aminek aztán terhesség lett a vége. Tisztában volt vele, Jack becsületbeli ügynek tekintette, hogy elmenjen vele az anyakönyvvezetőhöz, hogy ott, azon a hideg őszi napon hűséget esküdjenek egymásnak.

A férfi soha nem bánt vele rosszul. Soha nem rúgott be, nem verte meg, miként más férfiak teszik azzal az asszonnyal, akit nem akartak feleségül venni. Nem járt más nők után sem, Grace legalábbis nem tudott róla. Az azonban félreérthetetlen volt, hogy ahogy egyre nagyobbra domborodott a hasa, a férfi szemében egyre gyakrabban jelent meg a rettegés.

Aztán egy nap egyetlen szó nélkül kereket oldott.

Az egészben az volt a legrosszabb, gondolt vissza Grace, hogy nagy megkönnyebbülést érzett.

Ha Jacknek egyáltalán hálával tartozik, akkor az azért van, mert hozzásegítette a felnőtté váláshoz, a felelősségvállaláshoz. Ez pedig több, mintha lehozta volna neki a csillagokat az égről.

Egy kosárba pakolta az összehajtogatott ruhákat, a kosarat a csípőjére emelte, és besétált a nappaliba.

Ott volt az ő kincse, akinek szőke fürtjei röpködtek vidám, kipirult arcocskája körül, amint Ethan ölében ült, és édesen gügyögött hozzá.

Aubrey Monroe olyan volt, mint egy Botticelli-angyalka; pufók arca rózsás, a haja, mint az arany, zöld szeme ragyog, orcáján gödröcskék. Fogai apró rizsszemek, ujjai hosszúak. Ethan ugyan alig értette, mit mond a gyerek, mégis komoly arccal bólogatott.

- És aztán mit művelt Butus? - kérdezte, mivel úgy sejtette, hogy a kislány Seth kutyájáról mesél.

- Megnyalta az arcomat. - A kislány nevető szemmel felemelte mindkét kezét, és végigsimította az arcát. - Mindenhol. - Aztán Ethan arcához ért, és belefogott kedvenc játékába. - Jaj! - kiáltotta kuncogva, és megdörzsölte a férfi arcát. - Szúr a szakáll.

Ethan, ahogy ilyenkor szokta, engedelmesen megérintette a gyermek sima bőrét, és visszarántotta a kezét.

- A tiéd is.

- Nem! A tiéd.

- Nem - erősködött Ethan, magához húzta a kislányt, s cuppanós puszikat nyomott az arcára, mire a gyerek önfeledten kacagott. - A tiéd.

Aubrey ekkor nevetve lecsúszott a férfi öléből, és a padlón hasaló fiúhoz mászott. - Seth szakálla - mondta, és ajkát csücsörítve csókokat nyomott a fiú arcára. A férfiúi büszkeség azt követelte, hogy Seth elrántsa a fejét.

- Jézusom, Aub, hagyj már békén. - Hogy elterelje a kislány figyelmét, gyengéden végighúzott a karján egy játékautót. - Most te vagy a versenypálya.

Az új játék ígéretére Aubrey szeme felcsillant. Megmarkolta az autót, és erőteljes mozdulatokkal húzogatta Seth testének minden elérhető pontján.

Ethan elmosolyodott.

- Te kezdted, kispajtás - szólt oda Sethnek, amikor Aubrey átlépett a fiú lábán, hogy elérje a másik vállát is.

- Jobb, mintha végignyalják az embert - jelentette ki Seth, és elkapta Aubreyt, nehogy a padlóra zuhanjon.

Grace pár percig csak állt, és figyelte őket. Nézte, ahogyan a fotelban ülő férfi a gyerekekre mosolyog. És a gyerekek - egy aranyfürtös apró fejecske, meg egy sötét, bozontos üstök.

A kis elhagyott gyermek, gondolta Grace, és a szíve megtelt bánattal, miként akkor is, amikor először meglátta a fiút. Most végre hazatalált.

És az ő édes kislánya. Még magzatként növekedett a méhében, amikor Grace megfogadta, hogy szeretni fogja, megvédi mindentől, és élvez minden percet. Neki mindig lesz otthona.

A férfi pedig, aki egykor maga is elhagyott gyermek volt, aki már évekkel ezelőtt betöltötte Grace kislánykori álmait, s onnan voltaképpen soha nem távozott, otthont teremtett magának.

A tetőn kopogott az eső, a tévé felől halk, alig érthető mormolás hallatszott. Az elülső verandán kutyák szundítottak, s a szúnyoghálós külső ajtót nyirkos szél rázta.

Grace arra vágyott, amiről tudta jól, hogy hiú ábránd - hogy letegye a ruháskosarat, és befészkelődjön Ethan ölébe. Hogy ott örömmel fogadják, mi több, várják. Hogy behunyhassa a szemét, és legalább egy kis időre megfeledkezhessen minden másról.

Ehelyett azonban visszahúzódott, mert úgy érezte, képtelen belépni abba a nyugodt önfeledt légkörbe. Visszament a konyhába, ahol mindent bevilágított az erős fény. Feltette a kosarat az asztalra, és előszedte a vacsorának valót.

Mire kis idő múlva megjelent Ethan, hogy sört keressen magának, már puhult a hús, sült a krumpli, és készült a saláta.

- Isteni illata van - jegyezte meg a férfi, és esetlenül megállt. Nem volt hozzászokva, hogy főzzön rá valaki; évek óta nem történt ilyesmi, s akkor sem egy nő részéről. A konyhában voltaképpen az apja mozgott otthonosan, mivel az anyja… Folyvást azon viccelődtek, hogy az anyjuk minden orvosi tudományára szükség van. ahhoz, hogy a család túlélje az általa készített vacsorákat.

-  Úgy fél óra múlva elkészül. Remélem, nem baj, hogy kicsit korán kell vacsorázni. Aztán még haza kell vinnem Aubreyt, megfürdetni, és nekem is át kell öltöznöm a munkához.

- Bármikor szívesen eszem, főleg, ha nem nekem kell főznöm. Meg aztán ma este még a hajóépítő műhelybe is ki kell mennem néhány órára.

- Igen? - nézett Grace a férfira, félrefújva a frufruját. - Mondhattad volna. Akkor jobban igyekeztem volna.

- Ez így nagyon jó lesz - mondta Ethan, és kortyolt egyet a sörből. - Te nem iszol valamit?

- Kösz, nem. Azt a salátaöntetet fogom használni, amit Phillip készített. Sokkal jobban néz ki, mint amit a boltban lehet kapni.

Az eső csendesedni kezdett, inkább csak permetezett, s a cseppek között lassan utat tört a napfény. Grace kinézett az ablakon. Mindig abban reménykedett, hogy szivárványt lát.

- Nagyon szépek Anna virágai - jegyezte meg. - Jót tesz nekik az eső.

- Meg nekem is, mert nem kell előcipelnem a locsolócsövet. Anna a fejemet venné, ha elhervadnának a kis kedvencei, amíg ő nincs itthon.

- Igaza volna. Hogy igyekezett, hogy még az esküvő előtt elültesse mindet - mondta Grace, s beszéd közben fürgén járt a keze. Lecsöpögtette a ropogós krumplihasábokról az olajat, friss olajat öntött a serpenyőbe. - Milyen gyönyörű volt az esküvőjük - folytatta, és egy tálban mártás kevert a hús mellé.

- Egész jól sikerült. Szerencsénk volt az időjárással.

- Hát aznap nem is eshetett volna. Egyenesen bűn lett volna.

Grace tisztán emlékezett mindenre. A hátsó udvar zöld pázsitjára, a víz sziporkázására. A virágok, melyeket Anna ültetett, teljes színpompájukban virítottak, azok pedig, amelyeket vásárolt, dúsan omlottak alá a cserepekből és vázákból a fehér futószőnyeg két oldalán, ahol a menyasszony a várakozó vőlegény felé lépkedett.

A fehér ruha lágyan hullámzott a teste körül, a vékony fátyol csak még jobban kiemelte a lány sötét, mámorosan boldog szemét. A székeken családtagok és vendégek ültek. Anna nagyszülei sírtak. Cam pedig - a nyers modorú és zabolátlan Cameron Quinn - úgy nézett a menyasszonyára, mintha a mennyország kulcsát nyomták volna a kezébe.

Itthoni esküvő, gondolta Grace. Meghitt, egyszerű, romantikus. Tökéletes.

- Anna a legszebb nő, akit életemben láttam - sóhajtott fel Grace, s hangjából épp csak enyhe irigység csengett ki. - Olyan titokzatos és olyan egzotikus.

- Illik Camhez.

- Olyanok voltak, mint a filmsztárok, ragyogott és sziporkázott körülöttük minden. - Grace maga elé mosolygott, miközben csípős fűszert kevert a mártásba. - Amikor Phillip meg te az első keringőt játszottatok, hogy arra táncoljanak, hát annál romantikusabbat én még nem láttam. - Újra felsóhajtott, és összekeverte a saláta hozzávalóit. - És most Rómában vannak. El sem tudom képzelni.

- Tegnap kora reggel telefonáltak, hogy elérjenek, mielőtt munkába megyek. Azt mondták, jól érzik magukat.

A lány felnevetett, s Ethan megborzongott a lágy, gyöngyöző hang hallatán.

- Nászúton Rómában? Az volna a csoda, ha nem éreznék jól magukat - mondta Grace, és újabb adag krumplit mert ki a serpenyőből, s közben halkan szitkozódott, mert forró olaj fröccsent a kezére. - A csudába. - A szájához kapta a kezét, hogy enyhítse a kellemetlen érzést, de Ethan máris odaugrott, és elkapta a lány kezét.

- Megégetett? - Látta, hogy a bőr kipirosodik, és gyorsan a mosogatóhoz húzta Grace-t. - Engedj rá egy kis hideg vizet.

- Ó, semmiség - mondta a lány. - Csak kicsit égetett meg. Gyakran megesik.

- Nem így volna, ha óvatosabb lennél. - Ethan összevont szemöldökkel markolta a lány ujjait, és a folyóvíz alá tartotta a kezét. – Fáj?

- Nem. - Grace nem érzett semmit, csak azt, hogy Ethan keze az övéhez simul, és hogy saját szíve majd kiugrik a mellkasából. Attól tartott, hogy bármelyik pillanatban bolondot csinálhat magából, ezért gyorsan kiszabadította a kezét a férfi szorításából. - Semmiség, Ethan. Tényleg nem nagy ügy.

- Tegyünk rá valami kenőcsöt. - Ethan a konyhaszekrény felső polcára akart nyúlni, ezért felemelte a fejét. Találkozott a tekintetük. Álltak, összefonódott kezükre ömlött a hideg vízsugár.

Ethan mindig igyekezett elkerülni ezt a közelséget, amilyen közel most volt a lányhoz, hogy még az apró aranyfoltokat is látta a szemében. Tudta ugyanis, hogy akkor csak azokra tud gondolni, azokon fog tűnődni. Akkor pedig emlékeztetnie kell önmagát, hogy ez itt Grace, akit kislány kora óta ismer. Aki felnőtt nő, Aubrey anyja. Szomszéd, aki barátként tekint rá.

- Jobban kellene vigyáznod magadra - szólalt meg, és mivel a torka egészen kiszáradt, szavai kissé nyersre sikerültek. Grace-nek citromillata volt.

- Nincs semmi baj - erősködött a lány. A feje szédült, de nem tudta, hogy az örömtől-e vagy a kétségbeeséstől. Ethan úgy fogta a kezét, mintha hártyavékony üveget tartana. És olyan szemrehányóan nézett rá, mintha Grace még kétéves kislányánál is meggondolatlanabb volna. - Odaég a krumpli, Ethan.

-  Ó, persze. - A férfi hirtelen elszégyellte magát, mivel egy röpke pillanatra elképzelte, hogy a lány ajka biztosan olyan puha, mint amilyennek látszik. Hátralépett, és matatni kezdett a kenőcs után. Hevesen vert a szíve, és ezt nem szerette. Sokkal jobban érezte magát, ha az élet nyugodt volt és könnyed. - Azért csak tegyél rá ebből egy kicsit - tett le egy dobozt az asztalra, és kifelé indult. - Én meg… megmosom a gyerekek kezét a vacsora előtt.

Grace erőteljes mozdulattal elzárta a csapot, aztán a serpenyőhöz fordult, és még az utolsó pillanatban megmentette a krumplihasábokat. Elégedetten nyugtázta, hogy a vacsora azonnal elkészül, ezért fogta a tubust, vékonyan bekente a kezén a piros foltot, aztán gondosan visszatette a dobozt a polcra, ahonnan Ethan levette.

A mosogató fölé hajolt, és kinézett az ablakon.

Most sem látott szivárványt az égen.

Második fejezet

A szombathoz semmi sem fogható - hacsak nem a nyári vakáció előtti utolsó tanítási hét szombatja. Mert az természetesen olyan csodálatos, mintha az élet összes szombatja egyetlen aranygolyóvá állna össze.

A szombat volt az a nap, amelyet Seth nem az iskolában töltött, hanem a hajón Ethannel és Jimmel. Ez volt a kemény munka, a forró napsütés és a hideg italok napja. A férfias dolgoké. Seth arcát Orioles-sapkájának ellenzője árnyékolta, szemét a bevásárlóközpontban nemrégiben vett igazi klassz napszemüveg védte az erős napsütéstől. Kilőtte a szigonyt, hogy bevontassa a következő jelzőbóját. Fiús izmai megfeszültek X-aktás pólója alatt, melyen az állt, hogy az igazság odaát van.

Figyelte a szorgoskodó Jimet, amint megbillenti a rákhálót, és kiakasztja az osztrigás doboz fedelének a gyűrűjét a háló alján lévő csalisdobozról. Kirázzuk a régi csalikat, gondolta Seth, aztán figyeljük a kergült módra lecsapó sirályokat. Fantasztikus! Aztán jó erősen megmarkoljuk a hálót, megfordítjuk, és alaposan megrázzuk, hogy a felsőrészében lévő rákok kipotyogjanak az előkészített kádba. Seth úgy gondolta, ezt ő is meg tudná csinálni - ha valóban akarná. Nem fél egy halom ostoba ráktól, csak mert úgy néznek ki, mintha a Vénuszról idepottyant bogár-mutánsok volnának, és az ollóikkal esetleg vágnak vagy csípnek.

Az ő feladata ezzel szemben az volt, hogy csaliként a hálóra akasszon néhány maréknyi undorító haldarabot, megigazítsa a kötélrögzítőt, és ellenőrizze, nincs-e a kötélen csomó vagy sérülés. Mérje fel a távolságot a jelzőbóják között, s ha minden rendben, lökje vissza a rákhálót a vízbe. Placcs!

Ha mindezzel végzett, a következő bóját kell megcéloznia a szigonnyal.

Most már megtanulta, mi a különbség a nőstények és a hímek között. Jim azt mondta, hogy a nőstények ollója piros, mert festik a körmüket. Tébolyító, hogy a hasuk mintázata mennyire hasonlít a nemi szervekre. A fiú rákokon pedig feltűnő volt a hosszú T-alak, mely úgy nézett ki, mint egy dákó.

Jim jó néhány közösülő rákot is mutatott neki kettőzésnek hívta az akciót - de az már túl sok volt. A fiú rák egyszerűen csak felmászott a lány hátára, maga alá gyűrte, és így úszkáltak napokon át.

Seth a látottak alapján úgy vélte, hogy bizonyára élvezik.

Ethan közölte vele, hogy a rákok házasok, de amikor Seth vihogni kezdett, felvonta a szemöldökét. Seth kíváncsiságát mindenesetre annyira felébresztették ezek a dolgok, hogy beült az iskolai könyvtárba, és elolvasott egy-két írást a rákokról. És úgy érezte, valamennyire megértette, miről beszélhetett Ethan. A fiú rák megvédelmezi a lányt azzal, hogy maga alatt tartja, hiszen a lány csak akkor kész a párzásra, amikor a páncélja egészen meglágyul, s ilyenkor persze nagyon sebezhető. Még a párzás után is együtt maradnak, a hím addig hurcolja magával a nőstényt, amíg annak a páncélja meg nem keményedik újra. A nőstény pedig csak egyszer párzik, tehát ez végtére is nagyon hasonlít a házassághoz.

Eszébe jutott Cam és Miss Spinelli esküvője - azaz Anna, kapott észbe hirtelen, hiszen most már Annának kell szólítania. A nők többsége végeérhetetlenül fecsegett, a pasasok pedig nevetgéltek és tréfálkoztak. Akkora ügyet csinált belőle mindenki - volt bőven virág, zene és étel. Seth nem dőlt be. Szerinte a házasság egyszerűen annyit jelent, hogy az ember akkor szeretkezik, amikor akar, és senki nem szól bele.

De azért irtó klassz volt az esküvő. Még soha nem vett részt semmi ilyesmin. Annak ellenére tetszett neki a dolog, hogy Cam a nevezetes nap előtt elcipelte egy bevásárlóközpontba, ahol öltönyöket kellett felpróbálnia.

Való igaz, időnként aggodalmaskodott amiatt, hogy ezentúl mennyire megváltozik majd az élet; az az élet, amelybe egyébként még alig szokott bele. Nő lakik majd velük a házban. Annával jól kijött. Mindig rendesen bánt vele, pedig szociális gondozó. De mégiscsak nő.

Mint az anyja.

Seth igyekezett kirekeszteni az anyját a gondolatai közül. Ha az anyjára gondolt, a vele eltöltött évekre - a férfiakra, a kábítószerezésre, a mocskos, szűk szobákra -, akkor az egész napja el volt rontva.

Túlságosan kevés önfeledt napja volt élete tíz évében ahhoz, hogy most akár egyet is kockáztasson.

- Hé, elaludtál, Seth?

Ethan halk hangjára a fiú visszazökkent a jelenbe. Szaporán pislogni kezdett, látta a vízről visszaverődő napsugarakat és az ugrándozó narancssárga úszókat.

- Csak gondolkoztam - mormolta, és gyorsan behúzott egy újabb bóját.

- Én ugyan nem fárasztom magam gondolkozással - jegyezte meg Jim, és a hajópárkányra húzta a rákcsapdát, majd elkezdte a válogatást. Az arca ezer ráncba futott szét. - Ég tőle az ember agya.

- A francba - szólalt meg Seth, és előrehajolva a kihalászott példányokat fürkészte. - Annak elkezdett lágyulni a páncélja.

Jim felhorkant, és kiemelt egy állatot, melynek a hátán repedés futott végig. - Ez a kis nyavalyás valakinek az ínyenc szendvicsébe kerül hamarosan. - Sethre kacsintott, és a tartályba dobta a rákot. - Lehet, hogy az enyémbe.

Butus, aki elég fiatal kutya volt még ahhoz, hogy jól álljon neki a neve, megszaglászta a csapdát, amivel a rémületet hozta a rákokra. A kutya vakkantva ugrott vissza a csattogó ollók elől.

- No, ennek a kutyának se kell aggódnia azér’, hogy fölgyullad az agya - mondta Jim, és egész teste rázkódott a nevetéstől.

A napnak még akkor sem volt vége, amikor kivitték a zsákmányt a partra, kiürítették a tartályt, és kirakták Jimet. Ethan hátralépett az irányítóberendezéstől. Még ki kell mennünk a műhelybe - mondta. - Akarsz kormányozni?

Seth szemét teljesen eltakarta a napszemüveg, de kétségkívül nem árulkodott kisebb csodálkozásról, mint leesett álla. Ethan jót mulatott, amikor Seth végül hanyagul megrántotta a vállát, mintha egyszerű, mindennapi dologról volna szó.

- Persze. Nem gond. - Izzadt tenyérrel megmarkolta a kormányrudat.

Ethan kissé hátrébb lépett, két kezét kényelmesen besüllyesztette hátsó zsebeibe, de azért éberen figyelt. Nagy volt a forgalom a vízen. A napos délután kicsalogatta az alkalmi hajósokat az öbölbe. De hát nem kell messzire menniük, és egyébként is, a fiúnak egyszer meg kell tanulnia a hajó kezelését. Olyan nincs, hogy St. Chrisben valaki ne tanulja meg, hogyan kell irányítani egy kis halászhajót.

- Kicsit jobbra - szólt oda Ethan a fiúnak. - Látod ott azt a szkiffet? Vasárnapi hajóskapitány. Egyenesen átszakítja a hajóorrot, ha ezt az irányt tartod.

Seth összeszűkített szemmel végigmérte a hajót és a rajta tartózkodókat. Horkantott egyet.

- Azért, mert jobban érdekli az a bikinis lány, mint a szél iránya.

- Mi tagadás, jól néz ki az a bikinis lány.

- Nem értem, mi ez a nagy felhajtás a mellek miatt.

Ethan javára legyen mondva, nem nevette el magát hangosan, hanem nagy komolyan bólintott.

- Szerintem főleg azért van, mert nekünk nincs olyanunk.

- Hát én nem is szeretném, ha lenne.

- Meglátjuk pár év múlva - mormolta Ethan olyan halkan, hogy szavait elnyomta a motor zaja. És erre a gondolatra megrándult az arca. Mi a csudát csinálnak majd, ha a fiú eléri a serdülőkort? Valakinek el kell majd beszélgetni vele a… dolgokról. Tisztában volt vele, hogy Seth máris túl sokat tud a szexről, ráadásul a mocskos oldaláról. Pont úgy, miként ő is túl korán, túl sokat tudott ugyanerről.

Egyiküknek el kell magyaráznia, hogy a dolgoknak hogyan kell, hogyan kellett volna történniük, s ezzel nem szabad sokáig várniuk.

Teljes szívéből kívánta, hogy ne ő legyen az, akinek ez a feladat jut.

Megpillantotta a hajóépítő műhelyt, a régi téglaépületet, és a gyönyörű új dokkot, melyet a fivéreivel épített. Büszkeség dagasztotta a mellkasát. A lyukacsos téglafalaival, meg az összetákolt tetejével talán nem túl impozáns, de ebből már el lehet indulni. Az ablaküvegek porosak, de újak, egy sincs betörve.

- Vegyél vissza a sebességből. Úgy, lassíts. - Ethan könnyedén Seth kezére tette a kezét. Erezte, hogy a fiú izmai előbb megfeszülnek, aztán elernyednek. Még mindig rosszul reagál, ha váratlanul megérinti valaki, gondolta Ethan. Majd elmúlik. - Így, most egy kicsit jobbra.

Amikor a hajó lágyan a cölöpökhöz ütődött, Ethan kiugrott a mólóra, hogy beakassza a köteleket. - Szépen csináltad. - Bólintására a készenlétben álló Simon leugrott a fedélzetről. Butus eszeveszettül csaholt, felkapaszkodott a hajópárkányra, kicsit tétovázott, majd ő is kiugrott.

- Kérem a hűtőládát, Seth.

Seth halk nyögéssel felemelte a ládát.

- Egyszer kormányozhatnám a hajót, amikor rákászunk.

- Lehet róla szó. - Ethan megvárta, hogy a fiú kikászálódjon a mólóra, aztán az épület hátsó ajtaja felé indult.

Az ajtó már nyitva volt; Ray Charles szívbe markoló hangja áradt kifelé. Ethan belül leállította a hűtőládát az ajtó mellé, és csípőre tette a kezét.

A hajótest már elkészült. Cam erejét megfeszítve dolgozott, hogy még a nászútja előtt elkészüljön vele. Beborították deszkalemezekkel, összeillesztették az éleket, hogy fedjék egymást, ám az illeszték mégis egyenletes, sima legyen.

Ők ketten készítették el a gőzöléssel meghajlított vázat, ceruzával jelölték ki a fő vonalakat, és minden egyes részt óvatosan sétáltattak a helyére, lassú, egyenletes nyomást gyakorolva rájuk. A hajótest szilárd volt. Egy Quinn-féle hajó palánkjai között nem lehet hézag.

A tervezést elsősorban Ethan végezte, és Cam egy-két helyen igazított rajta. A hajófenék ívelt volt, aminek a kivitelezése igen drága mulatság, de a szilárdság és a sebesség miatt megéri. Ethan ismerte a megrendelőjét.

Ennek szem előtt tartásával tervezte meg a hajóorrot is olyanra, mint egy cirkáló orra, mely nemcsak jól mutat, hanem a sebesség miatt is előnyösebb, mert könnyű. A hajófart olyanformán tervezte, hogy a kiugró rész hosszának köszönhetően a hajó víz feletti része voltaképpen hosszabb, mint a merülési vonalnál kialakított hossz.

A szerkezet karcsú és elegáns lett. Ethan tudta, hogy megrendelője számára éppen olyan fontos a külső, mint a tervező számára a tengerbíró képesség.

Sethre bízta az aprómunka elvégzését, a fiú kente be a hajótest belsejét a forró lenmagolaj és terpentin ötven-ötven százalékos keverékével. Izzasztó munka volt, mely minden elővigyázatosság és a kesztyűk ellenére óhatatlanul okozott néhány égési sebet. A fiú ennek ellenére remekül megállta a helyét.

Onnan, ahol állt, Ethan végig tudta mérni a görbületet, a hajótest felső szélének vonalát. Lapított görbületet alakított ki, hogy a hajó tágasabb, szárazabb legyen, s nagyobb legyen lent a belmagassága. A megrendelője szívesen vitt magával barátokat és családtagokat hajókirándulásokra.

A férfi ragaszkodott a tikfához, jóllehet Ethan részletesen elmagyarázta neki, hogy a borításra megteszi a fenyő vagy a cédrus is. A pasas megengedheti magának, hogy áldozzon a kedvtelésére, gondolta most Ethan, és hogy pénzt költsön a státusszimbólumára. Azt mindenesetre el kellett ismernie, hogy a tikfa gyönyörűen mutatott.

Öccse, Phillip a fedélzeten dolgozott. A forróság és a nedvesség miatt derékig meztelenre vetkőzött, sötét bronzszínű haját mindenféle díszítés vagy embléma nélküli fekete sapkával védte, melynek ellenzőjét hátracsapta a tarkójára, s most éppen a fedélzet deszkáit csavarozta a helyükre. Pár másodpercenként felberregett az elektromos csavarhúzó, melyet Ray Charles lágy tenorja kísért.

- Hogy haladsz? - kérdezte Ethan túlkiabálva a zajt.

Phillip felemelte a fejét. Mártír-angyal arca fénylett az izzadságtól, aranybarna szemében harag tükröződött. Éppen most dohogott magában azon, hogy az isten szerelmére, ő mégiscsak reklámszakember, és nem hajóács.

- Nagyobb itt a hőség, mint nyáron a pokolban, pedig még csak június van. Be kell ide állítanunk néhány ventillátort. Hoztál valami hideget, vagy legalább folyékonyt abban a hűtődobozban? Egy órával ezelőtt kifogytam mindenből.

- Elcsavarod a csapot a klotyóban, és folyik a víz ugratta Ethan, miközben lehajolt a hűtődobozhoz hideg üdítőért. - Egészen új technológia.

- A jó ég tudja, mi van abban a csapvízben - mondta Phillip, és elkapta a felé hajított dobozt, melynek címkéjére fintorogva nézett. - Erre legalább felírják, hogy milyen vegyi anyagokat raknak bele.

- Bocs, de az Eviant mind megittuk. Tudod, Jim hogy rajong a műásványvízért. Sosem elég neki.

- Fordulj fel - mondta Phillip, de inkább kedveskedve. Nagy kortyokban megitta a hideg Pepsit, aztán felvont szemöldökkel kísérte Ethan mozdulatait, aki az eddig elvégzett munkát vette szemügyre.

- Príma.

- Ó, kösz, főnök. Kaphatok egy kis fizetésemelést?

- Persze. A dupláját annak, amit most kapsz. Seth a matek zseni. Mennyi semmiszer semmi, Seth?

- Dupla semmi - válaszolta Seth vigyorogva. Viszketett az ujja hegye, hogy kipróbálhassa az elektromos csavarhúzót. Eddig senki nem engedte meg neki soha, s a többi árammal működő szerszámot sem vehette kézbe.

- Jó, akkor most már legalább megengedhetem magamnak, hogy elutazzam Tahitire.

- Miért nem zuhanyozol le? Vagy az ellen is van kifogásod, hogy csapvízben mosakodj? Addig majd én folytatom ezt.

Nagy volt a kísértés. Phillipnek elviselhetetlenül melege volt, a bőre ragadt és izzadt. Habozás nélkül megölt volna három idegent is egy pohár hideg Pouilly-Fuisse-ért. De tudta, hogy Ethan már napkelte előtt felkelt, azóta talpon van, és már rég túlteljesítette azt, amit mások normális munkanapnak neveznek.

- Pár órát még rá tudok dobni.

- Helyes - mondta Ethan. Nem is várt más választ. Phillip hajlamos volt a panaszkodásra, de soha nem hagyta cserben az embert. - Szerintem még ma végezhetünk ezzel a fedélzettel.

- Megengeditek…

-  Nem - vágta rá Ethan és Phillip egyszerre, meg sem várva, hogy Seth befejezze a kérdést.

- De miért nem, a fenébe is? - fakadt ki a fiú. - Nem vagyok ostoba. Nem lövök le senkit azzal a nyavalyás csavarhúzóval.

- Azzal mi szeretünk játszani - mosolygott Phillip.

- -és nagyobbak vagyunk, mint te. Tessék. -A zsebéből előhúzta a tárcáját, és kivett belőle egy ötöst. - Menj le Crawfordhoz, és vegyél ásványvizet. Ha nem nyafogsz, vehetsz magadnak fagylaltot a visszajáróból.

Seth nem nyafogott, csak valami olyasmit motyogott, hogy itt őt rabszolgának nézik, aztán hívta a kutyát, és kiment.

- Ha lesz egy kis időnk, megmutathatnánk neki, hogyan kell használni ezeket a szerszámokat - jegyezte meg Ethan. - Ügyes keze van.

- Rendben, csak azt akartam, hogy menjen ki egy kicsit. Tegnap este nem tudtam elmondani neked valamit. A detektív egészen Nags Headig jutott Gloria DeLauter nyomán.

- Tehát délnek vette az irányt. - Ethan Phillipre nézett. - Beszélt már vele?

- Nem. A nő állandóan úton van, és szórja a pénzt. Marékkal. - A szája vékonyra keskenyedett. - Van mit szórnia, apánk szépen fizetett neki Sethért.

- Nem úgy néz ki, mintha vissza akarna ide jönni.

- Szerintem annyira érdekli a saját gyereke, mint egy kóbor macskát a halott kölyke. - Az én anyám is ilyen volt, gondolta Phillip, ha egyáltalán feltűnt körülöttem. Phillip soha nem találkozott Gloria DeLauterrel, mégis pontosan tudta, milyen. Gyűlölte.

- Ha nem találjuk meg - tette hozzá, és közben végiggörgette a hideg kólásdobozt a homlokán -, akkor sosem tudjuk meg az igazat apáról vagy Sethről.

Ethan bólintott. Tudta, hogy Phillip ezt egyfajta küldetésnek tekinti, s azt is tudta, hogy voltaképpen igaza van. És nagyon gyakran, túlságosan is gyakran azon tűnődött, hogy akkor mi lesz, ha kiderül az igazság.

A tizennégy órás munkanap után Ethan azt tervezte, hogy hosszú-hosszú ideig zuhanyozni fog, és hideg sört iszik. Egyszerre. Vacsorára rendeltek valamit, s ő a hátsó verandán fogyasztotta el a maga adagját a kellemes esti szürkületben. Bent Seth és Phillip azon vitatkoztak, hogy melyik videofilmet nézzék előbb. Arnold Schwarzenegger és Kevin Costner között dúlt a csata.

Ethan már letette a maga garasát Arnold mellett.

Hallgatólagos megegyezés alapján szombat estéken Phillip gondoskodott Seth programjáról. Így Ethan eldönthette, mivel töltse ezeket az estéket. Bemehetett hozzájuk, és néha valóban velük nézte a videofilmeket. Fel is mehetett, hogy olvasson, miként nagyon gyakran megesett. És el is mehetett otthonról, amit viszont ritkán tett.

Mielőtt apjuk ilyen váratlanul meghalt volna, minek következtében mindannyiuk élete fenekestül felfordult, Ethan a saját kis házában élt a maga megszokott napirendje szerint. Még mindig nagyon hiányzott neki, ámbár minden igyekezetével azon volt, hogy ne nehezteljen a fiatal párra, akik most kibérelték a házat. Nagyon szerették, olyan kényelmes az épület, és ezt nem egyszer Ethan tudomására hozták. Ők is szerették a nagy ablakos kis szobákat, az apró, fedett verandát, a fák védőernyőként szolgáló árnyékát és a víz hangját, ahogyan lágyan nyaldossa a partot.

Ethan is szerette mindezt. Most, hogy Cam megnősült, és Anna ideköltözik, talán ő is visszatérhet a saját házába. Csakhogy szükségük volt a pénzre, ami bérleti díjként befolyt. Ráadásul a szavát adta. Megfogadta, hogy addig itt lakik, amíg a jogi hercehurca sikerrel véget nem ér, és Seth végleg náluk maradhat.

Előre-hátra ringatózott a székben, és hallgatta, hogy az éjszakai madarak rákezdenek az énekükre. És el is szundíthatott, mivel álmot látott, mégpedig nagyon is tisztán.

- Mindig is magányosabb voltál, mint a többiek - szólt Ray. A veranda korlátján ült olyan pózban, hogy bármikor kinézhessen a vízre. A haja ezüstösen csillogott a derengő fényben, s ide-oda lengett a szellőben. - Szerettél visszavonulni, hogy a magad gondolataival foglalkozhass, és egyedül birkózz meg a problémáiddal.

- De tudtam, hogy bármikor jöhetek hozzád, vagy anyához. Egyszerűen jobban éreztem magam, ha előbb egyedül rágtam meg a dolgokat.

- Na és most? - nézett Ray egyenesen Ethan szemébe.

- Nem tudom. Talán még nem rágtam meg eléggé. Seth egész jól beilleszkedik. Nem tart már bennünket idegeneknek. Az első néhány héten arra számítottam, hogy hanyatt-homlok elmenekül. A halálod őt is majdnem úgy megviselte, mint minket. Vagy talán éppen úgy, mivel kezdte azt hinni, hogy a dolgok végre rendeződnek körülötte.

- Rossz élete volt, mielőtt idehoztam. Persze annyira nem volt rossz, mint amin te mentél keresztül, Ethan, és te is túljutottál rajta.

- Nem sokon múlott. - Ethan elővett egy szivart, és komótosan rágyújtott. - Néha még most is visszatér. A fájdalom és a szégyen. És a verítékező rettegés, hogy tudom, mi következik. - Megrántotta a vállát. - Seth kicsit fiatalabb, mint én voltam akkor. Azt hiszem, ő máris lerázta magáról a dolog nagy részét. Már amennyiben nem kell újra szembenéznie az anyjával.

- Idővel természetesen szembe kell vele néznie, de nem lesz egyedül. Nagy különbség. Mindannyian mellette álltok. Egymás mellett is mindig kiálltatok. - Ray elmosolyodott, mire széles arca tele lett ránccal. - Miért ülsz most, szombaton este egyedül a verandán, Ethan? Komolyan mondom, fiam, aggódom érted.

- Hosszú napom volt.

- Én a te korodban a hosszú napokat hosszú éjszakákkal fejeztem be. Harmincéves vagy, az isten szerelmére. Öregemberek szoktak júniusban szombat esténként a verandán üldögélni. Menj, autózz egyet. Valahol csak kikötsz. - Kacsintott. - Fogadok, mindketten tudjuk, hol.

A hirtelen felharsanó fegyverropogás és a sikoltások hallatán Ethan összerázkódott a székben. Hunyorgott, és a veranda korlátjára meredt. Nem volt ott senki. Hát persze, hogy nincs ott senki, mondta magában, és megrázkódott. Egy pillanatra elbóbiskolt, mindössze ennyi történt, és a videofilm nappaliból kihallatszó zaja felébresztette.

Ekkor lepillantott, és meglátta a füstölgő szivart a kezében. Értetlenül bámult rá. Csak nem álmában vette ki a zsebéből és gyújtott rá? Ez nevetséges, képtelenség. Biztosan még azelőtt rágyújtott, hogy elszundított volna, és nem emlékszik a megszokott, gépies mozdulatokra.

De akkor is, ugyan miért szundított el, ha cseppet sem érzi magát fáradtnak? Sőt, nyugtalannak, idegesnek, nagyon is ébernek érezte magát.

Felállt, megdörzsölte a tarkóját, és fel-alá sétálgatva megmozgatta elgémberedett lábát. Be kellene mennie, leülni, végignézni a filmet, rágcsálni egy kis pattogatott kukoricát, meginni még egy doboz sört. Már éppen az ajtókilincs felé nyúlt, amikor meggondolta magát.

Semmi kedve nem volt ezt a szombat estét a tévé előtt tölteni. Inkább autóba ül, és meglátja, hol köt ki.

Grace már nem is érezte a lábait. Magában folyvást a pincérnői ruhához kötelező magas sarkú cipőt átkozta. Hétköznap nem ilyen szörnyű, mert olyankor mindig van idő arra, hogy az ember néha kilépjen belőle, sőt akár hogy leüljön pár percre. De Shiney sörözője szombat esténként mindig megtelt.

Grace a pulthoz cipelte üres poharakkal és teli hamutartókkal megrakott tálcáját, lepakolt róla, s közben leadta a csaposnak az újabb rendelést.

- Két pohár fehér, két korsó sör, egy gin tonikkal és egy pohár szódavíz citrommal.

Fel kellett emelnie a hangját a lárma és a zenének nevezett zaj miatt, mely utóbbit a tulajdonos által bérelt háromfős zenekar szolgáltatta. Mindig pocsék volt a zene, mivel Shiney sajnálta a pénzt arra, hogy elfogadható zenészeket hívjon.

De ez szemlátomást senkit nem érdekelt.

A szűkös táncparketten egymást lökdöstek a táncolók, amiből a zenekar azt a következtetést vonta le, hogy még hangosabban kell játszania.

Grace feje már zúgott, a háta pedig a basszusgitár ütemére lüktetett.

Miután megkapta a megrendelt italokat, elindult a tálcájával az asztalok közötti szűk folyosón, és abban reménykedett, hogy a divatos ruhákba öltözött fiatal kirándulók nem mérik majd szűkmarkúan a borravalót.

Mosolyogva kiszolgálta őket, bólintott egy vendégnek, hogy vette az újabb korsóra szóló megrendelést, majd a hívásra a következő asztal mellé lépett.

A pihenőig van még tíz perc. Mintha tíz év volna.

- Hé, Gracie!

- Helló, Curtis, Bobbie, hogy vagytok? - Egyszer valamikor a távoli múltban együtt jártak iskolába. Most mindkét férfi az apjának dolgozott, tengeri ételeket csomagoltak. - A szokásost?

- Aha, két csapoltat. - Grace is megkapta Curtistől a szokásosat; gyors, kis paskolást a fenekére. Már nem is foglalkozott vele. Curtistől ez igazán ártalmatlan mozdulat volt, sőt, a kedveskedés egyfajta megnyilvánulása. Az idecsöppenő idegenek némelyikének egyáltalán nem volt ilyen ártalmatlan, kedveskedő keze. - Hogy van az az édes kislányod?

Grace elmosolyodott, mivel ez is egyik oka annak, hogy elviseli a fickó paskolásait. Mindig megkérdezte, hogy van Aubrey.

- Minden nap édesebb. - Meglátta, hogy a másik asztalnál egy kéz emelkedik a magasba, és odaszólt: - Azonnal hozom a söröket.

Korsókkal, mogyorós tálakkal, poharakkal teli tálcát cipelt éppen, amikor Ethan belépett. Grace majdnem elejtette a tálcát. Ethan sosem jött a sörözőbe szombaton este. Hét közben egyszer-egyszer beugrott egy pohár sörre, de ilyenkor, amikor ilyen tömeg és lárma van, soha.

Külsőre nem sok különbség volt közte és a többi férfi vendég között. A farmere kopott, bár tiszta, derekába betűrve a fehér trikó, csizmája ős öreg és kérges. Mégsem volt olyan, mint a többiek - legalábbis nem Grace számára.

Talán karcsú, nyúlánk alakja miatt van, mely egy táncos könnyedségével talált magának utat a tömegben. Veleszületett elegancia, gondolta Grace, az a fajta, melyet nem lehet tanítani, mégis olyan elképesztően férfias. Ethan úgy járt, mintha mindig hajó fedélzetén lépkedne.

Lehet, hogy az arca miatt, mely csontos, markáns és már-már jóképű. Vagy a szeme miatt, mely mindig tiszta, mindig elgondolkodó, olyan komoly, hogy mindig mintha másodpercekbe telne, hogy a mosolyra húzódó száj nyomában a szemek is mosolyogjanak.

Grace kivitte az újabb adag italokat, begyűjtötte a pénzt, újabb rendeléseket vett fel. A szeme sarkából pedig figyelte, hogy Ethan a pulthoz nyomakszik, ahhoz a helyhez, ahol Grace a rendeléseket leadja.

A lány meg is feledkezett az olyan sóváran várt pihenőről.

- Három korsó, egy üveg Mich, jég. - Szórakozottan félresöpörte a frufruját, és elmosolyodott. - Szia, Ethan.

- Jó tömeg van.

- Nyári szombat. Le akarsz ülni?

- Á, nem. Jó itt.

A csaposnak szüksége volt pár percre, hogy összeállítsa a rendelt italokat, így Grace-nek is volt szusszanásnyi ideje.

- Steve-nek nincs egy szabad perce sem, de hamarosan ideér.

- Ó, nem sietek sehová - mondta Ethan. Rendszerint megpróbált nem gondolni a lány fenekére simuló rövid szoknyára, a fekete neccharisnyába bújtatott hosszú, karcsú lábakra, a magas sarkú cipős keskeny lábfejre. Ma este azonban semmi ilyesféle erőfeszítést nem tett.

Abban a pillanatban nagyon is jól el tudta volna magyarázni Sethnek, mi az a nagy felhajtás a mellek miatt. Grace mellei kicsik voltak és fitosak, s az ívből megmutatkozott egy kicsi a mély kivágású felsőrész fölött.

Hirtelen égető szomjúságot érzett egy sör után.

- Van egyáltalán idő arra, hogy leülj?

A lány kis ideig nem válaszolt. Mintha teljesen kiüresedett volna a feje, úgy mérte végig Ethant az elgondolkodó pillantásával. - Öö… igen, mindjárt pihenhetek egy kicsit. - Ügyetlen kézzel rakta a tálcára a megrendelt italokat. - Szeretek kimenni, hogy ne is halljam ezt a lármát. - Igyekezett fesztelennek látszani, a zenekar felé fordította a pillantását, mire Ethan szája mosolyra húzódott.

- Lehet ennél rosszabb a helyzet?

- Ó, igen. Ezek a fiúk egészen borzalmasak. - Grace megemelte a tálcát, és elindult az asztalok között.

Ethan a sörét kortyolgatta, melyet Steve tett elé, és Grace-t figyelte. Nézte a lábát, a csípője mozgását követő idétlen, mégis elképesztően szexi masni imbolygását. Ahogyan a tálcát egyensúlyozva behajlítja a térdét, és az asztalokra teszi az italokat.

Résnyire húzott szemmel azt is látta, ahogyan Curtis tréfálkozva ismét megpaskolta Grace fenekét.

Még keskenyebbre húzódott a szeme, amikor egy megfakult Jim Morrison pólós idegen megfogta a lány csuklóját, és közelebb húzta őt magához. Látta, hogy Grace gépesen elmosolyodik, és nemet int. Ethan már ellökte magát a pulttól, bár még nem tudta, mit akar tenni, amikor a férfi elengedte Grace csuklóját.

A lány visszatért a tálcájával, és most Ethan fogta meg a csuklóját. - Tarts pihenőt.

- Tessék?- Én… - Grace megdöbbenésére Ethan ellentmondást nem tűrően kifelé húzta a teremből. - Ethan, tényleg meg kell…

- Tarts pihenőt - mondta a férfi újra, és egy lökéssel kinyitotta az ajtót.

Odakinn tiszta és friss volt a levegő, az éjszaka meleg volt, szellő lengedezett. Amint becsukódott mögöttük az ajtó, a lárma halk morajjá csendesedett, és megszűnt a füst, az izzadság és a sör szaga.

- Nem volna szabad itt dolgoznod.

Grace meglepetten bámult Ethanre. Maga a kijelentés is meglehetősen furcsán hangzott, a férfi határozottan dühös hangja pedig érthetetlen volt.

- Tessék?

- Jól hallottad, Grace. - Ethan a zsebébe süllyesztette mindkét kezét, nem tudván, hogy mit kezdjen velük. Ha szabadon maradtak volna, talán újra megragadták volna a lányt. - Ez így nem helyes.

- Nem helyes? - ismételte Grace értetlenül.

- Gyereked van, az ég szerelmére. Hogy néz az ki, hogy felszolgálsz, maskarába öltözöl, bárki hozzád érhet? Az a fickó ott benn gyakorlatilag bedugta az arcát a blúzodba.

- Dehogyis. - Grace azt sem tudta, elkeseredjen-e, vagy mulasson a férfi szavain. Megrázta a fejét. - Az ég szerelmére, Ethan, mind ezt csinálják. Nincs abban semmi.

- Curtis hozzáért a fenekedhez.

Grace-t most már nem mulattatták, inkább ingerelték Ethan szavai.

- Tudom, hol volt a keze, és ha zavart volna, félrelököm.

Ethan mélyet lélegzett. Ezt a beszélgetést ő kezdte, akár jól tette, akár nem, hát neki kell befejeznie. - Nem volna szabad félmeztelenül holmi sörözőkben felszolgálnod, vagy bárki kezét félrelöknöd. Otthon volna a helyed Aubrey mellett.

Grace pillantásában szikrázó haraggá fokozódott az enyhe ingerültség.

- Ó, szerinted így volna helyes, ez a megfontolt véleményed? Hát nagyon köszönöm, hogy megosztottad velem. Tájékoztatásul közlöm veled, hogy ha nem dolgoznék, ráadásul egyáltalán nem félmeztelenül, akkor nem volna otthonom.

- Van munkád - erősködött Ethan makacsul. - Takarítasz.

- Így van. Takarítok, felszolgálok, és időnként rákot válogatok. Ilyen fantasztikusan szakképzett és sokoldalú vagyok. És fizetem a lakbért, a biztosítást, orvosi költségeket, rezsit, és a lányt, aki Aubreyra vigyáz. Élelmet vásárolok, meg ruhákat és benzint. Gondoskodom magamról és a lányomról. Semmi szükségem arra, hogy te itt megjelenj, és közöld velem, hogy ez így nem helyes.

- Én csak azt mondom…

- Hallottam, mit mondtál. - Grace sarka lüktetett, és egyszeriben agyonhajszolt teste minden kis nyilallását érezte. De még ennél is kellemetlenebbnek érezte, hogy Ethan lenézi azért, hogy ilyen módon teremti elő a megélhetését. - Koktélokat szolgálok fel, és közben a pasik a lábamat bámulják. Ha tetszik nekik, talán nagyobb borravalót adnak. Ha pedig nagyobb borravalót kapok, vehetek a kislányomnak valamit, aminek örül. Hát csak bámuljanak, ahogy akarnak. És komolyan mondom, egyetlen vágyam, hogy bárcsak teltebb volna a testem, hogy kitöltse ezt a rohadt ruhát, mert akkor jobban keresnék.

Ethan egy pillanatig meg sem tudott szólalni, össze kellett szednie a gondolatait. Grace arca piros volt a méregtől, de a szeme olyan fáradtságról árulkodott, hogy Ethannek elszorult a szíve.

- Olcsón kiárusítod magad, Grace - szólalt meg halkan.

- Pontosan tudom, mennyit érek, Ethan. - A lány felvetette az állát. - Az utolsó pennyig. És most vége a pihenőmnek.

Megfordult lüktető sarkán, és visszament a zajos, cigarettafüstös terembe.

Harmadik fejezet

- A nyuszi is jön.

- Jól van kicsim, visszük a nyuszit is. - Mindig olyan, mintha kirándulni mennénk, gondolta Grace. Csak a hátsó udvari homokozóhoz indultak, de Aubrey minden alkalommal megkövetelte, hogy vigyék az összes plüssállatkát is.

A probléma megoldására Grace egy óriási bevásárlószatyrot rendszeresített. Volt benne egy medve, két kutya, egy hal és egy jóformán foszlányokban lógó cica. Most már a nyuszinak is mellettük a helye. Grace szeme égett a kialvatlanságtól, mégis széles mosolyra húzódott a szája, amikor a kislány megpróbálta felemelni a nagy szatyrot.

- Majd én viszem, kis szívem.

- Nem, én.

Ez Aubrey kedvenc fordulata, gondolta Grace. A kislány egyedül szeretett csinálni mindent, akkor is, ha valaki más sokkal gyorsabban elvégezhette volna a dolgot. Vajon honnan vette ezt, morfondírozott Grace, és felnevetett.

- Rendben, akkor vigyük ki a teljes legénységet. Kinyitotta a szúnyoghálós ajtót, mely kicsit nyikorgott, arra emlékeztetve Grace-t hogy ezt is meg kell olajozni, és megvárta, amíg Aubrey kivonszolja a szatyrot a hátsó verandára.

Grace kicsinosította a verandát azzal, hogy világoskékre festette, és rózsaszín meg fehér cserepes muskátlival díszítette. Úgy képzelte, hogy csupán átmenetileg bérlik ezt a kis házat, mégsem akarta érezni ezt az átmenetiséget. Szerette volna, hogy otthon érezzék benne magukat. Legalábbis addig, amíg össze nem gyűjt annyi pénzt, hogy befizetheti az előleget egy saját otthonra.

A szobák elég picik voltak, de Grace úgy oldotta meg ezt a problémát - amivel egyúttal a bankszámláját is kímélte -, hogy a lehető legkevesebb bútorral rendezte be őket. Többnyire a leértékelt áruk boltjában vásárolt, majd átfestette, új huzattal látta el, vagy letapétázta a holmit, hogy a magáénak érezzen minden darabot.

Grace ezt tartotta a legfontosabbnak hogy a magáénak érezze azt, ami az övé.

A házban elöregedtek a csövek, egy-egy heves eső után beázott a tető, az ablakok huzatosak voltak. De volt két hálószoba, és ez fontos. Azt akarta, hogy a kislányának legyen saját szobája, egy világos, derűs helyiség. Erről ő maga gondoskodott azzal, hogy a falat maga tapétázta, a magas szegélyléceket lefestette, és az ablak elé vidám függönyt akasztott.

A szíve szakadt a gondolatra, hogy hamarosan meg kell válnia Aubrey kiságyától, és szokványos gyerekágyat kell a szobába állítania.

- Óvatosan a lépcsőn - szólt Grace a kislány után, aki vékony lábacskáit minden egyes lépcsőfokon egymás mellé téve, lefelé indult. Amint leért, a szatyrot vonszolva, boldog sikkantások közepette futásnak eredt.

Imádta a homokozót. Grace büszkén nézett a gyermek után, aki a megszokott nyílegyenes úton a homokozó felé tartott. A homokozót maga Grace készítette hulladék palánkokból, melyeket színesre festett, majd puha homokkal töltötte meg a keretet. Benne hevertek a lapátok, vödrök, nagy műanyagautók, de tudta, hogy Aubrey addig hozzájuk sem nyúl, amíg ki nem ülteti szép sorban a plüssállatait.

Egy napon, fogadkozott Grace, igazi kiskutyája lesz Aubreynak, és lesz tágas szobája is, ahol esős, hűvös délutánokon meglátogathatják a barátai.

Grace leguggolt, úgy nézte a kislányt, amint gondosan leülteti a játékállatokat a fehér homokban. - Te itt ülsz szépen, és játszol, amíg én lenyírom a füvet. Megígéred?

- Jó - fordította felfelé mosolygó, gödröcskés arcát a kislány. - Te is játszol.

- Hamarosan. - Grace megsimogatta Aubrey fürtjeit. Soha nem tudott betelni ennek a csodának az érintésével, aki az ő kislánya volt. Mielőtt felállt volna, az anyák szokásos veszélyt kutató pillantásával végigpásztázta a környéket.

Az udvart kerítés vette körül, és a kapura ő maga erősítette fel a biztonsági zárat, mivel Aubrey igen kíváncsi gyermek volt. Bimbózó indák szőtték be a kerítés Clutterék kertjével határos részét, melyet nyár végére dúsan borítanak majd a virágok.

A szomszédban tökéletes a nyugalom, jegyezte meg magában Grace. Vasárnap kora reggel mit is csinálhatnának a szomszédai, mint lustálkodnak egy kicsit, és a reggelivel foglalatoskodnak. Julie Cutter, a szomszédék legidősebb lánya fontos személy Grace életében, ugyanis rendszerint ő vigyáz Aubreyra.

Grace felfedezte, hogy Julie anyja, Irene kertészkedett kicsit az előző nap. Sem a virágágyásokban, sem a zöldségek között nem volt látható egyetlen szál gaz sem. Grace némi bűntudattal futtatta végig a pillantását a saját hátsó kertjén, ahol Aubreyval együtt elültetett néhány paradicsomtövet, babot, répát. Ott bezzeg van gaz bőven, gondolta sóhajtva. Rendbe teszi kicsit, ha végzett a fűnyírással. A jó ég tudja, miből gondolta, hogy lesz ideje a kertet gondozni. De azért nagyon jó mulatság volt felásni a kis földdarabot, és magvakat szórni bele a kislánya segítségével.

Ugyanilyen jó mulatság lenne a homokozóban várakat építeni, és mindenfélét játszani. De nem most, dorgálta Grace önmagát, és felállt. A fű már csaknem bokáig ér. Mondhatná, hogy bérelt ház bérelt füve, de most mégiscsak az övé, ő felelős azért, hogy hogyan néz ki. Ne mondja senki, hogy Grace Monroe nem gondozza a kertjét.

Az ős öreg, használtan vett fűnyírót egy ugyancsak ős öreg műanyagtakaró alatt tartotta. Szokása szerint előbb a benzinszintet ellenőrizte, aztán a válla fölött hátrapillantott, hogy Aubrey körül minden rendben van-e. Aztán mindkét kezével megmarkolta az indítózsinórt, és hirtelen megrántotta. Válaszul rekedtes köhögés hallatszott a motorból.

- Jaj, ne járasd velem a bolondját ma reggel. - Már nem is számolta, hányszor szerelgette, babrálta az öreg gépet, hányszor csapott a fedelére rosszkedvűen. Megmozgatta a vállát, és újra a kezébe vette a zsinórt, megrántotta, aztán megint megrántotta, míg végül lemondóan a földre ejtette, és az ujjait a szemére szorította. Tudhattam volna előre.

- Valami baj van?

Hátrafordult. A tegnap esti vitájuk után Ethan lett volna az utolsó, akinek a megjelenésére Grace ma délelőtt számított. Nem örült neki, kiváltképp, mivel elhitette magával, hogy haragudnia kell a férfira. Ráadásul eszébe jutott, hogy néz ki: kopott szürke sortot vett fel reggel, és egy agyonmosott pólót, az arcán egy csepp festék sincs, még a haját sem fésülte meg.

A csudába is, udvari munkához öltözött, nem vendégfogadásra.

- Á, meg tudom javítani. - Azzal lyukas tornacipőbe bújtatott lábát szilárdan megvetette a fűnyíró mellett, és ismét megrántotta a zsinórt. Majdnem beindult a motor, de csak majdnem.

- Hagyd egy kicsit pihenni. Így csak lefullad.

A gyújtózsinór ezúttal gyanúsan sziszegett.

- Be tudom indítani a saját fűnyírómat.

- Biztosan, ha nem vagy ideges. - Ethan, fakó farmerében, és könyékig feltűrt munkásingben, beszéd közben a szokásos könnyed mozgásával közelebb sétált.

Csöngetett, de amikor senki nem nyitott ajtót, hátrajött. És az illendőnél kicsit hosszasabban nézte a fűnyíróval bajlódó lányt. Olyan helyesen mozog.

Ethan éjszakája nyugtalan volt, gondolkodott a történteken, végül arra az elhatározásra jutott, hogy valamiképpen ki kell engesztelnie Grace-t. Még reggel is sokáig töprengett a módján. Aztán itt meglátta őt, hosszú, karcsú karját, lábát, melyeket aranybarnára sötétített a nap, szőke haját, finom kezét. És egyszerűen csak nézni akarta.

- Nem vagyok ideges - sziszegte Grace, és már maga a hangnem is meghazudtolta szavait. Ethan egyenesen a lány szemébe nézett.

- Figyelj, Grace…

- Eeee-than! - harsant hirtelen Aubrey örömujjongása, s a kislány már ki is pattant a homokozóból, és kitárt karokkal, boldog arccal a férfi felé futott.

Ethan felkapta a kislányt, és néhányszor ide-oda lendítette a levegőben.

- Szia, Aubrey.

- Gyere játszani.

- Tudod, én…

- Puszit.

Úgy csücsörítette a pici száját, hogy Ethan felnevetett, és megcsipkedte a kislány arcát.

-  Na, jó! - kiáltotta Aubrey, és sarkon fordult, s visszafutott a homokozóba.

- Figyelj, Grace, bocs, ha netán megbántottalak tegnap este.

Az, hogy Grace szíve egészen ellágyult, amikor az imént a kislányát felkapó férfit nézte, csak még szilárdabbá tette az elszántságát. - Ha netán?

Ethan szemlátomást zavartan egyik lábáról a másikra állt. - Úgy értettem, hogy…

A magyarázkodását Aubrey szakította félbe azzal, hogy kedvenc plüsskutyájával visszarohant a férfihoz.

- Puszit - mondta határozottan, és felnyújtotta a játékállatot. Ethan engedelmeskedett, mire a kislány újra elszáguldott.

- Csak azt akartam mondani, hogy…

- Szerintem elmondtad, amit akartál, Ethan.

Köti az ebet a karóhoz, gondolta Ethan, és sóhajtott egyet. Mindig is ilyen volt.

-  Nem mondtam el jól. Sokszor nem fejezem ki magamat jól. Utálom látni, hogy agyonhajtod magad. - Elhallgatott, teljesítette Aubrey kívánságát. Ezúttal a plüssmedvének kellett puszit adni, de aztán folytatta.

- Aggódom érted. Ennyi.

Grace felvetette az állát.

- Miért?

- Miért? - kérdezett vissza Ethan elhűlve. Lehajolt, hogy puszit adjon a plüss nyuszinak, melyet Aubrey a térdéhez ütögetett. - Én csak… mert…

- Mert nő vagyok? - kérdezte Grace. - Mert egyedül nevelem a lányomat? Mert az apám szerint bemocskoltam a család nevét nemcsak azzal, hogy kénytelen voltam férjhez menni, de azzal is, hogy elváltam?

- Dehogy - mondta Ethan közelebb lépve, miközben szórakozottan puszit lehelt a macskára, melyet Aubrey tartott felé. - Hanem mert nagyon régóta ismerlek, és emiatt jóformán az életemhez tartozol. És mert talán túlságosan önfejű vagy túlságosan büszke vagy ahhoz, hogy meglásd, ha valaki egyszerűen csak azt szeretné, hogy könnyebb legyen az életed.

Grace már éppen el akarta mondani, hogy ez milyen jól esik neki, és már éppen kezdett ellágyulni, amikor Ethan folytatta.

- És nem tetszett, hogy mindenféle alakok tapogattak a mancsukkal.

- Tapogattak - Grace kihúzta a hátát, felvetette az állát. - Nem tapogattak, Ethan. Ha meg tapogatnak, tudom, mit kell tennem.

- Ne kapd fel megint a vizet. - Ethan megdörzsölte az állát, és visszafojtott egy sóhajtást. Semmi értelme egy nővel vitatkozni, gondolta, úgyis mindig ő győz. Csak azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek, és talán…

- Puszit! - kiáltotta Aubrey követelőzően, és Ethan lábába csimpaszkodott.

Ethan megszokott mozdulattal felemelte a kislányt, a karjára ültette, és megcsókolta az arcát. - Azt akartam mondani…

- Most a mamát puszild meg - ugrándozott a gyerek a férfi karján, és két kis kezével a férfi száját nyomogatta, hogy csücsörítésre késztesse. - Puszit a mamának.

- Aubrey! - szólt rá a kislányra Grace, és el akarta venni Ethantől, de a gyerek a férfi ingébe csimpaszkodott. - Hagyd békén Ethant!

Aubrey erre taktikát változtatott. Fejét a férfi vállára hajtotta és édesen rámosolygott, s egyik kezével a nyakába kapaszkodott, miközben Grace megpróbálta elvenni onnan. - Puszild meg a mamát - duruzsolta a kislány, és Ethanre nézett.

Ha Grace egyszerűen csak felnevetett volna, s nem tűnik olyan zavartnak és kicsit idegesnek, akkor Ethan nyilván adott volna neki egy könnyed puszit, hogy pontot tegyenek a dolog végére. Csakhogy Grace elpirult - és olyan jól állt neki. Kerülte Ethan pillantását, zihálva lélegzett.

Ethan látta, hogy a lány az alsó ajkába harap, s úgy döntött, hogy egészen más megoldást talál.

Átölelte Grace vállát úgy, hogy Aubrey kettejük között volt. - Így könnyebb lesz - mondta, és az ajkát könnyedén Grace ajkához illesztette.

De nem volt könnyebb. A lány szíve hevesen vert. Az a valami aligha volt nevezhető puszinak már azelőtt vége volt, hogy elkezdődött volna. Voltaképpen csak az ajkuk bőre ért egymáshoz egy rövid pillanatra. Mégis olyan ígéretet hordozott magában, amelytől Grace kétségbeesetten reménykedni kezdett.

Ethan régóta ismeri Grace-t, de az ajka még soha nem érintette meg a lány ajkát. Most e röpke élmény hatására azon kezdett el tűnődni, hogy vajon miért várt ezzel ilyen sokáig. És megijedt, hogy a tűnődés mindent megváltoztathat.

Aubrey ujjongva tapsikolt, de Ethan jóformán nem is hallotta. Csak Grace fátyolos zöld szemét látta, s arcuk egészen közel volt egymáshoz. Olyan közel, hogy csak kicsit kellett előrehajolnia, hogy ismét érezze azt az édes ízt. De most nem csak futólag, gondolta, miközben Grace ajka remegve kissé szétnyílt, ahogy levegőt vett.

- Most én! - kiáltott fel Aubrey, és apró, puha szájacskáját először az anyja, majd Ethan arcához érintette. - Menjünk játszani.

Grace feje hátrarándult, mintha bábu volna, melynek zsinórjait hirtelen megrántották. Elpárolgott a rózsaszín köd, mely lassan már leereszkedett a tudatára.

- Mindjárt megyünk, kicsim. - Egy gyors mozdulattal levette a kislányt Ethan karjáról, s a földre állította. - Most menj, és építs egy szép várat, ahol ellakhatunk. - Gyengéden megpaskolta Aubrey fenekét, mire a gyermek futásnak eredt.

Aztán Grace megköszörülte a torkát. - Nagyon jól bánsz vele, Ethan. Úgy örülök neki.

A férfi úgy határozott, hogy jelen körülmények között a legjobb, ha megint zsebre dugja a kezét. Nem tudott vele mit kezdeni.

- Aranyos kislány - mondta könnyedséget erőltetve a hangjába, és megfordult, hogy lássa a homokozóban játszó gyermeket.

- Csak kicsit nehezen kezelhető. - Grace igyekezett visszanyerni magabiztosságát, és kitalálni, hogy mi legyen a következő lépés. - Felejtsük el, ami tegnap este történt, Ethan. Tudom, hogy jót akartál. Csak hát a valóság nem mindig olyan, amilyennek szeretnénk.

Ethan megfordult és nyugodt tekintetét Grace arcára szegezte.

- Milyennek szeretnéd, Grace?

- Számomra a legfontosabb, hogy Aubreynak otthona legyen és családja. Azt hiszem, közel járok ehhez.

A férfi megrázta a fejét. - Úgy értem, magadnak mit szeretnél.

- Aubreyn kívül? - Grace a kislánya felé nézett és elmosolyodott. - Már nem is tudom. Ebben a pillanatban szeretném lenyírni a füvet, és kigyomlálni a zöldséges kertet. Köszönöm, hogy idejöttél ma. - Elfordult, és nekikészülődött, hogy ismét megpróbálkozzon a gyújtózsinórral. - Holnap megyek hozzátok.

Meg sem mozdult, amikor a férfi keze a kezére nehezedett.

- Majd én lenyírom a füvet.

- Én is meg tudom csinálni.

Még ezt a nyavalyás fűnyírót sem tudta beindítani, gondolta Ethan, de volt annyi esze, hogy ne mondja ki hangosan.

- Nem mondtam, hogy nem tudod megcsinálni. Azt mondtam, majd én megcsinálom.

Grace nem fordult meg, nem kockáztatta, hogy szembeforduljon a férfival, és ismét olyan közel álljanak egymáshoz, szemtől szembe.

- Van dolgod neked is.

- Grace, itt fogunk állni egész nap, és azon vitatkozunk, hogy ki nyírja le a füvet? Ennyi idő alatt már kétszer is végeztem volna vele, te meg kigyomlálhatnád a gazt a futóbabod közül, nehogy megfulladjon.

- Azt is terveztem - mondta a lány vékony hangon. Még mindig nem mozdultak, álltak a fűnyíró fölé hajolva. Grace testét egészen megbénította a férfi iránt érzett megszokott vágyakozás.

- Menj, és csináld - mormolta Ethan, és azt kívánta, bárcsak megmozdulna a lány. Ha nem teszi, ha húzza még az időt, akkor nem tud ellenállni a kísértésnek, hogy megérintse. Mégpedig olyan helyeken, ahol a kezének nincs semmi keresnivalója.

- Rendben - szólt Grace, és eszeveszettül dobogó szívvel, oldalra lépve kibújt a férfi meghajló teste alól. Kösz, hogy segítesz. - Az alsó ajkába harapott, nehogy rákezdjen az üres locsogásra. Megfordult, kissé elmosolyodott, és közömbösséget színlelve azt mondta: - Biztos megint a porlasztóval van baj. Hozok szerszámokat.

Ethan szó nélkül lehajolt, megmarkolta a zsinórt, és kétszer erőteljesen megrántotta. A motor pöfögve beindult. - Működik ez - mondta halkan, mikor látta, hogy Grace zavarba jön, s a szája elkeskenyedik.

- Tényleg működik - jegyezte meg a lány, s igyekezett elhessegetni a bosszúságát, és sietősen a zöldségágyas felé indult.

Lehajolt, gondolta Ethan, miközben nekilátott az első sávnak. Lehajolt abban a vékony sortban, és neki szaporán kellett szednie a levegőt.

Grace-nek fogalma sincs arról, morfondírozott tovább Ethan, hogy mit jelent számára, ha odaáll elé azzal a kis fenekével. Hogy milyen hatással van a rendszerint nyugodt vérmérsékletére, ha a hosszú, csupasz lábai az övéhez érnek.

Való igaz, gyereke van - Ethan erre mindig szigorúan figyelmeztette önmagát, valahányszor sötét, veszélyes gondolatai támadtak -, ő ennek ellenére továbbra is olyan ártatlannak látta a lányt, mint tizennégy éves korában.

Amikor Ethannek először támadtak Grace-szel kapcsolatban sötét és veszélyes gondolatai.

Akkor igyekezett megszabadulni tőlük. Végtére is a lány akkor még kisgyermek volt. És egy olyan férfi, akinek olyan múltja van, mint neki, nem is álmodhat arról, hogy egy ilyen ártatlan teremtéshez érjen. A lány barátságába férkőzött, és megpróbált azzal megelégedni. Azzal hitegette magát, hogy továbbra is barátok maradhatnak. Csakhogy az utóbbi időben egyre gyakrabban és egyre hevesebben szállták meg ezek a gondolatok. Olykor arra is képtelen volt, hogy uralkodjon rajtuk.

Éppen elég bonyolult mindkettejük élete, figyelmeztette Ethan önmagát gondolatban. Most is csak lenyírja Grace kertjében a füvet, esetleg segít a gyomlálásban. Ha marad idő, felajánlja, hogy beviszi őket a városba eperfagyit enni. Aubrey kedvence az eperfagyi volt.

Aztán meg ki kell mennie a műhelybe, és dolgozni. Ráadásul ma az ő feladata a főzés, tehát még ezzel a kellemetlenséggel is meg kell birkóznia.

Hát igen, igaz, hogy gyereke van, gondolta Ethan, amikor Grace mélyre hajolt, hogy kitépjen egy makacs pitypangot a földből, de azért gyönyörűek a lábai.

Grace sejtette, hogy nem lett volna szabad kötélnek állnia, hogy bemenjenek a városba fagylaltozni. Át kellett alakítania az egész nap menetrendjét, át kellett öltöznie, és több időt kellett Ethan társaságában töltenie, mint amennyit jelenlegi zaklatott lelkiállapotában megengedhetett volna magának.

De hát Aubrey rajong az ilyen kis kirándulásokért és a csemegékért, ezért képtelenség lett volna nemet mondani.

St. Chris csupán egy mérföldnyire volt, de a nyugodt kertvárosból mégiscsak a zajos tengerpartra hajtottak. Az ajándékboltok most a hét minden napján nyitva vannak, hogy kihasználják a turistaszezont. Mindenfelé párok és családok sétálgattak emléktárgyakkal teli zacskókkal.

Az ég ragyogó kék színét visszatükrözte az öböl vize, csónakázásra csábítva az embereket. Néhány vasárnapi tengerész összekuszálta a Sunfish köteleit, csak úgy csattogtak a vitorlák. Mindenesetre szemlátomást pompásan mulattak.

Grace sült hal, olvadó cukor és napvédő krémek illatát érezte, s mindenek előtt a tengerillatot.

Itt nőtt fel az öböl partján, itt nézte elmélázva a kis hajókat, vagy éppen a fedélzetükön utazott. Szabadon futkosott a dokkokban, s egyik boltból ki, a másikba be. Az anyja szoknyája mellett tanulta meg a rákot válogatni, ügyesen, gyorsan kiszedegetni a finom, húsos példányokat, melyeket aztán lehet csomagolni, és a világ minden tájára elszállítani.

Nem volt terhére a munka, és mindig szabadnak érezte magát. A családja jól élt, ha nem is fényűzően. Az apja nagyon vigyázott rá, hogy ne rontsa el a család nőtagjait sok ajnározással. Ennek ellenére, noha mindig a maga útját járta, kedves és szerető apa volt. És soha nem éreztette Grace-szel, hogy neheztelne, amiért lányunokát szült neki, nem fiút, aki tovább vihetné a család nevét.

Végső soron azonban Grace mégiscsak csalódást okozott neki.

A lány felkapta Aubreyt, a csípőjére ültette, és orrát a kislány orrához dörzsölte.

- Milyen tömeg van ma - jegyezte meg.

- Mintha minden nyáron többen jönnének - válaszolta Ethan, de a hangjában nem volt neheztelés. A szűkös telek miatt szükségük volt a nyári kirándulókra. - Úgy hallom, Bingham kibővíti az éttermét, és kidíszíti, hogy még többen jöjjenek egész évben.

- Északról hozott szakácsot is, és megjelentetett egy beszélgetést a Washington Post mellékletében. - Grace meghintáztatta Aubreyt a csípőjén. - A Kócsag az egyetlen színvonalas étterem a környéken. A városnak is jól jön, ha kicsinosítják. Mindig oda mentünk, ha valamit ünnepeltünk.

Letette Aubreyt a földre, és igyekezett elhessegetni a gondolatot, hogy évek óta nem látta belülről azt az éttermet. Megfogta a kislánya kezét, és hagyta, hadd vonszolja maga után Crawford fagylaltozója felé.

Ez is St. Chris jellemzői közé tartozott, ahol fagylaltot, hideg üdítőt és elvihető tenger gyümölcse szendvicseket lehetett venni. Mivel délre járt az idő, a kis büfében nagy volt a forgalom. Grace nem akarta elrontani a mulatságot azzal, hogy fagylalt helyett inkább szendvicset rendeljen.

- No nézd csak, Ethan, Grace! Szia, kicsi Aubrey - mosolygott rájuk Liz Crawford, miközben nagy gonddal összeállított egy szendvicset. Ethannel járt iskolába, rövid ideig randiztak is, ami mindkettőjük számára kedves emlék maradt.

Liz ma már két gyermek tömzsi, szeplős mamája, a férje pedig Crawford Junior, akit azért hív így mindenki, hogy az apjától megkülönböztesse.

A madárijesztő soványságú Junior fütyörészve kezelte a pénztárgépet, és üdvözlésképpen a homlokához emelte két ujját, mintha tisztelegne.

- Nagy a forgalom - jegyezte meg Ethan, miközben a pulthoz tolakodott.

- Ne is mondd - forgatta a szemét Liz, és két másikkal együtt átnyújtotta a pult felett az egyik vendégnek a kész szendvicset. - Ebédeltek?

- Fagyit kérünk - jelentette be Aubrey határozottan. - Eprest.

- Gyere, mondd el Crawford mamának, mit kérsz. Te Ethan, Seth járt itt nemrég Dannyvel és Willel. Komolyan mondom, úgy nőnek ezek a gyerekek, mint nyáron a gaz. Egész rakomány szendvicset meg szódát pakoltak föl. Azt mondták, a hajóépítő műhelyedben dolgoznak.

Ethannek hirtelen bűntudata támadt, mert eszébe jutott, hogy Phillip nem csupán a műhelyben dolgozik, de ráadásul három zabolátlan fiúra is felügyel.

- Én is megyek hamarosan.

- Ethan, ha nincs most időd… - kezdte Grace.

- Hogyne volna időm egy csinos lánnyal fagylaltozni - szakította félbe Ethan, és felemelte Aubreyt, hogy a kislány megszemlélhesse a színes fagylaltkrémmel teli tartályokat.

Liz felvette a következő rendelést, és felvont szemöldökkel, sokatmondó pillantással a férjére nézett. Ethan Quinn és Grace Monroe. No, mi erről a véleményed?

Azok hárman a fagylaltjaikkal együtt kimentek a szabadba, ahol friss szellő lengedezett a víz felől, és ahol le lehetett ülni azon padok egyikére, melyekért hajdan a városatyák kampányoltak. Grace jó csomó papírszalvétával a kezében, a térdére ültette Aubreyt.

- Volt idő, amikor az ember csak ismerősökkel találkozott itt - mormolta Grace. - Crawford mama a pult mögött ült, és ponyvaregényt olvasott. - Grace egy szalvétával letörölte a hideg fagylaltcseppet, mely Aubrey tölcsérjéről pottyant a combjára, a sort széle mellé. Előbb a szélét nyald, kicsim, mert gyorsan olvad.

- Te is mindig eperfagyit ettél.

- Hmm?

- Úgy emlékszem - mondta Ethan, s maga is elcsodálkozott, milyen tisztán él emlékezetében a kép -, te is mindig eperfagyit kértél. Meg szőlőkelyhet.

- Azt hiszem, igen. - Grace napszemüvege lecsúszott, amint lehajolt, hogy újabb fagylaltpettyeket töröljön le a combjáról. - Ha az ember megkapta az eperfagyiját meg a szőlőkelyhét, minden olyan egyszerűnek tűnt.

- Van, ami mindig egyszerű. - Mivel Grace mindkét keze tele volt, Ethan segített feltolni a napszemüveget a helyére, s mintha valami megcsillant volna a sötét lencsék mögött a lány szemében. - Van, ami nem.

Ethan a saját fagylaltadagját nyalogatva kibámult a víz felé. Jobb, ha azt nézem, nem Grace rózsaszín nyelvét, amint a fagyiját nyalogatja, gondolta.

- Vasárnaponként mi is lejöttünk ide néha - idézte fel Ethan a gyermekkori emléket. - Mindannyian bezsúfolódtunk a kocsiba, és bejöttünk a városba egy fagyira vagy szendvicsre, vagy csak megnézni, mi újság van. Anya és apa szívesen üldögélt valamelyik napernyős asztal mellett az étteremnél, és limonádét ittak.

- Nekem nagyon hiányoznak - mondta Grace halkan. - Tudom, hogy nektek is. Amikor egy télen tüdőgyulladásom volt… emlékszem anyádra és az én mamámra. Valahányszor felébredtem, valamelyikük mindig ott volt az ágyam mellett. Quinn doktornőnél kedvesebb embert nem sokat ismertem. Az én mamám…

Elhallgatott és megrázta a fejét.

- Igen?

- Nem akarlak elszomorítani.

- Nem szomorítasz el. Mit akartál mondani?

- A mamám minden tavasszal kimegy a temetődbe, és virágot visz anyád sírjára. Én is vele tartok. Amíg először ki nem mentünk, nem is gondoltam, hogy anyám ennyire szerette őt.

- Mindig törtem a fejem, ki tehette oda azokat a virágokat. Jó, hogy tudom. A szóbeszéd.. amit egyesek az apámról beszélnek, felforralná az ír vérét. Biztos vagyok benne, hogy egy-két embert már helyre tett volna.

- De ez rád nem jellemző, Ethan. A magad módján kell kezelned ezt az ügyet.

- Mindketten azt kívánnák, hogy Seth javát tartsuk szem előtt. Az a legfontosabb.

- Hiszen ezt is teszitek. Valahányszor látom, Seth mindig vidámabbnak tűnik. Olyan búskomor volt, amikor először megjelent itt. Quinn professzor megtette, amit tehetett ebben az ügyben, de neki is voltak gondjai. Te is tudod, micsoda problémái voltak, Ethan.

- Igen. - A férfi bűntudatot érzett, mely nehéz kőként nyomta a szívét. - Tudom.

- Na, mégiscsak elszomorítottalak. - Grace oldalra fordult, s a mozdulat közben összeütődött a térdük. Bármi nyomasztotta is, az sosem miattad volt. Erős, biztonságos fény voltál az életében. Mindenki tisztában volt vele.

- Ha többet kérdezősködtem volna… - kezdte Ethan tétován.

- Nem jellemző rád - ismételte meg Grace, és megfeledkezvén arról, hogy fagylalttól ragacsos a keze, megérintette vele a férfi arcát. - Úgy gondoltad, hogy elmondja, amit akar, ha maga már megemésztette a dolgot.

- De akkor már túl késő volt.

- Sosem késő. - A lány ujjai könnyedén végigfutottak Ethan állán. - Mindig van esély. Nem hiszem, hogy volna kedvem reggelente felkelni, ha nem hinném, hogy van esély. Ne aggódj - mondta halkan.

Ethan megindultan megfogta Grace kezét. Érezte, hogy a lelke mélyén valami megmozdul, kinyílik. Abban a pillanatban Aubrey sikoltott fel boldogan.

-    Nagypapa!

Grace keze megremegett, aztán, mintha kődarab volna, lehullott az ölébe. A bensejéből hirtelen feltörő melegség egyszeriben kihűlt. Merev vállal fordult vissza, és nézte közeledő apját.

- Itt van az én kisbabám. Gyere nagyapádhoz.

Grace hagyta, Aubrey hadd fusson oda a nagyapjához. A férfit szemlátomást egyáltalán nem zavarta a gyermek ragacsos keze és szája. Nevetve átölelte az unokáját, és cuppanós csókot nyomott a szájára.

- Mmm. Eper. Kérek még. - Csámcsogó hangot hallatott Aubrey nyakánál, mire a kislány visítva felkacagott. Aztán a férfi a csípőjére emelte a gyermeket, s odasétált a lányához. De már nem mosolygott. - Helló, Grace, Ethan. Vasárnapi kiruccanás?

Grace torka száraz volt, és égett a szeme. - Ethan meghívott bennünket fagyizni.

- Remek.

- Rád is jutott egy kevés - jegyezte meg Ethan abban reménykedve, hogy kicsit oldja a kínos feszültséget.

Pete lepillantott az ingére, mivel Aubrey kedvenc eperfagylaltjából valóban jutott oda is. - A ruha mosható. Ritkán látlak a parti sétányon vasárnaponként, Ethan, amióta nekifogtál a hajóépítésnek.

- Egy órát kikapcsolódom, mielőtt elkezdeném a mai munkát. A törzs teljesen kész van, a fedélzet majdnem.

- Ezt nevezem - bólintott Pete komoly arccal, majd Grace-re nézett. - Anyád a büfében van. Biztosan ő is szívesen látná az unokáját.

- Persze. Én…

- Hagyd csak rám - szakította félbe az apja. - Menj haza nyugodtan, amikor akarsz, majd anyád hazaviszi a kislányt egy-két óra múlva.

Ha választhatott volna, Grace azt kívánta volna, hogy az apja üsse pofon, csak ne beszéljen vele ilyen kimért, hűvös hangon. De azért bólintott, Aubrey egyébként is már a nagymamiról kezdett fecsegni.

- Szia! Szia, mama, szia, Ethan - kiáltotta Aubrey Pete válla fölött, és zajos cuppogással puszikat küldött nekik.

- Úgy sajnálom, Grace - mondta Ethan, de mivel ennek itt most nem volt semmi értelme, megfogta a lány merev, hideg kezét.

- Nem számít. Nem is számíthat. Fő, hogy szereti Aubreyt. Imádja. Ez a lényeg.

- Azért ez mégsem járja. Apád jó ember, Grace, de nem bánt veled igazságosan.

- Csalódást okoztam neki - mondta Grace, majd gyorsan felállt, és megtörölte az ujját a gombóccá gyűrt szalvétákban. - Ezt nem lehet tagadni.

- Ugyan már. Mind a ketten túlságosan büszkék vagytok, ez áll köztetek.

- Lehetséges, de nekem fontos a büszkeségem. - Grace beledobta a szalvétákat egy szeméttartóba, és úgy döntött, hogy ezzel vége. - Haza kell mennem, Ethan. Ezer dolgom van még, és most kaptam pár szabad órát, így gyorsabban végezhetek.

Ethan nem akart tolakodni, kíváncsiskodni, de maga is meglepődött azon, hogy milyen nagyon szeretne. Ő maga is utálta, ha a magánéletéről faggatják.

- Hazaviszlek - mondta.

- Szívesebben sétálnék. Különben is szeretek sétálni. Köszönöm a segítséget. - Erőt véve magán, Grace elmosolyogott, ami ráadásul egészen természetesnek hatott. - És a fagyit. Holnap ott leszek nálatok. És próbáld elmagyarázni Sethnek, hogy a mosnivalót a szennyeskosárba tegye, ne dobálja a padlóra.

Azzal elsétált, hosszú lábaival sietősen lépkedve. Már jó messzire járt, amikor lassítani mert. Közben megdörzsölte a szíve táját, mert a szorítás csak nem akart enyhülni.

Két férfi van az életében, akiket igazából szeret. És mintha egyiküknek sem volna rá szüksége úgy, ahogyan ő szeretné.

Negyedik fejezet

Ethan szívesen hallgatott zenét munka közben. A zenét illetően egyáltalán nem volt válogatós - ezt is Quinnéknek köszönheti. Otthon gyakran szólt valami zene. Anyja jól zongorázott, és éppen olyan odaadóan játszotta Chopin darabjait, mint Scott Joplin egy-egy művét. Apja hegedülni tudott, és Ethan is ehhez a hangszerhez vonzódott. Élvezte a hegedűvel elérhető változatosságot, és hogy könnyű, hordozható.

Mindamellett úgy érezte, hogy a munka közben hallgatott zene minden egyes hangja pocsékba megy, mivel tíz perc múlva már nem tudott rá odafigyelni. Ilyenkor jobban szerette a csendet, Seth viszont azt élvezte a műhelyben, ha jó hangosan ordít a zene. Így aztán, a béke kedvéért, Ethan mindig lekapcsolta a fülszaggató rock and rollt.

A hajó testének szigetelésével már végeztek, ami igen munka- és időigényes foglalatosság volt. Seth rengeteget segít, ismerte el Ethan, mindig készen áll, bármiben szükség van rá. Ámbár igaz, ami igaz, a fiú éppen annyit panaszkodott munka közben, mint Phillip szokott.

Ethan a saját lelki békéje kedvéért ezt is elengedte a füle mellett.

Remélte, hogy sikerül a fedélzet felcsiszolását befejeznie, mire Phillip megérkezik a hétvégére; úgy tervezte, hogy előbb az egyik, majd másik átló mentén halad a munkával.

Ha minden jól megy, egy hét alatt végez ezzel a nehéz munkával, aztán a másik héten a kabinnal és a kormányosfülkével.

Seth ugyan nyafogott, amiért aprólékos munkát kellett végeznie a dörzspapírral, ennek ellenére remekül dolgozott. Ethannek csak egy-két deszkához kellett a fiút visszaküldenie, hogy végezzen rajtuk még néhány simítást. A fiú kérdései sem zavarták. Persze, ha egyszer elkezdte, ezerszámra tette fel egyiket a másik után.

- Mire való az a darab ott?

- Az a kormányosfülke válaszfala.

- Miért vágod ki máris?

- Mert jobb, ha most porolunk a fényezés és a viaszozás előtt.

- Mi ez a másik izé?

Ethan egy pillanatra abbahagyta a munkát, hogy lepillantson az előre feldarabolt palánkokra, melyekről Seth beszélt. - Azokból lesznek a kabin oldalai, a korlát alsó szegélye, és a tető szegélye.

- Egyetlen hajóhoz ekkora rakás kell belőlük?

- És még nem is lesz elég.

- Miért nem vesz magának egy kész hajót ez a pasas?

- Nekünk csak jó, ha velünk csináltatja. - A megrendelő mély zsebe biztosítja a Quinn Hajók első tetemes bevételét, gondolta Ethan. - Tetszett neki a másik hajó, amit én építettem, és most ráadásul elmondhatja a menő barátainak, hogy egyéni tervezésű és kivitelezésű hajója lesz.

Seth kicserélte a csiszolópapírt, és folytatta a munkáját. Voltaképpen nem volt ellenére ez a tevékenység. Szerette a fa, a festék és a lenolaj illatát. De azért méltatlankodott.

- Soha nem végzünk vele.

- Három hónapja sincs, hogy elkezdtük rajta a munkát. Sok ember egy évig vagy akár tovább is vacakol, mire a saját kezével elkészít egy hajót.

Sethnek leesett az álla. - Egy évig! Jesszusom, Ethan.

A hangos, panaszos visítás hallatán Ethan szája mosolyra húzódott. - Nyugi, ez nem tart addig. Ha megjön Cam, és végigdolgozza a napokat, akkor hamar készen leszünk. Ha meg befejeződik az iskola, te is itt leszel, és besegítesz a nyafogásba.

- Befejeződött az iskola.

- Tessék?

- Ma volt az utolsó nap - mondta Seth felragyogó arccal. - Kezdődik a szabadság. Ez már tuti.

- Ma? - Ethan keze megállt, s a férfi elgondolkodó arccal a fiúra nézett. - Én meg azt hittem, van még néhány nap.

- Nincs.

Nyilván valahol elvesztettem a fonalat, gondolta Ethan. Seth pedig nem az a fajta gyerek, aki csak úgy magától elfecseg ezt-azt. - Kaptál bizonyítványt?

- Persze. Átmentem.

- No és milyen eredménnyel? - Ethan lerakta a szerszámot, és a farmerébe törölte a kezét. - Hol van?

Seth megvonta a vállát, és csak csiszolt tovább.

- Ott van a hátizsákomban. Nem nagy ügy.

- Hadd lássam - erősködött Ethan.

Seth eljátszotta azt, amit Ethan a szokásos rituális táncnak tartott. A szemét forgatta, a vállát vonogatta, gyötrelmes sóhajt hallatott. Ám most, furcsa módon, nem fogadkozással fejezte be a rituálét. Odasétált a hátizsákjához, és kotorászni kezdett benne.

Ethan a hajó bal oldalán lenyúlt, és elvette a fiútól a bizonyítványt. Seth gyászos arckifejezéséből ítélve az eredmény lesújtónak ígérkezett. Ethan gyomra hirtelen összerándult. A házi feladatokat ő is éppolyan terhesnek találta, mint Seth.

Ethan sorról sorra végignézte a számítógéppel kitöltött lapot, aztán hátratolta a sapkáját, és megvakarta a fejét.

- Csupa jeles?

Seth ismét megrándította a vállát, és a zsebébe gyömöszölte a két öklét.

- Az. Na és?

- Életemben nem láttam színjeles bizonyítványt. Néha még Phillipnek is becsúszott egy-egy négyes, sőt hármas.

Mivel Seth attól félt, hogy esetleg kis zseninek vagy valami hasonló borzalomnak nevezi Ethan, gyorsan rávágta: - Egyáltalán nem nagy ügy. - Felnyúlt, hogy elkérje a papírt, de Ethan nemet intett.

- Hogyne lenne nagy ügy. - Látta, hogy Seth morcosan néz, és úgy vélte, érti az okát. Nehéz dolog kilógni a sorból. - Okos vagy, és szerintem erre büszkének kellene lenned.

- Így sikerült. Nem olyan fontos, mint egy hajó kormányzása, vagy ilyesmi.

- Jó fejed van, és használod, ki tudod találni, mit hogyan kell csinálni. - Ethan gondosan összehajtogatta a papírt, és betette a zsebébe. Büszkélkedni akart vele. - Azt hiszem, megérdemlünk egy pizzát vagy valami hasonlót.

Seth értetlenkedve húzta össze a szemét.

- Szendvicseket csomagoltál vacsorára.

- Nem illik az alkalomhoz. Ha egy Quinn színjeles bizonyítványt kap, minimum pizzát érdemel.

Látta, hogy Seth szája nyitva marad az álmélkodástól, és boldogság csillan a szemében.

- Hú, az tényleg irtó jó lenne - szólalt meg végül a fiú, padlóra szegezett tekintettel.

- Kibírsz még egy órát?

- Nem gond.

Seth megmarkolta a csiszolópapírt, és nagy lendülettel munkához látott. De mintha nem is látott volna. A szeme elhomályosult, a szíve a torkában dobogott. Mindig ez történt, valahányszor a nagyok valamelyike Quinnek nevezte. Tudta, hogy hivatalosan még mindig DeLauternek hívják. Hiszen ezt a nevet kellett felírnia minden nyavalyás iskolai tesztlap tetejére. Most azonban, hogy Ethan Quinn-nek szólította, újra felcsillant a reménysugár, melyet Ray gyújtott számára hónapokkal korábban.

Itt marad velük. Közéjük fog tartozni. Nem megy vissza soha többé a pokolba.

Ezért azt sem bánta, hogy aznap Moorefield irodájába hívatták. Az igazgatóhelyettes a szabadság előtt egy órával kérette magához. A fiú gyomra szokás szerint összerándult. Az igazgatóhelyettes azonban leültette, és közölte vele, hogy büszke az előmenetelére.

Úristen, milyen megalázó volt.

Igaz, ami igaz, az utóbbi néhány hónapban nem verekedett senkivel. És minden nap beadta az átkozott házi feladatokat, mert otthon le nem szálltak róla, amíg el nem készült velük. Ebben Phillip volt a legelviselhetetlenebb. Mintha valami házi feladatot ellenőrző zsaru volna, vagy mi, gondolta most Seth. És igaz az is, hogy néha jelentkezett az órákon, csak úgy mulatságból.

De hogy Moorefield pont őt szemelte ki, az olyan… olyan égő volt, gondolta most Seth. Már-már azt kívánta, bárcsak most is inkább figyelmeztetéseket kapott volna.

De ha egy rakás jeles ekkora örömöt okoz egy olyan pasasnak, mint Ethan, hát akkor minden rendben.

Seth értékrendje szerint Ethan nagyon jó fej volt.

Egész nap kinn dolgozik a szabadban, a keze tele sebhellyel és bőrkeményedéssel. Seth úgy gondolta, hogy az ember mélyen Ethan bőrébe mélyeszthette volna a körmét anélkül, hogy a fickó megérezte volna, olyan keménynek és érzéketlennek látszott. Két hajója is van - ráadásul maga építette mindkettőt -, és az égvilágon mindent tud az öbölről és a hajózásról. És úgy viselkedik, mintha ez volna a világ legtermészetesebb dolga.

Pár hónappal korábban Seth végignézte aDélidőbent a tévében, jóllehet béna fekete-fehér film, és nincs benne semmi vér vagy robbantás sem. Akkor arra gondolt, hogy Ethan pont olyan, mint az a pasas, akit Gary Cooper játszott. Alig szólalt meg, ezért az ember baromira figyelt, ha kinyitotta a száját. És egyszerűen, minden felhajtás nélkül tette, amit kellett.

Ethan is elbánt volna a gonosztevőkkel. Csak mert így helyes. Seth kis ideig forgatta a fejében a dolgot, aztán arra jutott, hogy ilyen egy hős. Mindig azt teszi, ami helyes.

Ethan minden bizonnyal megdöbbent volna, és mélységes zavarban lett volna, ha beleláthat Seth gondolataiba. A fiú azonban mesteri módon tudta titkolni, mi jár a fejében. Ezt illetően Ethan és ő mintha ikertestvérek lettek volna.

Ethannek valószínűleg eszébe jutott, hogy a pizzázó egy háztömbnyire van Shiney sörözőjétől, ahol Grace hamarosan kezdi az esti műszakot, de nem tett róla említést.

Egyébként sem állíthat be a fiúval egy sörözőbe, morfondírozott Ethan, miközben a lármás helyi étterem rikító fényei felé tartottak. Az ellen meg Seth ráadásul nyilván nagy hangon tiltakozott volna, ha megkéri, hogy várjon rá pár percet a kocsiban, míg ő bekukkant. Grace-ről nem is beszélve, aki szintén kikérte volna magának, hogy Ethan kémkedik utána.

Jobb, ha hagyja az egészet, és csak arra figyel, amit pillanatnyilag el kell intézni. A farzsebébe mélyesztett kézzel állt a pult előtt, és a falra függesztett étlapot tanulmányozta.

- Mit kérsz rá? - kérdezte a fiútól.

- Gombát semmiképpen sem. Undorító.

- Ebben egyetértünk - mormolta Ethan.

- Erős paprikát és csípős kolbászt - mondta Seth vigyorogva, és izgatottan toporgott. - Ha kibírod.

- Én kibírom, ha te is. Szia, Justin - üdvözölte Ethan a pult mögött álló fiatalembert. - Óriáspizzát kérünk erős paprikával és csípős kolbásszal, meg két hatalmas Pepsit.

- Rendben. Leültök, vagy elviszitek?

Ethan pillantása végigfutott az étterem asztalain és fülkéin, s megállapította, hogy nem ők az egyetlenek, akik pizzával ünneplik az iskolaév végét.

- Úgy látom, van még hely az utolsó fülkében, Seth. Itt esszük meg, Justin.

- Jó. Üljetek le, máris hozom az italokat.

Seth ledobta a hátizsákját a padra, és az asztalra tett tenyerével a zenegépből harsogó dal ritmusára dobolni kezdett. - Játszom egyet a videónál - közölte Ethannel. Amikor Ethan a tárcájáért nyúlt, megrázta a fejét. - Van pénzem.

- Ma este nem te fizetsz - mondta a férfi, és kihúzott néhány bankjegyet. - Te vagy az ünnepelt. Váltsd fel a pénzt.

- De jó! - Seth felmarkolta a papírpénzt, és elrohant, hogy érmékre váltsa.

Ethan lehuppant az ülésre, és azon tűnődött, hogy vajon miért tartja ilyen sok ember jó szórakozásnak, ha pár órát egy zajos teremben tölthet. Egy sereg gyerek a videók körül csoportosult a hátsó fal mellett a zenegép újabb dalra váltott. Clint Black nyávogott valami country zenére. Az Ethan mögötti fülkében egy apró gyerek teljes hangerővel hisztizett, nem messze egy csapat kamaszlány vihogott hangosan.

Hogy lehet így eltölteni egy szép nyári esteti

Akkor Ethan megpillantotta Liz Crawfordot és Juniort, akik nem messzire tőle foglaltak helyet két kislányukkal. Az egyik lány - az lehet Stacy, gondolta Ethan - hadarva mesélt valamit, széles kézmozdulatok kíséretében, mire az egész család hangosan hahotázott.

Mint egy különítmény, jegyezte meg magában Ethan, kis sziget a villódzó fények és a lárma áradatában. Az ő fogalmai szerint ilyen a család: kis sziget. Az benne a legjobb, hogy az ember tudja, oda mindig visszamehet.

Meglepődött, mennyire irigyli őket, kényelmetlenül mocorogni kezdett a széken, és komor arccal a semmibe bámult. Évekkel ezelőtt elhatározta, hogy neki is lesz családja, s most is rátört ez a vágy.

- Helló, Ethan. Dühösnek látszol.

Egy kéz az asztalra tette a megrendelt üdítőt, mire Ethan felpillantott, egyenesen Linda Brewster csábos szemébe.

Vitán felül csinos lány. A szűk fekete farmer és a mély kivágású fekete póló úgy simult formás testére, mint a friss festékréteg egy új Chevyre. Miután kimondták a válást - hétfőn múlt egy hete -, Linda kozmetikusnál járt, és új frizurát vágatott magának. Korál színűre festett friss műkörmeivel végigsimított szőke haján, és lemosolygott Ethanre.

Egy ideje szemet vetett Ethanre - végtére is, már több mint egy éve külön él attól a hasznavehetetlen Tom Brewstertől, és egy nőnek gondolnia kell a jövőjére. Úgy sejtette, hogy Ethan Quinn biztosan nagyon jó az ágyban. Az effajta dolgokban sosem csalták meg az ösztönei. Biztos volt benne, hogy a férfi nagy keze erős szorítású. És gyengéd. Ó, igen.

Egyébként is tetszett neki Ethan. Épp csak egy kicsit nyers és vad. Na és az az elgondolkodó, csábos mosolya… már ha sikerül kicsalogatni, mindig arra késztette, hogy izgatottan megnyalja a száját.

És olyan nyugodt. Linda ismerte a mondást a lassú vízről. Meghalt a kíváncsiságtól, hogy bepillanthasson Ethan Quinn vizeinek a mélyére.

Ethan nagyon is jól tudta, merre kalandoznak a nő gondolatai, és éberen figyelt. Hogy menekülhessen, ha kell. A Lindához hasonló nők mindig megrémítették.

- Szia, Linda. Nem is tudtam, hogy itt dolgozol. - Pontosabban úgy elkerülte a pizzázót, mintha ragályt terjesztene.

- Csak segítek apámnak néhány hétig. - Lindának nem volt egy vasa sem, az apja pedig, a pizzázó tulajdonosa, közölte vele, hogy ne is álmodjon arról, hogy eltartják. Így kénytelen volt munkába állni. - Nem láttalak az utóbbi időben.

- Pedig itt élek. - Ethan azt kívánta, bárcsak elmenne Linda. A parfümje feszültté tette.

- Azt hallottam, hogy a testvéreiddel kibéreltétek Claremont régi hombárját, és hajókat építetek. Arra gondoltam, hogy egyszer elnézek felétek.

- Nincs ott sok látnivaló. - Hol a csudában van már Seth, amikor szükség volna rá? - gondolta Ethan kétségbeesetten. Meddig tart az a nyavalyás menet?

- Azért kíváncsi vagyok rá. - Végigfuttatta mesterien manikűrözött körmeit a férfi karján, és halk doromboló hangot hallatott, amikor a domborodó izmokhoz ért. - El tudok innen szabadulni egy kis időre. Nem akarsz kivinni oda, és megmutatni, mi micsoda?

Ethan agya egy pillanatra kikapcsolt. Elvégre ő is csak ember. Linda ráadásul lustán megnyalta felső ajkát, amit akkor alkalmazott, amikor a férfiak pillantását magára akarta vonni. Nem mintha olyan nagy hatással lett volna ez Ethanre, csakhogy a férfi már idejét sem tudta, mikor volt együtt nővel. Abban pedig biztos volt, hogy Linda értené a dolgát.

- Maximális pontszám - közölte Seth, és lehuppant az ülésre. Diadalmas mosollyal megmarkolta a kóláspoharat, és nagyot kortyolt. - Hol van már az a pizza? Éhen halok.

Ethan érezte, hogy visszatér az ereibe az élet, és majdnem felsóhajtott a megkönnyebbüléstől.

- Mindjárt hozzák.

- No lám - mosolygott Linda szívélyesen Sethre, annak ellenére, hogy bosszantotta, amiért a fiú félbeszakította. - Biztosan ő az új családtag. Hogy is hívnak, édes? Elfelejtettem.

- Seth vagyok. - A fiú gyors pillantással végigmérte a nőt. Semmi más nem jutott róla eszébe, csak az, hogy ostoba liba. Épp elég ilyet látott rövid élete során. - És te ki vagy?

- Engem Lindának hívnak, Ethan régi barátja vagyok. Apámé ez az étterem.

- Szuper. Akkor talán szólhatnál, hogy hozzák a pizzát, különben itt fogunk meghalni végelgyengülésben.

- Seth - szólt rá Ethan, és egyetlen pillantással elhallgattatta a fiút. - Még mindig apádnál kapni a legjobb pizzát a környéken - fordult könnyed mosollyal a nő felé. - Megmondhatod neki.

- Megmondom. Te meg hívj majd fel, Ethan. - Megrázta a bal kezét. - Újra szabad lettem. - Ütemesen ringó csípővel elsétált az asztaluktól.

- Olyan a szaga, mint a mólónál annak a helynek, ahol azokat a női cuccokat árusítják - jelentette ki Seth, és elfintorodott. Nem tetszett neki a nő, mert a szemében valami olyasmit fedezett fel, ami az anyjára emlékeztette. - A nadrágodban akar kotorászni.

- Hallgass már, Seth.

- Pedig így van - mondta a fiú, s megrándította a vállát, de szívesen abbahagyta a beszélgetést, amikor Linda visszajött a pizzájukkal.

- Jó étvágyat - mondta, és letette a pizzás dobozokat az asztalra, a kelleténél kicsit jobban előrehajolva, hogy Ethan mindent szemügyre vehessen, ha elsőre netán elmulasztotta volna.

Seth letépett egy darabot a pizzájából, és bekapta, pedig tudta, hogy égetni fogja a szájpadlását. Az ízek szétáradtak a szájában, és már szinte martak. - Grace is parazsat tesz a pizzába - mondta tele szájjal. - Az még ennél is jobb.

Ethan csak mordult egyet. Összerándult a gyomra Grace nevének említésére az után, hogy Linda Brewster hatására, igaz csak futólag, és nem önszántából, kicsit elszabadult a fantáziája.

- De tényleg. Megkérhetnénk valamelyik nap, hogy süssön nekünk pizzát. Holnap jön, ugye?

- Aha. - Ethan bekapott egy falatot, de bosszankodva vette tudomásul, hogy elment az étvágya. - Gondolom, jön.

- Talán lesz ideje sütni egyet, mielőtt elmegy.

- Ma is pizzát vacsorázol.

- Na és? - Seth egy sakál sebességével és precizitásával takarította el az első szeletet. - Legalább össze lehet hasonlítani. Grace is nyithatna egy büfét, vagy ilyesmit, ahelyett, hogy annyi mindent csinál. Mindig dolgozik. Házat akar venni.

- Tényleg?

- Aha. - Seth lenyalta a keze élét, ahová egy kis szósz csöppent. - Egy kicsit, de kell hozzá kert, hogy Aubrey futkoshasson benne, meg legyen kutyájuk, ilyesmi.

- Ezt mind ő mondta neked?

- Persze. Megkérdeztem tőle, hogy mit töri magát a takarítással, meg a felszolgálással, és akkor mondta, hogy főleg ezért. És ha nem jön össze elég pénz, akkor nem lesz otthonuk, mire Aubrey óvodába kezd járni. Ugye még egy kis ház is jó csomó pénzbe kerül?

- Így van - válaszolta Ethan halkan. Eszébe jutott, milyen büszke volt, és milyen boldog, amikor megvette a víz mellett azt a kis házat magának. Nagyon fontos volt neki, hogy elérte, amit szeretett volna. - Időbe telik, mire összegyűjti rá a pénzt.

- Grace mindenképpen szeretné azt a házat, mire Aubrey elkezdi az iskolát. Azt mondja, aztán meg elkezdhet spórolni, hogy a főiskolai tandíjat összegyűjtse. - Nagyot szuszogott, és úgy döntött, hogy megbirkózik a harmadik szelettel is. - De hát Aubrey még kisbaba, iszonyú sok idő van még a főiskoláig. Mondtam is Grace-nek - tette hozzá Seth, mert élvezte, hogy úgy hangzik, mintha Grace és ő rendszeresen beszélgetnének. - Ő csak nevetett, és bejelentette, hogy Aubreynak öt perccel azelőtt nőtt ki az első foga. Ezt nem értettem.

- Azt akarta ezzel mondani, hogy a gyerekek gyorsan nőnek. - Ethan beletörődött, hogy végleg elment az étvágya, ezért visszahajtotta a pizzás doboz tetejét, és előhúzta a számlát, hogy fizet. - Ezt visszavisszük a műhelybe. Mivel holnap nem kell iskolába menned, ráhúzhatunk még egy-két órát.

A ráadás azonban egy-két óránál hosszabbra sikerült. Ha Ethan egyszer belefogott, képtelen volt abbahagyni. Ilyenkor kitisztult a feje, nem kószáltak el a gondolatai, nem elmélkedett, nem aggodalmaskodott.

A hajó meghatározható, kézzel fogható feladat volt, melynek belátható az eredménye. Ethan pontosan tudta, mi a teendője, mint kint az öböl vizén. Itt alig van homályos terület, talán, vagy mi van akkor, ha…

Ethan megállás nélkül dolgozott, akkor is, amikor Seth egy nagy takaróvászonra gömbölyödve elaludt. A szerszámok zúgása szemlátomást nem zavarta - ámbár Ethan azon eltöprengett, hogy hogyan alhat el valaki csípős pizzával teli hassal.

Nekilátott a kabin és a kormányosfülke oszlopain és a gádorkáván elvégzendő munkának, miközben lusta fuvallatokban ért el hozzá a nyitott ajtókon át az éjszakai hűvös szellő. Lekapcsolta a rádiót, így az egyetlen zenét a parthoz csapódó hullámok locsogása szolgáltatta.

Lassú, alapos mozdulatokkal dolgozott, szinte maga előtt látta a befejezett művet. A belső munkák java részét Cam végzi, gondolta Ethan. A finom asztalos munkában hármójuk közül ő a legügyesebb. Phillip dolga lesz az esztergálás bármennyire húzódozik is tőle, azért nagyon jól csinálja.

Ha tartani tudják az ütemet, Ethan számításai szerint még két hónap kell ahhoz, hogy vitorlázásra készen átadják a hajót. A nyereség és a százalékok kiszámítását majd elvégzi Phillip. A pénz meg az ügyvédekhez vándorol, meg elmegy a műhelyre és az élelemre.

Vajon neki miért nem mondta el Grace soha, hogy házat szeretne vásárolni?

Ethan összeráncolt homlokkal választott ki egy horganyzott csavart. Nem túlzás, hogy egy tízéves gyerekkel beszéli meg ezt a dolgot? Az is igaz, ismerte el magában, hogy Seth kérdezte. Ő maga csak annyit mondott a lánynak, hogy nem kellene olyan sokat dolgoznia, azt nem kérdezte meg tőle, hogy mégis miért hajt annyira.

Rendeznie kellene a dolgokat az apjával, gondolta Ethan. Ha mindketten csak öt percre megfeledkeznének arról a Monroe-büszkeségről, amelyhez foggal, körömmel ragaszkodnak, akkor megbékélhetnének. Grace teherbe esett - és Ethan szerint Jack Casey egyszerűen kihasználta a fiatal lány naivitását, amiért megérdemelné, hogy főbe lőjék -, de ezen már úgysem lehet változtatni.

Ethan családjában soha nem volt semmiféle viszály. Olykor persze veszekedtek - a fivéreivel még verekedtek is. De ha vége volt, akkor el is feledkeztek róla.

Az tagadhatatlan, hogy ő kicsit neheztelt, amikor Cam Európába távozott, és Phillip Baltimore-ba költözött. Minden olyan gyorsan történt az anyjuk halála után, s ő akkor még túlságosan érzékeny volt. Egy szempillantás alatt megváltozott minden, és ő ezt nehezen emésztette meg.

Ezzel együtt soha nem lett volna képes elfordulni bármelyik testvérétől, ha szükségük lett volna rá. És tudta, hogy ő is számíthat rájuk.

A lehető legostobább és legértelmetlenebb dolognak tartotta, hogy Graee nem kért segítséget, és az apja nem ajánlotta fel a lányának, hogy segít.

Az elülső ajtók fölé szegezett nagy faliórára pillantott. Phillip ötlete volt, gondolta Ethan halvány mosollyal a szája sarkában. Szerinte nem árt tudniuk, mennyi időt töltenek a munkával, de amennyire Ethan meg tudta ítélni, ez egyedül csak Phillipet érdekelte.

Mindjárt egy óra, ami azt jelenti, hogy Grace körülbelül egy óra múlva végez a sörözőben. Az lesz a legjobb, ha bepakolja Setht a teherautóba, és hazafelé tesz egy kis kitérőt Shiney felé. Csak hogy… lássa, mi van.

Lassan felállt, s közben hallotta, hogy a fiú nyögdécsel álmában.

A pizza elérte a hatását, gondolta Ethan a fejét ingatva. De úgy gondolta, nincs olyan gyerek, akinek ne jutna ki néha egy kis hasfájás. Lemászott a hajóról, s miközben az alvó fiú felé tartott, kicsit megmozgatta elgémberedett tagjait.

Leguggolt Seth mellé, és gyengéden megrázta a fiú vállát.

Seth imbolyogva felült.

Öklével egyenesen Ethan száját találta el, mire a férfi hátrakapta a fejét. Nem is a hirtelen, éles fájdalom, hanem a meglepetés miatt halkan káromkodott egyet. A következőütést már kivédte, majd megmarkolta Seth karját. - Hagyd abba - mondta erélyes hangon.

- Ne nyúlj hozzám! - Seth vadul, kétségbeesetten, és szemlátomást az álom hatására a levegőt csapkodta. - Vedd le rólam a mocskos kezedet!

Ethan azonnal kapcsolt. A fiú szemében rémületet és bőszült haragot látott felvillanni. Egyszer maga is érzett ilyet, az ehhez kapcsolódó hátborzongató kiszolgáltatottsággal együtt. Elengedte a gyereket, és tenyérrel kifelé felemelte mindkét kezét. - Álmodtál - mondta halkan, nyugodt hangon, és Seth szaggatott lélegzetét hallgatta. - Elaludtál.

A fiú továbbra is ökölbe szorította a kezét. Nem emlékezett rá, hogy elaludt. Arra emlékezett, hogy összegömbölyödött, és hallgatta a tüsténkedő Ethan felől jövő hangokat. Aztán már csak arra emlékezett, hogy újra valamelyik sötét szobában van, ahol minden olyan savanyú szagú, és ahová a szomszéd szobából harsány, állatias hangok hallatszanak át.

És akkor az anyja ágyát használó arctalan férfiak egyike odamegy hozzá, és ráteszi a kezét.

Csakhogy most Ethan nézett rá nyugodt, türelmes szemmel, mintha mindent tudna és értene. Seth gyomra összerándult, s nem csupán annak emlékétől, ami vele történt, hanem a tudattól, hogy most Ethan is rájött.

Mivel nem tudta, mit mondjon, Seth egyszerűen csak behunyta a szemét.

Ethan számára ez billentette fel a mérleget. A tehetetlenség elfogadása, a szégyen érzése. Nem bolygatta ezt a sebet, most azonban úgy tűnt, valamit mégis kezdenie kell vele.

- Ne félj attól, ami volt.

- Nem félek semmitől. - Seth szeme kipattant. A tekintete egy felnőtt keserűségéről árulkodott, de a hangja persze kisfiúsán csengett. - Nem félek egy ostoba álomtól.

- Szégyenkezned sem kell.

És mivel Seth igenis szégyent érzett, hirtelen talpra ugrott. Újra ökölbe szorította a kezét, ütésre készen.

- Nem szégyenkezem semmi miatt. És te egyáltalán nem tudsz erről semmit.

- Mindent tudok róla. - És mivel így volt, Ethan gyűlölt beszélni erről. A fiú a felvett harcias póz ellenére egész testében reszketett, és Ethan pontosan tudta, milyen magányosnak érzi most magát. Az ő számára nem maradt más hátra, mint a beszéd. Ez volt az egyetlen helyes lépés.

- Emlékszem, milyen álmaim voltak hosszú ideig az után, hogy azok a dolgok véget értek az életemben. - És még ma is előjönnek néha, tette hozzá Ethan magában, de semmi értelme nem lett volna elmondani a fiúnak, hogy egész hátralevő életében számíthat ezekre a múltból jövő lidérces felvillanásokra. - Tudom, mennyire fél ilyenkor az ember.

- Baromság. - Seth szemét égették a könnyek, amitől csak még nagyobb szégyent érzett. - Nincs velem semmi baj. Elkerültem onnan, nem? Megszabadultam tőle, nem? Soha nem megyek vissza, bármi történjen is.

- Nem mész vissza soha - helyeselt Ethan. - Történjék bármi.

- Nem érdekel, mit gondolsz, vagy bárki mit gondol arról, mi történt velem akkor. És nem versz át azzal, hogy úgy teszel, mintha tudnád, miről van szó, csak mert azt akarod, hogy beszéljek.

- Egyáltalán nem kell beszélned róla - mondta Ethan. - És nekem egyáltalán nem kell színlelnem. - Felkapta a sapkát, mely Seth ütése nyomán lerepült a fejéről, szórakozottan megpörgette a kezében, aztán visszatette a fejére. A könnyed mozdulat azonban egyáltalán nem oszlatta el a feszültséget, melyet érzett.

- Az anyám szajha volt… a biológiai anyám. Ráadásul kábítózott, heroinfüggő volt - mondta Ethan közömbösnek szánt hangon, tekintetét a fiúra függesztve. - Kisebb voltam, mint te most, amikor először túladott rajtam. Eladott egy pasasnak, aki a fiatal fiúkat szerette.

Seth szaporábban szedte a levegőt, és egy lépést hátralépett. Nem, gondolta, de semmi más nem jutott az eszébe. Ethan Quinn erős, bátor és… normális.

- Hazudsz - jelentette ki.

- Az emberek általában azért hazudnak, hogy felvágjanak, vagy kimásszanak valami csávából, amibe belekeveredtek. A magam részéről egyiknek sem látom a nyomát, erről a dologról meg végképp minek hazudnék.

Ethan újra levette a sapkáját, mert egyszeriben túlságosan szűknek érezte. Ujjaival egyszer-kétszer végiggereblyézett a haján, hogy enyhítse a szorítást.

- Eladott engem, hogy kábítószert vehessen magának. Az első alkalommal kapálóztam. Végigcsináltam, de kapálóztam. A második alkalommal is, és azután még néhányszor. Aztán feladtam, mert az ellenkezéstől csak még rosszabb lett minden.

Ethan mozdulatlan szemmel nézte a fiút. A felső világítás nyers fényében Seth szeme nagynak és sötétnek látszott, és egyáltalán nem tűnt olyan nyugodtnak, mint amikor Ethan belefogott a történetébe. A fiú levegőt is elfelejtett venni a megdöbbenéstől.

- Hogy bírtad ki? - kérdezte.

- Egy idő után nem foglalkoztam vele - vonta meg a vállát Ethan. - Nem léteztem többé, ha érted, mire gondolok. Senkitől nem kérhettem segítséget, azaz nem tudtam, kihez kellett volna fordulnom. Anyám állandóan úton volt, hogy lerázza magáról a szociális gondozókat.

Seth szája kiszáradt, ajka vékony csíkká szűkült. Hevesen megdörzsölte a keze fejével.

- Sosem tudtad, hol ébredsz fel reggel.

- Így van, sosem tudtam. És minden hely olyan volt, mint a másik. A szagok is ugyanazok voltak.

- De eljöttél onnan. Kiszabadultál.

-  Igen. Kiszabadultam. Egy éjjel, amikor a pasija mindkettőnkkel végzett, történt… valami baj. Sikoltozás, vér, káromkodás. Fájdalom. Nem emlékszem mindenre pontosan, csak hogy jöttek a zsaruk. Elég pocsékul nézhettem ki, mert azonnal bevittek a kórházba, és hamar rájöttek, mi a helyzet. Bekerültem a rendszerbe, és akár ott is maradhattam volna. De a kezelőorvosom Stella Quinn volt.

- És örökbe fogadtak.

- Örökbe fogadtak. - Már ez a kijelentés is enyhítette Ethan mellkasában a nyomást. - Nem egyszerűen megváltoztatták az életemet, hanem megmentették. Aztán még sokáig előjöttek ezek az álmok, az izzadásos álmok, amikor arra riadsz, hogy nem kapsz levegőt, és úgy érzed, visszakerültél. És még amikor rájössz, hogy nem, egy ideig még azután is remegsz, úgy fázol.

Seth az öklével letörölte a könnyeit, de most nem szégyenkezett miattuk.

- Én mindig meglógtam. Néha megtapogattak, de meglógtam. Soha, egyik sem…

- Ez legalább jó.

- Ennek ellenére meg akartam ölni őket, és őt is, az anyámat.

- Tudom.

- Nem akartam elmondani senkinek. Azt hiszem, Ray tudta, és valószínűleg Cam is sejt valamit. Nem akartam, hogy bárki is azt higgye, hogy én… hogy ha rám néznek, az jusson eszükbe… - Nem találta a szavakat arra a szégyenre, amit akkor érzett volna, ha bárki megsejtené, mi történt vele azokban a sötét, büdös szobákban. - Miért mondtad ezt el nekem?

- Hogy tudd, ettől még nem vagy értéktelen ember.

Ethan várt, mivel Sethnek még el kellett döntenie, hogy elfogadja-e ezt az igazságot, vagy sem.

Seth nézte a magas, erős, határozott férfit, akinek nagy, bütykös keze van, és nyugodt a tekintete. A szívére nehezedő egyik súly legördült.

-    Azt hiszem, tudom. - Kicsit elmosolyodott. - Vérzik a szád.

Ethan végighúzta a száján a keze fejét, és érezte, hogy sikerült átlépniük egy vékony, bizonytalan vonalat. Jó a jobbhorgod. Észre se vettem, hogy lecsapsz. - Óvatosan kinyújtotta a kezét, majd mókásan összeborzolta Seth álomtól kócos haját. A fiú tovább mosolygott.

- Takarítsunk fel - javasolta Ethan -, aztán menjünk haza.

Ötödik fejezet

Grace-nek rengeteg dolga volt délelőtt. Az első adag szennyest már negyed nyolckor berakta a gépbe, amikor a kávé még csak forrt, és ő képtelen volt kinyitni a szemét. Meglocsolta a verandán a cserepes növényeket, és az ablakpárkányon a fűszernövényeket, majd hatalmasat ásított.

Amikor a levegőt lassan betöltötte a kávé illata, és reménnyel töltötte el Grace-t, elmosta a poharakat és az edényeket, melyeket Julie használt előző este, amikor Aubreyra vigyázott. Becsukta a krumpliszirmos zacskót, visszarakta a helyére a konyhaszekrénybe, aztán letörölte a pultról a morzsákat, melyek nyilván akkor potyogtak oda, amikor Julie telefonálás közben a krumpliszirmot majszolta.

Juiie Cutter nem a rendszeretetéről volt híres, Aubreyért mindenesetre rajongott.

Pontosan fél nyolckor - és fél csésze kávé elfogyasztása után - felébredt Aubrey.

Pontos, mint a nap, gondolta Grace, és az apró konyhából a hálószoba felé indult. Ha esik, ha süt, hétköznap van, vagy hétvége, Aubrey belső órája minden reggel pontosan fél nyolckor jelzett.

Grace hagyhatta volna a rácsos ágyban addig, amíg befejezi a kávét, csakhogy minden nap alig várta ezt a pillanatot. Aubrey a rácsokba kapaszkodva állt, szőke fürtjei kócosak az alvástól, arcocskája még kipirult. Grace-nek eszébe jutott az a reggel, amikor Aubrey először fogadta így, a rácsokba kapaszkodva, rogyadozó lábakkal, a sikertől és a csodálkozástól ragyogó szemmel.

Mára már megerősödtek azok a lábacskák. Felemelte az egyiket, aztán a másikat, mintha vígan menetelne. Hangosan felnevetett, amikor Grace belépett a szobába. - Mama, mama, az én mamám.

- Szia, kicsim. - Grace behajolt az ágyba, hogy az orrával megcirógassa a gyerek fejét, és sóhajtott. Tudta, milyen szerencsés. Nincs a világon még egy ilyen vidám, nyugodt kisbaba, mint az övé. - Hogy van az én kis Aubreym?

- Fenn! Kimegyünk.

- Az biztos. Kell pisilni?

- Kell pisilni - ismételte Aubrey, és kuncogott, miközben az anyja kiemelte az ágyból.

Elkezdődhet a biliztetés, gondolta Grace, miközben a fürdőszoba felé tartva megtapogatta a gyermek éjszakai pelenkáját. Hol bepisil, hol nem.

Ezúttal száraz maradt a pelenka, és Grace olyan hálaadásba kezdett magában, amit csak egy ekkora baba szülője érthet meg. A fogmosást és a fésülködést elintézték az apró fürdőszobában, melyet Grace azzal tett otthonossá, hogy a falakat mentazöldre festette, és az ablakra zöld csíkos függönyt akasztott.

Ezek után elkezdődött a reggelizés szokásos menete. Aubrey hideg kukoricapelyhet kért banánnal, tej nélkül. Tenyerével letakarta a tálat, amikor az anyja önteni akarta a tejet, és hevesen megrázta a fejét.

- Nem, mama, nem. Csészét kérek.

- Rendben, a tejet csészében kapod. - Grace teletöltött egyet, és a gyerekszék asztalkájára tette a tál mellé. - De most már egyél, ma még sok a dolgunk.

- Mi a dolgunk?

- Lássuk csak. - Grace megkent magának egy pirítóst, és sorra vette az előtte álló nap teendőit. - Be kell fejeznünk a mosást, aztán megígértük Mrs. Westnek, hogy ma lemossuk az ablakait.

Legalább három óra, mondta magában Grace.

- Aztán a piacra kell mennünk.

Aubrey boldogan sóhajtott fel.

- Miss Lucy.

- Igen, találkozni fogunk Miss Lucyval. - Lucy Wislon Aubrey kedvencei közé tartozott. Pénztárosként dolgozott a piacon, és mindig volt egy mosolya - és egy nyalókája - Aubrey számára. - Aztán pedig, miután hazahoztuk és elrámoltuk a zöldségeket, Quinnékhez megyünk.

- Seth! - lelkendezett Aubrey, és még a tej is kicsordult a száján.

- Hát, kis szívem, nem tudom, ma otthon lesz-e. Lehet, hogy kimegy a műhelybe Ethannel, vagy átmegy a barátaihoz.

- Seth - ismételte Aubrey határozottan, és a száját makacsul lebiggyesztette.

- Meglátjuk - mondta Grace, és feltörölte a kicsöppent tejet.

- Ethan.

- Talán.

- Kutyusok.

- Butus biztosan otthon lesz. - Megcsókolta Aubrey feje búbját, és a fényűzés netovábbjaként öntött magának még egy csésze kávét.

Negyed kilenckor Grace egy halom újságpapírral és ecetes ablaktisztítóval felfegyverkezve munkához látott. Aubrey a füvön ült Vidám állatok című játékával. Másodpercenként felbőgött egy tehén, vagy röfögött egy disznó. És Aubrey természetesen minden egyes alkalommal ismételte a hangokat.

Mire ezt elunta, és az építőkockái felé fordult, addigra Grace befejezte az ablakok külső oldalának tisztítását a ház elülső és oldalsó részén, és minden az eltervezett tempóban haladt. Meg is maradt volna ez a tempó, ha Mrs. West nem jelenik meg jeges teával teli poharakkal, és nem kezd el fecsegni.

- Nem is tudom, hogy köszönjem meg, hogy elvégzed nekem ezt a munkát, Grace - mondta Mrs. West, és a sokunokás nagymamák magabiztosságával átnyújtotta Aubreynak az élénkszínű kacsás műanyagbögrét.

- Szívesen csinálom, Mrs. West.

- Én már képtelen vagyok ablakot mosni a köszvényes kezeimmel. Pedig azt szeretem, ha csillog az üveg. - Elmosolyodott, amitől ezer ránc jelent meg az arcán. - És a te kezed nyomán mindig csillog, Grace. Az unokám, Layla, fogadkozott, hogy majd ő megmossa az ablakaimat. De én megmondom neked az igazat, Grace, hogy az a lány, szégyenszemre, egy kelekótya. Az a típus, aki bele se kezd a munkába, máris elszundít a zöldségágyások szélén. Nem tudom, mi lesz így ebből a lányból.

Grace nevetett, és nekilátott a következő ablaknak.

- Csak tizenöt éves. A fiúkon jár az esze, meg a ruhákon és a zenén.

- Ne is mondd! - bólogatott Mrs. West olyan hevesen, hogy tokája csak úgy remegett minden mozdulatra. - Az ő korában én egy szempillantás alatt pucoltam meg egy rákot. Megkerestem magamnak a betevőre valót, és amíg a munka be nem fejeződött, csak arra figyeltem. - Kacsintott. - Azután persze figyeltem én a fiúkra is.

Jóízűen felkacagott, majd Aubreyra mosolygott. De a te kis báránykád nagyon édes, Grace.

- Az életem napsugara.

- És jó, mint egy angyal. Bezzeg az én Carlym legkisebb fia, Luke. Két percig sem tud nyugodtan ülni, meg nem áll, és folyton történik vele valami baj. A múlt héten is mit látok? Úgy mászik felfelé a nappaliban a függönyön, mint egy macska. - Az emlékkép hatására kuncogni kezdett. - Kész csapás az a Luke.

- Azért Aubreynak is vannak húzásai.

- Nem hiszem. Ezzel az angyali arccal? Hamarosan bottal kell elkergetned a fiúkat, hogy ne legyeskedjenek állandóan körülötte. Olyan gyönyörű, mint egy kép. Már láttam is eggyel kézen fogva.

Grace megrázta a flakont, és körülnézett, hogy nem lett-e nagylány Aubryból az utóbbi öt perc alatt. Aubreyt?

Mrs. West ismét felnevetett. - Ott sétált a parton a Quinn fiúval… a legújabbal.

- Ó, Sethszel. - Grace olyan nevetségesnek találta a megkönnyebbülés érzését, hogy letette a flakont, és a poharáért nyúlt. - Aubrey nagyon odavan érte.

-  Helyes fiú. Matt unokámmal jár egy osztályba. Ő mesélte, hogy Seth móresre tanította azt a kötekedő Robertet. Biz’ isten az jutott eszembe, hogy már ideje volt. Egyébként hogy mennek a dolgok odaát Quinnéknél?

Mrs. West voltaképpen e miatt kérdés miatt kezdett bele a beszélgetésbe, de szerette kellőképpen bevezetni a dolgokat.

- Jól vannak.

Mrs. West az égre nézett. Na, ezen egy kicsit még dolgozni kell. - Az a lány, akit Cam elvett, valódi szépség. De ügyesnek is kell lennie, hogy féken tartsa a férjét. Az a fiú mindig olyan vad volt.

- Szerintem Anna érti a dolgát.

- Ugye, valahová külföldre mentek nászútra?

- Rómába. Seth mutatta a képeslapot, amit küldtek. Gyönyörű város.

- Nekem mindig az a film jut róla az eszembe Audrey Hepburnnel és Gregory Peckkel… ahol Hepburn hercegnőt játszik. Ilyen filmeket ma már nem forgatnak.

- Római vakáció - mosolyodott el Grace szomorkásan. Gyenge pontja volt a klasszikus és a romantikus.

- Az, az! - Grace kicsit hasonlít Audrey Hepburnre, állapította meg magában Mrs. West. A színek persze nem ugyanazok, tekintve, hogy Grace szőke, mint egy viking, de neki olyan nagy a szeme, és szabályos, szép az arca. És az is igaz, hogy éppen elég sovány.

- Sosem jártam külföldön - folytatta az idős hölgy, ami számára egyébként is az Államok kétharmadát jelentette. - Hamarosan visszajönnek

- Pár nap múlva.

- Hmm. Hát, abba a házba tényleg kell egy asszony. El sem tudom képzelni, mi lehet most ott, hogy csak férfiak lakják. Olyan szag lehet ott, mint egy tornateremben. Ráadásul én még életemben nem találkoztam olyan férfival, aki pontosan bele tudott volna pisilni a vécébe.

Grace felnevetett, és folytatta az ablaktisztítást.

- Nem olyan rossz a helyzet. Az az igazság, hogy Cam egész jól rendben tartotta a házat, mielőtt megkértek volna, hogy takarítsak náluk. De azért csak egyikőjüknek jut eszébe, hogy kiürítse a zsebeit, mielőtt bedobja a ruháját a szennyesládába, és az Phillip.

- Hát ha ez a legszörnyűbb, akkor nincs nagy baj. Gondolom, Cam felesége vezeti a háztartást, ha megérkeznek.

Grace újságpapírt markoló keze egy pillanatra megállt, és a szíve nagyot dobbant.

- Én… Nyolc órát dolgozik Princess Anne-ben.

- Biztosan átveszi a háztartást - mondta újra Mrs. West. - Egy asszony szereti a maga módján rendezni a dolgokat. Bár a fiú számára az volna a legjobb, szerintem, ha valaki állandóan mellette volna. Nem is tudom, Ray hogyan gondolta ezt a dolgot. Jószívű ember volt, de amikor Stella meghalt… mintha megváltozott volna. Az ő korában magához venni egy fiút… Mindegy, mi hogyan történt. Nem mintha elhinném a szállongó pletykákat. Ebben az a nagyszájú Nancy Clermont a legrosszabb.

Mrs. West kis időre elhallgatott, várta, hogy Grace mond valamit. De ő csak az ablakra figyelt.

- Tudsz valamit a biztosítási ügynökről? Megint eljön?

- Nem - mondta Grace halkan. - Nem tudom. Remélem, nem.

-  Nem értem, miért fontos a biztosítónak, hogy honnan jött az a fiú. Még ha öngyilkos lett is Ray, persze nem állítom, hogy így volt, nem tudják bizonyítani, igaz? Mivel… - Hatásszünetet tartott, mint mindig, ha valami fontosat akart mondani. - Nem voltak jelen!

Olyan diadalmasan jelentette ezt ki, mint amikor Nancyvel beszélt.

- Quinn professzor nem követett volna el öngyilkosságot - mormolta Grace.

- Persze, hogy nem. - Csakhogy olyan izgalmas dolog erről beszélgetni. - De a fiú… - Az idős hölgy a fülét hegyezve elhallgatott. - Csöng a telefon. Gyere csak be, ha a belső táblákat akarod mosni, Grace - mondta, és sietősen távozott.

Grace szó nélkül folytatta a munkát. A fejében azonban kavarogtak a gondolatok. Szégyellte, hogy nem tud Quinn professzor ügyére koncentrálni. Csak magára gondolt, és arra, hogy vele mi lesz.

Vajon Anna valóban átveszi a háztartás vezetését, ha megérkezik Rómából? Grace pedig elveszíti a munkát, és az azzal járó pénzt? És, ami még ennél is sokkal rosszabb, elveszti azt a lehetőséget, hogy hetente egyszer-kétszer láthassa Ethant? Hogy néha együtt vacsorázzanak?

Megszokta, mi több, az élete részévé vált, hogy együtt tölthetnek némi időt. És bármilyen szánalmas is, mégis szereti összehajtogatni a ruháit, kisimítani az ágyán a lepedőt. Abban a hitben ringatta magát, hogy a férfi rá gondol, amikor megtalálja a házban a rövid üzeneteit. Vagy amikor éjjel magára húzza a frissen mosott ágyneműt.

Vajon le kell mondania erről is - az örömről, melyet akkor érez, amikor a férfi hazafelé tart a hajójáról, vagy felkapja Aubreyt, ha a kislány puszit követel, vagy rápillant, és lassan mosolyra húzza a száját?

Vajon mindez csak emlékkép marad számára?

Úgy fognak telni a napjai, hogy már ezekre a pillanatokra sem számíthat. És továbbra is magányosan telnek az éjszakái.

Kétségbeesetten becsukta a szemét. Aztán kinyitotta, amikor Aubrey rángatni kezdte a sortját.

- Mama. Miss Lucy?

- Hamarosan, kis szívem. - Grace lehajolt, felkapta a gyermeket, és magához szorította.

Majdnem egy óra volt, mire Grace elrakta a vásárolt élelmet, és nekilátott, hogy elkészítse Aubrey ebédjét. Csak fél óra késésben volt a terveihez képest, és arra gondolt, hogy ezt könnyedén behozhatja. Kicsit gyorsabban kell végeznie mindent, és a teendőkre figyelnie. Semmi ábrándozás, figyelmeztette önmagát, amikor becsatolta Aubreyt a hátsó ülésre. Semmi esztelenség.

- Seth, Seth, Seth - kiáltozta Aubrey boldogan, és ugrándozott az ülésben.

- Kiderül - mondta Grace, miközben becsusszant a kormánykerék mögé, és elfordította a slusszkulcsot. A motor felberregett, majd leállt. - Nem lehet igaz. Nem igaz, erre most nincs idő. - Türelmetlenül ismét elfordította a kulcsot, és rálépett a gázpedálra, s amikor a motor felzúgott, megkönnyebbülten sóhajtott. - Így már jobb - mormolta, és kihátrált a rövid felhajtóról. Már megyünk is, Aubrey.

- Már megyünk is!

Öt perc múlva, félúton a saját és Quinnék háza között, a motor újra pufogni kezdett, megrázkódott, és gőz szállt fel a motorháztető alól.

- A francba!

- A francba - mondta utána Aubrey vidáman.

Grace a szemére szorította az ujjait. A hűtővel lehet baj, gondolta. A múlt hónapban az ékszíj mondta fel a szolgálatot, azelőtt meg a féktárcsa. Lemondóan az út szélére gördült, kiszállt, és felnyitotta a motorháztetőt.

Füst gomolygott elő, mire Grace köhögve oldalra lépett. Elszántan igyekezett legyűrni a kétségbeesését. Talán nem is olyan vészes az ügy. Lehet, hogy megint valami szíjjal lesz a baj. Ha pedig nem, sóhajtott egy nagyot, akkor kénytelen lesz eldönteni, hogy vagy még több pénzt öl ebbe a roncsba, vagy szűkös költségvetéséből ki kell szorítania egy másik tragacsra valót.

Bármiként lesz is, most nincs mit tenni.

Kinyitotta az utasoldali ajtót, és kiszíjazta Aubreyt.

- Megint beteg az autó, drágám.

- Ó.

- Igen. Itt kell hagynunk.

- Egyedül?

A kislány élettelen tárgyak iránti aggodalma mosolyt csalt Grace ajkára. - Nem sokáig. Kihívom a szerelőt, és ő majd rendbe teszi.

- És akkor jobban lesz.

- Remélem. Most pedig elsétálunk Seth házához.

- Jó! - Aubrey a változástól boldogan, sietősen kimászott a kocsiból.

Negyed mérföld után Grace-nek fel kellett vennie a gyermeket.

Még jó, hogy ilyen szép idő van, gondolta. A séta alatt pedig legalább nézelődhetett egy kicsit. Lonc futotta be dúsan egy gondozott szójaföld kerítését, és csodás illatot árasztott. Grace lecsippentett egy bimbót Aubreynak.

Mire megkerülték a Quinn-birtok szélén terpeszkedő mocsarat, Grace karja már fájt. Megálltak, hogy szemügyre vegyenek egy sütkérező teknőst. Aubrey vidáman kuncogott azon, hogy az állat ijedten behúzta a fejét a kezének érintésére.

- Sétálj egy kicsit, édesem.

- Aubrey fáradt. - A kislány könyörgő szemmel emelte fel a karját. - Felveszel.

- Rendben, felveszlek. Mindjárt ott vagyunk. Aubreynak már aludnia kellene, gondolta Grace. Minden nap ebéd után szokott szundikálni. Két órát szokott aludni, csaknem percre pontosan, s aztán tettre készen ébred.

Aubrey pilledten az anyja vállára hajtotta a fejét, amikor végre elérték a házat, és Grace felment a veranda lépcsőjén.

Lefektette a gyereket a díványra, és felsietett az emeletre, hogy lehúzza az ágyneműt, és szétválogassa a szennyest. Az első mosás elindítása után felhívta a szerelőt, aki eddig is megtett mindent, hogy életben tartsa a rozoga kocsit.

Aztán újra felfutott az emeletre, hogy tiszta ágyneműt húzzon. Hogy időt takarítson meg, Grace minden szinten tartott tisztítószereket. A fürdőszobával kezdte. Gyors mozdulatai nyomán hamarosan csillogtak a csapok, ragyogott a csempe.

Ez az utolsó alkalom, hogy Anna érkezése előtt rendbe tegye Quinnék házát, gondolta. De a lerobbant autójától megtett mérföldnyi hosszú séta alatt azt is elhatározta, hogy az ifjú pár érkezése napján még rászán néhány órát egy utolsó takarításra.

Végtére is, nem mindegy, milyen munkát ad ki a keze alól. Egy másik nő pedig minden bizonnyal észreveszi a tisztaságot és a rendet, amire Grace törekedett. Egy dolgozó nő, mint amilyen Anna, akinek hivatása van, kétségkívül felismeri, hogy szükség van Grace-re.

Lefutott, ellenőrizte, hogy Aubreyval minden rendben van-e, kiszedte a mosott ruhát a gépből egy kosárba, és újabb adagot tömködött be.

Friss virágot is kell majd tennie az újdonsült házasok hálószobájába. És a jó kéztörlőket veszi elő. Üzenetet hagy Phillipnek, hogy szedjen gyümölcsöt, s ő majd szépen elrendezi a tálban a konyhaasztalon.

Időt szakít arra, hogy viasszal bekenje a padlót, s kimossa, kivasalja a függönyöket.

Gyors mozdulatokkal kiteregetett, ami a szokásostól eltérően most nem okozott számára örömöt. A megszokott mozdulatok mindazonáltal megnyugtatták. Minden rendben lesz, valamiképpen megoldódik.

Azon kapta magát, hogy szédül, és megrázta a fejét. A kimerültség meglepetésszerűen tört rá, mintha állon vágták volna. Ha lett volna ideje kiszámolni, mióta van talpon, hét óra jött volna ki aznapra, pedig éjszaka csak öt órát aludt. Azt mindenesetre jól tudta, hogy még tizenkét óra van hátra. Kicsit meg kell pihennie.

Csak tíz perc, fogadkozott, és miképp hosszú napokon szokta, elterült a fűben a lengedező, száradó ruhák alatt. Tízpercnyi szundikálás felfrissíti, s még arra is lesz ideje, hogy felmossa a konyhát, mielőtt Aubrey felébred.

Ethan hazafelé tartott a partról. A szokásosnál rövidebb időt töltött kinn a vízen, s hagyta, hogy Jim és a fia visszatérjenek a hajón a Pocomoke-hoz, hogy a rákhálókat ellenőrizzék. Seth elment Dannyvel és Willel, s Ethan úgy döntött, hogy ha későn is, de bekap valami ebédet, s a műhelyben tölt néhány órát. Be akarta fejezni a kormányosfülkét, s ha jut idő, belekezd a kabin tetejébe is. Minél többet végez, annál hamarabb nekiláthat Cam a finom munkának.

Grace elhagyott kocsija láttán lelassított, és megállt az út szélén. Csak ingatta a fejét, amikor bepillantott a motorháztető alá. Az átkozott tragacsot csak az imádság tartja össze, gondolta. Nem volna szabad Gracenek ezzel a megbízhatatlan autóval furikáznia. Mi van akkor, gondolta komoran, ha az éjszaka közepén robban le, amikor a lány hazafelé tart a sörözőből?

Közelebb hajolt, és felszisszent. A hűtő felmondta a szolgálatot, és ha Grace ki akarja cseréltetni, kénytelen lebeszélni róla.

Majd ő keres neki egy megbízható használt autót. Rendbe hozza, vagy megkéri Camet, aki úgy ért a kocsikhoz, mint Midász az aranyhoz, hogy pofozza ki. Nem hagyhatja, hogy Grace ilyen ronccsal közlekedjen, ráadásul úgy, hogy benn ül a gyerek is.

Felegyenesedett, s pár lépést hátralépett. Nem az ő dolga. Már hogyne volna az, gondolta rá nem jellemző hévvel. Elvégre Grace a barátja, nem? Joga van segíteni egy baráton, kiváltképp, ha az a barát rászorul a segítségre.

Az pedig tagadhatatlan - akár elfogadja Grace, akár nem -, hogy igenis rászorul a segítségre. Visszaült a teherautójába, és komor arccal hazahajtott.

Éppen be akarta csapni az ajtót, amikor megpillantotta a díványon gömbölyödő Aubreyt. Megenyhültek a vonásai. Óvatosan becsukta az ajtót, és a díványhoz osont. A kislány apró ökle a díszpárnán nyugodott.

Ethan nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy gyengéden meg ne érintse a kezét, és elcsodálkozzon a finom ujjacskákon. A kislány fürtjeit kék csipkeszalag fogta össze, melyet nyilván Grace kötött bele reggel, gondolta Ethan. A masni kicsit félrebillent, amitől csak még helyesebb volt a kép.

Ethan abban reménykedett, hogy a kislány felébred, még mielőtt ő kioson a szobából.

Most viszont meg kell keresnie Grace-t, hogy megbeszélje vele a kocsi ügyét.

Felvetett fejjel fülelt, de úgy gondolta, túl nagy a csend odafönn, a lány biztosan nincs ott. Bement a konyhába, ahol még mindig ott hevertek az asztalon a sietősen elfogyasztott reggeli maradványai. Itt még nem takarított. De a mosógép zümmögött, s kinn az udvaron frissen mosott ruhák lengedeztek a szárítókötélen.

Amint az ajtóhoz lépett, megpillantotta Grace-t. És rémület szállta meg. Nem tudta mire vélni, hogy a lány a füvön fekszik. Betegség vagy sérülés szörnyű képei villantak fel a fejében, és kirohant. Egy lépésnyire volt a lánytól, amikor látta, hogy nem eszméletlen. Csak alszik.

Összegömbölyödött, mint bent a kislánya. Egyik ökle az arca mellett, és egyenletesen, mélyen lélegzik. Ethan lerogyott mellé a fűre, s várta, hogy a szívverése visszatérjen a szokásos ritmusba.

Csak ült, és hallgatta a mosott ruhák csattogását, a partot mosó víz csobogását, a madarak csiripelését, és közben azon morfondírozott, hogy mi a csuda történhetett Grace-szel.

Végül sóhajtott egyet, felállt, és a karjaiba vette a lányt.

Grace mocorgott, és kényelmesen elhelyezkedett, amitől Ethan vére a megszokottnál gyorsabban száguldott az ereiben. - Ethan - mormolta a lány és a férfi vállgödrébe hajtotta a fejét, amitől Ethanben heves vágy ébredt arra, hogy a naptól meleg fűbe feküdjön vele.

- Ethan - mondta a lány újra, és végighúzta az ujjait a férfi vállán. Ethan teste megmerevedett. Aztán újra: - Ethan - de most már döbbent kiáltással, s Grace arca rémülten fordult a férfi arca felé.

A szeme álomtól volt kótyagos, és a meglepetéstől csillogó. A szája csábítóan elkerekedett, arcába vér szökött.

- Mi… Mi történt? - dadogta, és hangjában egyszerre érződött öröm és zavar.

- Szundítasz egyet, és jobban tetted volna, ha nem a napra fekszel, hanem a hűvös szobába, mint Aubrey. - Ethan tudta, hogy szigorúan beszél. Nem tehetett róla. A vágy úgy elszorította a torkát, hogy valahogyan leplezni akarta.

- De én csak…

- Halálra rémültem, amikor megláttalak itt feküdni. Azt hittem elájultál, vagy ilyesmi.

- Csak kinyújtóztam egy percre. Aubrey aludt, ezért… Aubrey! Meg kell néznem.

- Én már megnéztem. Minden rendben. Okosabban tetted volna, ha te is mellé fekszel a díványra.

- Nem aludni jövök ide.

- De aludtál.

- Csak egy percre.

- Egy percnél hosszabb alvásra van szükséged.

- Nem, dehogy. Csak ma minden úgy összejött, és egyszerűen elfáradt az agyam.

Ethan jót mulatott. A lánnyal a karjában megállt a konyhában, és lenézett rá.

- Elfáradt az agyad?

- Igen. - Most azonban csaknem teljesen elsötétedett. - Kicsit ki kellett kapcsolnom a gondolataimat. Tegyél le, Ethan.

A férfinak még nem akaródzott letenni őt.

- Láttam a kocsidat egy mérföldnyire innen, az út szélén.

- Már beszéltem Dave-vel, és elmondtam neki. Amint tud, odamegy.

- Onnan jöttél idáig Aubreyval?

- Nem, elhozott a sofőröm. Tegyél le, Ethan. - Még mielőtt baj lesz, tette hozzá magában.

- Akkor most megmondhatod a sofőrödnek, hogy elmehet. Én majd hazaviszlek benneteket, ha Aubrey felébred.

- Haza tudok én menni. Még bele se kezdtem a takarításba. El kell végeznem.

- Nem gyalogolhatsz két és fél mérföldet.

- Idehívom Julie-t. Hamar itt lesz, és hazavisz bennünket. Neked is van dolgod. Én meg… le vagyok maradva - mondta, most már ijedten. - Nem érem magam utol, ha nem teszel le.

Ethan le-föl mozgatta a karját, mintha súlyt méricskélne. - Nem vagy nehéz.

A lány zavara haraggá változott.

- Ha azt akarod mondani, hogy csont és bőr vagyok…

- Nem mondanám, hogy csont és bőr. De vékonyak a csontjaid, az igaz. - És finomak, és lágy rajtuk a hús, gondolta. Talpra állította a lányt, még mielőtt újra eszébe jut, hogy nemrég még gondoskodni akart róla. - Ne törődj ma a házzal.

- De igen. Dolgom van itt. - Grace ideges lett. Úgy néz rá a férfi, hogy a legszívesebben visszabújna a karjába, ugyanakkor az is megfordult a fejében, hogy kifut az ajtón, mint a nyúl. Sosem érzett még ilyet, de megpróbálta összeszedni magát. - Gyorsabban végzek, ha nem lábatlankodsz.

- Nem lábatlankodom, amint meghallom, hogy beszéltél Julie-val, és értetek jön. - A lány hajához nyúlt, és kivett belőle egy pitypangpelyhet.

- Rendben. - Grace megfordult, és Julie számát tárcsázta a konyhai telefonon. Talán tényleg az lesz a legjobb, gondolta, amikor hallotta, hogy kicseng a hívás, ha Anna nem tart igényt a munkájára, miután hazaér. Úgy látszik, tíz percig sem tud Ethan társaságában maradni anélkül, hogy ne feszülnének pattanásig az idegei. Ha ez így megy tovább, egyszer még olyasmit tesz, amitől mindketten zavarba jönnek.

Hatodik fejezet

Ethan egyáltalán nem bánta, hogy éjszakánként hosszú órákat tölt az épülő hajón. Kiváltképp, ha egyedül lehetett. Hamar beleegyezett, hogy Seth táborozni menjen a többi fiúval, az egyik család kertjébe. Így legalább magára maradhat egy teljes éjszakára - ami manapság ritkán fordult elő -, és anélkül végezheti a munkáját, hogy kérdésekre és megjegyzésekre kelljen válaszolnia.

Nem mintha nem szórakoztatta volna a fiú, ismerte be önmagának Ethan. Az igazság az, hogy jóformán összenőtt Sethszel. Természetesnek tartotta, hogy befogadja a fiút az életébe, hiszen Ray ezt kívánta tőle. Az érzelmek és a ragaszkodás azonban idővel egyre inkább elmélyültek.

Ez azonban nem azt jelentette, hogy a fiú nem emésztette fel az energiáit.

Ethan ma éjjel a kézi munkát végezte. Ha úgy érzi is az ember éjfélkor, hogy éber, akkor is megvan a veszélye annak, hogy megcsúszik az ujja valamelyik gépen. Mindenesetre megnyugtató volt csendben dolgozni, kézzel csiszolgatni az éleket és a lapokat, amíg egészen simává nem válnak.

Egy héten belül végezhetnek a szigeteléssel, és akkor ráállíthatja Setht a korlát csiszolására. Ha Cam azonnal nekilát a fedélzet alatti részek kidolgozásának, és ha Seth nem nyafog sokat, amiért gittelnie, meg tömítenie kell egy-két héten át, akkor egészen jól haladnak majd.

Az órájára pillantott, látta, hogy nagyon elszaladt az idő, ezért összeszedegette a szerszámokat. Összesöpört, mivel Seth távollétében nem volt, aki megfogja a söprűt.

Negyed kettőkor leparkolt a söröző előtt. Semmi kedve nem volt bemenni, mint ahogy ahhoz sem volt kedve, hogy hagyja Grace-t egyedül hazabotorkálni. Kényelmesen hátradőlt, felkapcsolta a belső világítást, és olvasni kezdte a Cannery Row szamárfüles példányát.

A sörözőben zárórához készülődtek. Grace számára ennél csak az jelenthetett volna nagyobb boldogságot, ha Dave közli vele, hogy némi gumiszalaggal meg rágógumival újra működővé tudja varázsolni a lerobbant járgányát.

Az autószerelő azonban elmondta, hogy ennél jóval többe kerül a javítás, és hogy még akkor is örülhet, ha az a roncs még ötezer mérföldet képes futni.

Ezzel most nem akart foglalkozni, egyébként is egy akadékoskodó vendéget kellett kiszolgálnia, aki Savannah-ba tart, s átutazóban megállt St. Chrisben, és szent meggyőződése volt, hogy Grace szíves örömest vállalja az ő szórakoztatását.

- Kivettem egy szobát a szállodában - kacsintott a lányra, amikor az letette elé az utolsó pohár italt. - Jó nagy ágy van benne, és huszonnégy órás szobaszolgálat. Iszonyú nagy murit csaphatnánk, szivi.

- Nem szokásom, de azért kösz.

A férfi elkapta Grace csuklóját, addig húzta, amíg a lány el nem veszítette az egyensúlyát, ezért választhatott, hogy vagy megfogja a férfi vállát, vagy egyenesen belehuppan az ölébe. - Hát itt az alkalom - búgta a férfi, és Grace mellére düllesztette a szemét. - Imádom a hosszú lábú szőkéket. Kivételes bánásmódban részesülnek nálam.

Kellemetlen alak, gondolta Grace, és undorodva lélegezte be a férfi sörszagát. De hát volt már rosszabb is.

-  Igazán örülök, de mindjárt végzek itt, és aztán hazamegyek.

- Nálad is jó lesz.

- Uram…

- Bob. Hívj csak Bobnak, szivi.

Grace csak erőnek erejével tudott a szorításból szabadulni.

- Uram, engem egyáltalán nem érdekel.

Dehogynem, gondolhatta a férfi, legalábbis erről árulkodott szédítőnek szánt mosolya. Elvégre két rongyot fizetett a fogorvosának.

- Az a zsákmány a legédesebb, amiért meg kell dolgozni - mondta. Grace úgy döntött, hogy ez az alak még egy undorodó sóhajt sem érdemel meg. - Tizenöt perc múlva zárunk, jobb, ha kifizeti a számláját.

- Jól van, jól van, ne aggódj. - Azzal előhúzta bankjegyekkel teletömött tárcáját. Mindig kívülre rakta a húszdollárosokat az egyesek fölé. - Mondd meg, mennyivel tartozom, aztán… tárgyalhatunk a borravalóról.

Vannak helyzetek, gondolta Grace, amikor legjobb, ha az ember meg sem szólal. A végén még olyasmit mond, ami miatt kirúgják. Így aztán szó nélkül a pulthoz vitte az üres poharakat.

- Valami gond van, Grace?

A lány fáradtan Steve-re mosolygott. Már csak ketten dolgoztak. A másik pincérnő migrénre panaszkodva éjfélkor elment. Mivel olyan fehér volt, mint egy kísértet, Grace ráparancsolt, hogy menjen haza, és átvállalta a munkáját.

-            Azok közé tartozik, akik megszépítik a nők életét. De ne aggódj.

- Ha nem tűnik el zárás előtt, megvárom, amíg beülsz az autódba, és elindulsz haza.

Grace mormolt valamit hárításképpen. Nem említette, hogy lerobbant az autója, mert attól tartott, Steve felajánlja, hogy hazaviszi. Pedig éppen az ellenkező irányban lakott. És otthon a várandós felesége várta.

Végigjárta az asztalokat a számlákkal, visszavitte a poharakat és a hamutartókat, s megkönnyebbülten nyugtázta, hogy a tolakodó alak végül indulni készült.

18 dollár 83 cent állt a számláján, s ő egy húszdollárost hagyott az asztalon. Annak ellenére, hogy az elmúlt három órában mennyi bosszúságot okozott neki a férfi, Grace túl fáradt volt ahhoz, hogy most ezen a nevetséges borravalón mérgelődjön.

A söröző hamar kiürült. A vendégek többségét főleg főiskolai hallgatók tették ki, akik egy-két pohár sört fogyasztottak, és megtárgyalták a napi dolgaikat. Grace számításai szerint legfeljebb ha két kört rendeltek hét óta, amikor munkába állt. A borravalóikból egy horpadást is nehezen tudna megjavíttatni az új autón, melyet kénytelen lesz venni.

A nagy csendben mindketten összerezzentek, amikor megcsörrent a telefon. Grace jót nevetett ezen, de közben látta, hogy Steve arcából kifut a vér.

- Mollie - szólt bele a kagylóba a férfi. - Itt az idő? - kérdezte izgatottan.

Grace előrelépett és azon tűnődött, vajon elég erős-e, hogy elkapja a férfit, ha összerogy az izgalomtól. De Steve széles vigyorral hevesen bólogatni kezdett a kagyló fölött.

- Jó. Te… te hívd az orvost, rendben? Minden készen áll. Mennyire… Ó, Istenem, Istenem, máris indulok. Ne mozdulj. Ne csinálj semmit. Ne izgulj.

Izgalmában leejtette a kagylót, aztán megmerevedett.

- Ez… Mollie volt… a feleségem…

- Ismerem Mollie-t, már az oviba is együtt jártunk - nevetett fel Grace. Aztán, mivel Steve olyan gyámoltalannak és olyan rémültnek látszott, Grace gyengéden megfogta az arcát, és adott neki egy puszit. - Indulj. De óvatosan vezess. A kisbabák nem szokták elsietni a dolgot. A tiéd is megvárja, míg hazaérsz.

- Kisbabánk lesz - mondta Steve vontatottan, mintha szoktatni akarná magát a gondolathoz. - Mollienak és nekem.

- Tudom. Ez csodálatos. Mondd meg Mollie-nak, hogy majd átmegyek meglátogatni őt is meg a babát is. Persze, ha úgy állsz itt, mint akinek a padlóhoz ragasztották a lábát, Mollie-nak magának kell behajtania a kórházba.

- Úristen! Mennem kell. - Steve felborított egy széket, miközben az ajtóhoz futott. - A kulcsok, hol vannak a kulcsok?

- A kocsikulcsaid a zsebedben vannak. A bár kulcsai a pult mögött. Majd én bezárok, apuka.

Steve megállt, a válla fölött visszavigyorgott és felkiáltott: - Hú! - Aztán kiviharzott.

Grace kuncogva felkapott egy széket, és lábaival fölfelé rárakta egy asztalra.

Eszébe jutott az éjszaka, amikor az ő szülése elkezdődött. Ó, mennyire félt, milyen izgatott volt. Ő valóban saját maga hajtott be a kórházba. Nem volt férj, aki aggódott volna miatta. Nem ült mellette senki, hogy mondja, hogyan lélegezzen, vagy hogy fogja a kezét.

Amikor már erősek voltak a fájások, és Grace már elviselhetetlenül egyedül érezte magát, megengedte a nővérnek, hogy felhívja az anyját. Az anyja persze azonnal jött, és ott maradt vele, amíg Aubrey meg nem született. Együtt sírtak és nevettek, és attól minden rendbe jött.

Az apja nem látogatta meg. Sem akkor, sem később. Az anyja mindig mentegette, kifogásokat talált, megpróbálta a dolgot elsimítani, de Grace megértette, hogy az apja nem akar megbocsátani. Sokan meglátogatták akkor, Julie és a szülei, barátok, szomszédok.

Ethan és Quinn professzor.

Virágot hoztak neki, rózsaszín és fehér rózsabimbókat és százszorszépeket. Mindkét virágból lepréselt egyet Aubrey bébinaplójába.

Még mindig mosolygott az emlékek hatására, amikor nyílt az ajtó, és ő kuncogva megfordult.

- Steve, ha nem indulsz el végre… - A hangja elhalkult, de inkább a haragtól, semmint a félelemtől, amikor megpillantotta azt a kellemetlenkedő alakot. - Zárva vagyunk - jelentette ki határozott hangon.

- Tudom, szivi. Jól gondoltam én, hogy megtalálod a módját, hogy megvárj.

- Nem magára várok. - Mi az ördögért nem zárta be az ajtót, amikor Steve elment? - Mondtam, hogy zárva vagyunk. Távozzon, legyen szíves.

- Ha ez a játék, nekem nincs ellene kifogásom. Imbolyogva közelebb lépett, és a pultra támaszkodott. Már hónapok óta gyúrt, és tudta, hogy ez a mozdulat kidomborítja az izmait. - Mi lenne, ha töltenél valamit mindkettőnknek? És megbeszéljük azt a borravalót.

Grace türelme elfogyott.

- Már megkaptam magától a borravalómat. Én meg egy jó tanácsot adok magának cserébe. Ha tíz másodpercen belül nem tűnik el, hívom a rendőröket. Akkor majd a széles ágya helyett egy cellában tölti az éjszakát.

- Nekem egészen más terveim vannak. - Megragadta Grace karját, háttal a pulthoz szorította, és egész testével ránehezedett. – Látod? Te is így akartad. Láttam a szemeden. Erre vártam egész este.

Grace meg sem tudta mozdítani a lábát, hogy a térdével a férfinak arra a testrészére rúgjon, melyet olyan öntelten nyom hozzá. Nem tudta kiszabadítani a kezét, hogy legalább karmolhasson. Rémület szorította össze a torkát, aztán az egész testében szétáradt, amikor a férfi durva keze becsúszott a szoknyája alá.

Harapni, sikítani, köpni készült, amikor a pasas váratlanul lerepült róla. Grace döbbenten állt a pulthoz szegezve, s Ethanre meredt.

- Jól vagy?

A férfi olyan nyugodtan kérdezte, hogy Grace gépiesen, a megszokott mozdulattal bólintott. Ám Ethan szeme egyáltalán nem volt nyugodt. Olyan elemi harag tombolt benne, hogy Grace megborzongott.

- Menj ki, és várj meg a teherautóban.

- Én… ő… - hebegte Grace, majd hirtelen felsikított. Nem tehetett róla, de ez az egyetlen hang szakadt ki a torkán, amikor meglátta, hogy a pasas leszegett fejjel, ökölbe szorított kézzel rohan Ethan felé, mint egy faltörő kos.

Kővé dermedve nézte, hogy Ethan megpördül, behúz a férfinak egyet, majd még egyet, mire az úgy röpült hátra, mint egy légy. Aztán Ethan lehajolt, megmarkolta a fickó ingét, és felhúzta őt a rogyadozó lábaira.

- Jobb, ha eltűnsz innen - mondta neki kemény, fenyegető hangon. - Ha két percen belül itt látlak, megöllek. És ha nincs családod vagy barátaid, akkor senki nem bánkódik utánad.

Gyors csuklómozdulattal ellökte magától a férfit, mire az egy asztalnak tántorodott. Aztán Ethan hátat fordított neki, mintha nem is létezne. Az arcáról azonban még nem tűnt el a féktelen harag, amikor Gracehez fordult.

- Mondtam, hogy várj meg kint az autóban.

- De én még… nekem még… - A mellkasához szorította a kezét, mintha úgy kellene kipréselnie magából minden szót. Egyikük sem nézett a férfira, aki lassan támolyogva az ajtóhoz botorkált. - Még be kell zárnom. Shiney…

- Shiney elmehet a pokolba. - Mivel Grace még mindig nem mozdult, Ethan megmarkolta a karját, és az ajtó felé húzta. - Meg kellene korbácsolni, amiért hagyta, hogy egy nő egyedül zárja be a boltot az éjszaka közepén.

- Steve-nek…

- Láttam a szemétládát, hogy úgy száguldott ki innen, mint puskából a golyó. - Ethan elhatározta, hogy Steve-hez is lesz majd egy-két szava. Első dolgom lesz, gondolta, miközben erőszakkal betolta Grace-t a teherautó ülésére.

- Mollie… telefonált. Elkezdődött a szülés. Én mondtam Steve-nek, hogy menjen.

- Jellemző. Átkozott, idióta nő.

A habzó dühvel kiejtett szavak hallatára Grace remegése megszűnt, és szólni sem tudott, pedig éppen a háláját akarta kifejezni. Csak arra tudott gondolni, hogy Ethan megmentette őt, mint egy lovag a tündérmesékben. A még mindig kába fejében gomolygó romantikus köd azonban egykettőre szertefoszlott.

- Nem vagyok idióta.

- De az vagy. - Ethan megrántotta a kormánykereket, mire a teherautó, kavicsokat fröcskölve szét, kiperdült a parkolóból, és Grace az ülés támlájához szegeződött. A férfit teljesen hatalmába kerítette rettenetes természete, és nem volt, ami megállítsa, amíg ki nem tombolta magát.

- Az a pasas az idióta - vágott vissza Grace. - Én csak a munkámat végeztem.

- Csak a munkádat végezted, közben meg majdnem megerőszakolt. A szemétláda benyúlt a szoknyád alá.

A lány még mindig emlékezett az érintésre, ahogyan durván megragadták a férfi kezei. Hányingere támadt, de erőt vett magán.

- Tisztában vagyok vele. Ilyesmi azért nem szokott megtörténni Shiney sörözőjében.

- De hiszen éppen most történt meg.

- Nem ilyenek a vendégek. A pasas nem idevalósi. Ő…

- Ott volt. - Ethan behajtott Grace házának kocsibejárójára, fékezett, és gyors csuklómozdulattal leállította a motort. - Te is ott voltál. Egyedül zártad be azt az istenverte sörözőt az éjszaka közepén. És aztán mit tettél volna, ha elintéz? Hazasétálsz két rohadt mérföldet?

- Hazahozott volna valaki, ha…

- Ha nem volnál olyan nyakas, hogy engem megkérj - szakította félbe Ethan. - Inkább hazasántikálsz a mérföldes tűsarkaidon, csak nehogy szívességet kelljen kérned.

Grace mindig vitt magával tornacipőt a táskájában, de úgy döntött, hogy semmi értelme ezt most megemlíteni. A táskájában, kapott hirtelen észbe, ami ott maradt a bezáratlan sörözőben. Holnap tehát kezdheti azzal, hogy először odamegy, összeszedi a holmiját, aztán bezár mindent, mielőtt a főnök rájönne, mi történt.

- Hát nagyon köszönöm, hogy elmondtad a véleményedet a hibáimról, és kioktattál. És köszönöm a szíves hazaszállítást.

Nekifeszült az ajtónak, de Ethan megragadta a karját és visszapenderítette.

- Hova a pokolba akarsz menni?

- Haza. Lezuhanyozom azt az idióta fejemet, és lefekszem aludni.

- Még nem fejeztem be.

- Én viszont befejeztem. - Kirántotta a karját, és kiugrott a fülkéből. Ha nem az az átkozott tűsarkú van rajta, szempillantás alatt befut. Ethan azonban kiugrott a teherautóból, és útját állta. - Nincs több mondanivalóm - közölte vele Grace fagyos hangon, felvetett állal.

- Helyes. Akkor csak figyelj. Ha nem hagyod ott a sörözőt, márpedig ezt kellene tenned, akkor legalább légy óvatos. Először is a hazautazást kell megoldani.

- Ne mondd meg nekem, mit tegyek.

- Fogd be a szád.

Befogta, de csak mert elakadt a szava. Amióta Ethant ismerte, soha, egyetlen egyszer sem látta ilyennek. A holdfénynél tisztán kivehető volt a férfi szemében lobogó harag. Arca merev volt, mint a kő, s a rávetülő árnyékok még nyersebbnek, még félelmetesebbnek láttatták.

- Gondom lesz rá, hogy legyen egy megbízható kocsid - folytatta Ethan ugyanazon az éles hangon. - És nem zárod be a sörözőt soha többé egyedül. Azt akarom, hogy ha befejezed a műszakot, valaki kikísérjen a kocsidhoz, s megvárja, míg elindulsz.

- Nevetséges.

Ethan előrelépett. Bár egy ujjal sem ért a lányhoz, fel sem emelte a kezét, Grace mégis hátrálni kezdett. A szíve hevesen, hangosan dobogott.

- Az nevetséges, hogy úgy képzeled, minden istenverte dolgot képes vagy egyedül elintézni. Elegem van ebből.

- Neked van eleged ebből? - csattant fel Grace, de már meg is bánta.

- Igen, és véget vetek neki. Azzal nem tudok mit kezdeni, hogy halálra dolgozod magad, de a többi ügyben tehetek valamit. Ha te nem teszel lépéseket azért, hogy biztonságban hazajuss, hát majd én teszek. Nem fogod többé keresni a bajt.

- Keresni a bajt? - fakadt ki Grace olyan dühvel, hogy azt hitte, menten szétrobban a feje. - Nem kerestem semmit. Az a gazember nem hitte el, hogy nemet mondok neki, akárhányszor ismételtem.

- Pontosan erről beszélek.

- Nem tudod, miről beszélsz - suttogta Grace indulatosan. - Elbírtam vele, és ha…

- Hogyan? - Ethan szemében újra düh villant. Felidéződött benne a kép, ahogyan ott áll a lány a pultnak szegezve, tágra nyílt, riadt szemekkel. Arca halottsápadt, a szeme üveges. Ha akkor ő nem lép be…

És mivel a folytatás gondolatát képtelen volt elhessegetni, ingatag önfegyelme egészen összeomlott.

- Na, hogyan? - kérdezte nyersen, és magához rántotta a lányt. - Gyerünk, mutasd meg.

Grace megpróbált szabadulni a szorításból. És az erei hevesen lüktettek. - Hagyd abba.

- Szerinted számít valamit, ha azt mondod valakinek, hogy hagyja abba, amikor már csak a szagodat követi? - Citrom és félelem. - Ha csak a formádat látja? - Lágy ívek és hosszú vonalak. - Tudta, hogy nincs ott senki, aki megállítsa, és hogy azt tehet, amit akar.

Grace már gondolkozni sem tudott, hevesen dobogott a szíve, száguldott a vére, szédült a feje. - Én nem… Megállítottam volna.

- Állíts meg engem.

Ethan komolyan beszélt. Egyik énje kétségbeesetten akarta, hogy a lány megállítsa, hogy tegyen vagy mondjon valamit, ami megfékezi tombolását. De a szája már a lány száján volt, nyersen és mohón, belélegezte a leheletét, és élvezte teste remegését.

Amikor Grace halkan felnyögve megadta magát, az ajka odaadón szétnyílt, s Ethan mindenről megfeledkezett.

Lehúzta a lányt a fűre, hempergett vele, fölébe kerekedett. A kemény zár, mely alatt a vágyait tartotta, hirtelen felpattant, és elemi, vakmerő mohósággal utat tört magának. Egy éhező farkas féktelenségével csókolta a lány száját.

Régóta elfojtott vágyának utat engedve Grace is a férfi testének feszítette a testét. Énje felszabadult a váratlan gyönyörűségtől, és teljes erővel életre kelt. Szétáradó forróság, elfojtott sóhajtások, boldog remegések.

Ez nem az az Ethan volt, akit ő ismer, akinek az érintéséről álmodozott. Nem volt benne semmi gyöngédség, semmi finomság, mégis odaadta neki magát, kábultan az elsöprő elemi erőtől.

Hosszú karját és lábát a férfira kulcsolta, hogy még közelebb érezze magához, hagyta, hogy ujjai a hajába túrjanak, megmarkolják. És megborzongott a felkavaró érzéstől, hogy a férfi mennyivel erősebb nála.

Ethan nem tudott betelni a lány ajkával, nyakával. Sóvárgott az után, hogy egy testet érezzen, ízleljen. Grace testét, az ő ízét akarta.

A lány melle kicsi volt és kemény, a bőre lágy, mint a selyem, amikor Ethan érdes keze végigsimított rajta. Érezte, hogy a lány szíve milyen hangosan ver.

Grace sóhajtozott, és elképedt attól, hogy mit vált ki belőle a férfi erős kezének érintése, és érezte, hogy a    lábában és az ölében elernyednek az izmok.

Ethan nevét sóhajtotta.

A hatás olyan volt, mintha lövés dördült volna. A lány remegő hangja, a bőrének vibrálása észhez térítette a férfit.

Arrébb gördült, a hátára, és igyekezett úrrá lenni magán, szabályozni a lélegzetét. Az Isten szerelmére, végtére is a lány udvarán vannak. A kislánya bent alszik a házban. Ő meg majdnem, majdnem olyan szörnyűséget művelt, mint az a fickó a sörözőben. Közel járt ahhoz, hogy visszaéljen a bizalommal, a barátsággal, a lány kiszolgáltatottságával.

Éppen az önmagában lakozó vadállat miatt tett fogadalmat arra, hogy soha nem nyúl Grace-hez. Most, hogy szabadjára engedte, megszegte saját fogadalmát, és mindent lerombolt.

- Ne haragudj. - Szánalmas szófordulat, gondolta Ethan, de nem volt jobb szava. - Istenem, Grace, ne haragudj.

A lány vére még mindig forrón lüktetett, és az a csodálatos, rémületes vágy sikoltássá változott. Grace megfordult, és kezét a férfi arcához érintette.

-Ethan…

- Nincs mentségem - szólalt meg a férfi, s közben felült, hogy ne érinthesse meg a lány, ne kísértse tovább. - Nem tudtam uralkodni magamon, nem tudtam tisztán gondolkodni.

- Nem tudtál uralkodni magadon - mondta Grace. Mozdulatlanul feküdt a füvön, mely egyszeriben túl hidegnek tetszett, s arcát a ragyogó hold felé fordította. - Tehát csak elszabadultak az indulataid - tette hozzá fakó hangon.

- Igen, de ez nem mentség arra, hogy megbántottalak.

- Nem bántottál meg. - A lány még mindig érezte a férfi érintésének a nyomát, kezének mohó súlyát. De sem az akkori, sem a mostani érzés nem nevezhető fájdalmasnak.

Ethan úgy gondolta, kellőképpen kijózanodott, rá tud nézni Grace-re, meg tudja érinteni. Szüksége van rá, mondta magában. Nem bírta volna elviselni, ha Grace félne tőle. - A legkevésbé sem szeretnélek megbántani. - Egy aggódó szülő gondosságával igazgatni kezdte a lány ruháját. Mivel Grace nem tiltakozott, végigsimította összekócolódott haját. - Csak azt akarom, ami neked a legjobb.

Grace az előbb nem tiltakozott, most azonban váratlanul, heves mozdulattal félrelökte Ethan kezét.

- Ne bánj velem úgy, mint egy gyerekkel. Pár perccel ezelőtt még semmi gondot nem okozott neked, hogy nőként kezelj.

Azt nem lehetne mondani, hogy semmit, gondolta Ethan rosszkedvűen.

- És nem tettem jól.

- Akkor mindketten rosszul tettük. - Grace felült, és határozott mozdulatokkal végigsimított a ruháján. - Nem volt egyoldalú a dolog, Ethan. Te is tudod. Nem próbáltalak megállítani, mert nem akartam, hogy megállj. Ez csak a te ötleted volt.

Ethan zavartan ült, és hirtelen ideges lett.

- Az ég szerelmére, Grace, az udvarodban hemperegtünk.

- De nem emiatt hagytad abba.

A lány halk sóhajtással felhúzta a térdét, és átkarolta. Ez a tökéletesen ártatlan mozdulat egyáltalán nem illett rövid szoknyájához, hálóharisnyás lábához, és Ethan gyomra ismét görcsbe rándult.

- Mindenképpen abbahagytad volna, bárhol lettünk volna is. Talán, mert eszedbe jutott, hogy velem vagy, de nekem most sokkal rosszabb arra gondolni, hogy nem akarsz engem. Tehát, ha azt akarod, hogy a dolgok a régi kerékvágásban menjenek tovább, akkor azt kell mondanod, hogy nem akarsz engem.

- A dolgoknak a régi kerékvágásban kell menniük.

- Ez nem válasz, Ethan. Ne haragudj, hogy erőszakoskodom, de azt hiszem, megérdemlem az őszinte választ. - Nehéz, kegyetlen kérés volt ez, hiszen a száján még ott érezte a férfi ízét. - Ha nem így érzel irántam, ha csak meg akartál leckéztetni, mert kijöttél a sodrodból, akkor ezt ki kell mondanod.

- Kijöttem a sodromból.

Az újabb sebet tudomásul véve Grace bólintott.

- Mit mondjak, bevált.

- Ettől persze nem jönnek rendbe a dolgok. Amit most tettem, azzal ahhoz a gazemberhez váltam hasonlóvá.

- Nem akartam, hogy ő hozzám érjen. - Grace mély lélegzetet vett, benntartotta a levegőt, aztán lassan kifújta. De Ethan hallgatott. Nem beszél, gondolta Grace, csak visszahúzódott. Persze nem mozdult egy ujjnyit sem, hanem egészen más módon húzódott távolra.

- Hálás vagyok neked, amiért ott voltál ma éjjel. Készülődött, hogy feláll, de Ethan megelőzte, s lenyújtotta neki a kezét. Grace megkapaszkodott benne, és megfogadta, hogy nem mond többé semmi olyasmit, ami bármelyiküket zavarba hozná. - Féltem, és tényleg nem tudom, hogy képes lettem volna-e egyedül kezelni a dolgot. Jó barát vagy, Ethan, és hálás vagyok, amiért segíteni akarsz.

A férfi a zsebébe csúsztatta mindkét kezét, gondolván, hogy ez a legbiztonságosabb.

- Beszéltem Dave-vel a másik kocsi ügyében. Van neki néhány egészen jó használt autója.

Mivel a sikoltás sehová sem vezetett volna, Grace felnevetett.

- Nem vesztegeted az időt. Rendben, én is beszélek vele holnap. - A ház felé pillantott, ahol a verandán égett a villany. - Bejössz?- Jéggel beborogatnám a kezedet.

- Ugyan. Olyan volt a fickó álla, mint a párna. A kezemnek semmi baja. Te meg jobb, ha lefekszel.

- Igen. - Egyedül, tette hozzá magában Grace, hogy csak forgolódjam. És ábrándozzam. - Szombaton átmegyek pár órára. Egy-két dolgot rendbe akarok tenni, mielőtt Cam és Anna megérkezik.

- Nagyon jó. Örülünk majd neki.

- Akkor jó éjt. - Grace megfordult, és a gyepen át a ház felé sétált.

Ethan várt. Azzal hitegette magát, hogy meg akarja várni, míg a lány biztonságban hazaér. Ám tudta, hogy ez hazugság, sőt gyávaság. Távolságra volt szüksége ahhoz, hogy megválaszolhassa az imént feltett kérdést. - Grace?

Grace egy pillanatra behunyta a szemét. Már nem kívánt mást, mint hogy hazaérjen, bebújjon az ágyba, és hosszan, kiadósan kisírja magát. Évek óta nem engedte szabadjára az érzelmeit. Mégis megfordult, és lebiggyesztette a száját. - Tessék.

- Így érzek irántad. - A távolság ellenére is látta, hogyan kerekedik, hogyan sötétedik el a lány szeme, hogyan fagy le arcáról a mosoly, s már csak néz meredten. - Nem akarom. Mondom magamnak, hogy ne így legyen. Mégis így érzek irántad. Most pedig menj be szólt halkan.

- Ethan…

- Menj. Későre jár.

Grace nagy nehezen elfordította a kilincset, belépett, becsukta az ajtót maga mögött. De gyorsan az ablakhoz fordult, és végignézte, ahogyan Ethan a teherautójához ment, majd elhajtott.

Késő van, gondolta megborzongva, és egyben reménykedve. De lehet, hogy még nincs túl késő.

Hetedik fejezet

- Nagyon rendes vagy, mama, hogy segítesz nekem.

- Segítek neked? - kérdezte Carol Monroe, és ciccegett az orra alatt, miközben letérdelt, hogy megkösse Aubrey rózsaszín tornacipőjének a fűzőjét. - Nekem tiszta élvezet, ha hazavihetem magammal ezt a kis cukorfalatot. - Két ujjával megcsippentette Aubrey állát. - Nagyon jól fogjuk érezni magunkat, igaz, drágám?

Aubrey magabiztosan széles mosolyra húzta a száját. - Játékok! Játsszunk, nagyival. Babákkal.

- Az biztos. És valami meglepetés vár rád, ha odaérünk.

Aubrey szeme elkerekedett, és csak úgy ragyogott. Mélyet lélegzett, hogy élesen felsivíthasson örömében, majd leugrott a székről, és a maga módján diadalmas táncot lejtve végigugrándozott a házon.

- Jaj, mama, újabb babát kap? Elkényezteted.

- Dehogy kényeztetem - jelentette ki Carol határozottan, és egyik kezével a térdére támaszkodva felállt. Arról nem is beszélve, hogy ennyi jár egy nagymamának.

Mivel Aubreyt lefoglalta az ugrándozás és a kiabálás, Carol kicsit jobban szemügyre vette a lányát. Szokása szerint nem alszik eleget, gondolta magában a Grace szeme alatt sötétlő karikákra pillantva. És annyit sem eszik, mint egy madár, pedig Carol a lánya kedvencéből, a mogyoróvajas süteményből is hozott át egy jó nagy tálcával, hátha így sikerül némi húst varázsolni a vékony csontokra.

Egy alig huszonhárom éves nőnek festenie kellene az arcát legalább egy kicsit, imitt-amott bebodorítania a haját, és olykor-olykor kirúgnia a hámból ahelyett, hogy halálra dolgozza magát.

Mivel Carol legalább tucatszor elmondta véleményét a lányának, s mivel a lánya legalább tucatszor a füle botját sem hajlította, az anya most más taktikát választott.

- Ott kellene hagynod azt az éjszakai munkát, Gracie. Nem tesz jót neked.

- Kösz. megvagyok így.

- A kemény munkára szükség van a megélhetéshez, meg csodálatra méltó is, de az embernek kis örömöt meg szórakozást is kell vinnie az életbe, mert különben kiszárad.

Mivel unalmas ugyanazt a dalt hallgatni állandóan, hiába változik néha egy-két hangjegy, Grace elfordult, és tisztogatni kezdte az egyébként makulátlan konyhai pultot.

- Szeretem a munkát a sörözőben. Emberekkel találkozhatok, beszélgethetek velük. - Még ha annyit kell is néha kérdezni, hogy akarnak-e még egy rundot. - Jó a fizetés.

- Ha fogytán a pénzed…

- Minden rendben. - Grace összeszorította a fogát. Ha vallatnák, sem ismerné be, hogy a rendelkezésére álló pénz lassan a nullához közelít és ha a kocsiproblémát meg akarja oldani, az azzal jár majd, hogy a következő hónapokban egyik adósságból a másikba csöppen. - Ez a plusz pénz nagyon jól jön, és egész jól beváltam pincérnőnek.

- Persze, gondolom. Dolgozhatnál a kávézóban, ott nappali munkád lenne.

Grace kimért mozdulatokkal kirázta a konyharuhát, és felakasztotta száradni a dupla mosogató fölé.

- Mama, tudod, hogy lehetetlenség. Apa nem akarja, hogy neki dolgozzam.

- Sosem mondott ilyet. Emellett segíthetsz a rákválogatásban is, amikor nincs elég munkásunk.

- Segítek, ha kell - mondta Grace és megfordult. És szívesen teszem, ha megtehetem. De mindketten tudjuk, hogy nem dolgozhatom a kávézóban.

Olyan makacs ez a lány, mint két öszvér, melyek ellenkező irányban húzzák a kocsit, gondolta Carol. Ebben mindenképpen az apja lánya.

- Tudod, hogy meglágyíthatnád apád szívét, ha akarnád.

- Nem akarom. Egyértelműen az értésemre adta, hogyan érez irántam. Hagyd ezt, mama - mormolta, amikor látta, hogy az anyja a válaszra készül. - Nem akarok veled vitázni, és nem szeretnélek olyan helyzetbe hozni, hogy valamelyikünket a másik ellenében meg kelljen védened. Ez nem helyes.

Carol az égnek emelte a kezét. Szerette mindkettőjüket a férjét is, meg a lányát is. De képtelen megérteni őket.

-  Nem lehet veletek beszélni, amikor ilyen képet vágtok. Nem is tudom, minek erőlködöm.

Grace elmosolyodott. - Én sem. - Közelebb lépett, lehajolt, és megcsókolta az anyja arcát. Carol hat hüvelykkel volt alacsonyabb öt láb nyolc hüvelyknyi lányánál. - Köszi, mama.

Carol, mint mindig, ellágyult, és végigsimította rövid, göndör haját. Valamikor ő is olyan szőke volt, mint a lánya meg az unokája. De, a természet munkálkodása következtében, ma már rá kell kicsit segítenie Miss Clairolnál.

Az asszony orcája kerek és pirospozsgás volt, a bőre meglepően puha, pedig a napimádók közé tartozik. De persze nem hanyagolja el. Egyetlen egy este sem bújna úgy ágyba, hogy előbb alaposan be ne kenné Oil of Olaz krémmel.

Carol Monroe szerint nőnek lenni nem egyszerűen sors kérdése. Kötelesség is. Büszke volta arra, hogy jóllehet hamarosan a negyvenötödik születésnapját ünnepli, még mindig hasonlít arra a porcelánbabára, aminek a férje egykor becézte.

Akkoriban még udvaroltak a fiatalemberek, és Pete Monroe-nak nem volt éppen költői vénája.

A férje ma már nemigen emlékszik ezekre a dolgokra.

Azért jó ember, gondolta Carol. Gondoskodó, hűséges férj, és az üzletben becsületes. Csak az a baj vele, fűzte tovább a gondolatait, hogy a jó szíve miatt túlságosan könnyen meg lehet bántani. Grace rettenetesen megbántotta, amikor nem bizonyult olyan tökéletes leánynak, mint amilyennek az apja várta volna.

Ilyesmiken tűnődött Carol, miközben Grace-szel együtt összeszedegették a holmit, melyre Aubreynak szüksége lehet náluk a délután során. Carol megállapította magában, hogy manapság a gyerekeknek rengeteg holmira van szükségük. Annak idején csak a csípőjére ültette Grace-t, berakott néhány pelenkát egy táskába, s már indulhattak is.

Az ő kisbabája mára már felnőtt, és szintén kisbabája van. És Grace jó anya, gondolta Carol, és elmosolyodott, mivel Aubrey és Grace éppen azt vitatták meg, hogy vajon melyik plüssállatka részesülhet abban a kiváltságban, hogy a nagyinál töltse a délutánt. Az igazság az, ismerte be Carol magának, hogy Grace jobb anya, mint amilyen ő volt hajdan. A kislány odafigyel rá, latolgat, dönt. Talán így a jobb. Ő annak idején egyszerűen csak eldöntötte a dolgokat, követelt. Grace nagyon engedelmes gyermek volt, Carol bele sem gondolt soha, milyen vágyai lehetnek, amelyekről nem beszél.

Némi bűntudatot mind a mai napig érez, ugyanis jól tudta, Grace arról ábrándozott, hogy táncolni tanul. Carol nem vette komolyan, gyermeki szeszélynek vélve a dolgot, félresöpörte. Ebben nem segített a kislányának, nem bátorította, nem hitt benne.

Carol felfogása szerint a balettórák egyszerűen hozzátartoztak egy lány életéhez. Ha fia lett volna, gondja lett volna rá, hogy az ifi mezőnyben játsszon. Ez akkoriban… akkoriban így zajlott az élet, gondolta most. A lányoknak tüllszoknyájuk volt, a fiúknak baseball kesztyűjük. Miért lett volna ez ennél bonyolultabb?

Csakhogy Grace valóban bonyolultabb volt ennél, vallotta be magának most Carol. És ő ezt nem látta meg. Vagy nem akarta meglátni.

Amikor Grace tizennyolc éves korában odaállt elé, s közölte, hogy a nyári munkával keresett pénzt összegyűjtötte, New Yorkba szeretne menni egy tánciskolába, és könyörgött az anyjának, hogy járuljon hozzá a költségekhez, Carol azt felelte neki, hogy ne bolondozzon.

A fiatal lányok nem futnak a földkerekség összes városa közül éppen New York Citybe rögtön a középiskola elvégzése után, csak úgy egyedül. A balerina életről szőtt álmoknak szép lassan át kell alakulniuk menyasszonyokról és esküvői ruhákról szőtt álmokká.

Grace azonban nem hagyta annyiban, az apjával is beszélt, s kérte, hogy a főiskolára félretett pénzből hadd fizessen be egy tánciskolába New Yorkban.

Pete természetesen hallani sem akart a dologról. Talán kicsit nyersen beszélt, de csak jót akart. A józan esze szerint beszélt, igyekezett megóvni a kicsi lányát. Carol pedig szívvel-lélekkel kiállt mellette. Akkor.

Csakhogy később látta, hogy a lánya fáradhatatlanul dolgozik, hónapról hónapra félretett minden pennyt. Elszántan menni akart, Carol pedig, ezt látva, megpróbálta rávenni a férjét, hogy engedjen.

Pete rendíthetetlen volt, s az volt Grace is.

Alig volt tizenkilenc, amikor megjelent az a simanyelvű Jack Casey. És azzal vége.

Carol nem bánkódott miatta, kiváltképp nem Aubrey születése után. Azért viszont mindenképpen bánkódott, hogy a terhesség, a sietős házasság és a még sietősebb válás még keményebb éket vert apa és lánya közé.

De hát, ami megtörtént, nem változtatható meg, mondta Carol magába, és kézen fogta Aubreyt, hogy a kocsihoz sétáljanak.

- Biztos, hogy annak az autónak, amit Dave elad majd neked, semmi baja?

- Dave szerint semmi.

- Jó, ő tudja. - Dave ért a kocsikhoz, gondolta Carol, még akkor is, ha Jack Caseyt valamikor ő alkalmazta. Az enyémet is kölcsön veheted kis időre… ha vásárolni akarsz.

- Jó lesz ez nekem - Grace még meg sem nézte azt a használt Sedant, melyet Dave kiszemelt neki. - Hétfőn elintézzük a papírokat, s aztán megint kerék lesz a fenekem alatt.

Grace bekötötte Aubreyt a biztonsági ülésbe, s becsusszant mellé, miközben az anyja elfoglalta a helyét a kormánykerék mögött.

- Hajts, hajts! Nagyi gyorsan megy - követelőzött Aubrey. Carol elpirult, Grace pedig a homlokát ráncolta.

- Megint gyorsan hajtottál, ugye?

- Ezek az utak kínálják magukat, és életemben nem kaptam még figyelmeztető cédulát.

- Mert a rendőrök nem érnek utol - nevetett fel Grace, és becsatolta magán a biztonsági övet.

- Mikor érkeznek haza az új házasok? - kérdezte Carol, de nemcsak kíváncsiságból, hanem azért is, hogy másfelé terelje a beszélgetést köztudottan merész kocsikázásairól.

- Azt hiszem, ma este nyolc körül. Néhány utolsó simításra van még szükség a házban, meg talán odateszek valami vacsorát is, hátha éhesek lesznek.

- Gondolom, Cam felesége örülni fog. Milyen gyönyörű menyasszony volt. Sosem láttam szebbet. El sem tudom képzelni, honnan vehette azt a ruhát, mikor a fiú időt sem hagyott neki a tervezgetésre?

- Seth azt mondta, D. C-be ment érte, a fátyol pedig a nagyanyjáé volt.

- Remek. Én eltettem az én fátylamat. Mindig arról álmodoztam, milyen leszel benne az esküvőd napján. - Hirtelen elhallgatott, mert a legszívesebben leharapta volna a saját nyelvét.

- Furán néztem volna ki a megyeházán.

Carol sóhajtott egyet, miközben Quinnék háza elé kanyarodott.

- Hát majd legközelebb azt viseled.

- Nem megyek még egyszer férjhez. Nekem ez nem megy. - Míg anyja a kijelentésen ámuldozott, Grace gyorsan kiszállt, majd behajolt az ablakon, hogy puszit adjon Aubreynak.

- Jó kislány légy, hallod? És ne hagyd, hogy nagyi teletömjön édességgel.

- Nagyi ad csokit.

- Mintha nem tudnám! Szia, kicsim. Szia, mama. Köszönöm.

- Grace… - Mit is mondhatna? - Öö… Hívj fel, ha végeztél, és eljövök érted.

- Meglátjuk. Ne hagyd, hogy Aubrey ugráltasson tette hozzá, s felsietett a lépcsőn.

Grace tudta, hogy jól időzített. Most biztosan mindenki a műhelyben van, és dolgozik. Feltette magában, hogy a tegnapelőtt éjjel történtek ellenére nem érzi magát feszélyezettnek. De hát mégiscsak így érzett, rendkívüli zavarban volt, s idő kellett ahhoz, hogy újra Ethan szemébe tudjon nézni.

Ez a ház mindig olyan kedves és barátságos. Grace-t megnyugtatta, ha itt dolgozott. Mivel aznap délután a munka java részét a maga kedvtelésére végezte, ezért még nagyobb lelkesedéssel tevékenykedett. Az eredmény végtére is ugyanaz, gondolta némi bűntudattal, amikor végighúzta a régi partvist a viaszolt padlón, hogy ragyogjon. Anna makulátlan házba jön haza, friss virágok, tisztaság és légfrissítő illata várja.

Egy nő nem érkezhet meg a nászútjáról úgy, hogy máris hozzáláthat a takarításhoz. Márpedig az ég a tudója, hogy a Quinn fivérek mellett erre bőven van alkalom.

Szükség van itt rá, a mindenit. Minden mozdulatával ezt bizonyítja.

Hosszasan elidőzött a nagy hálószobában, rendezgette a virágokat, melyeket Irene-től kért, és legalább tucatszor más és más helyre tette a vázát, keresve a legalkalmasabb helyet. Végül úgy határozott, hogy Anna majd oda teszi, ahová szeretné. Egyébként is, bizonyára minden mást is megváltoztat majd. Az a legvalószínűbb, hogy mindent a maga ízlése szerint akar majd, tűnődött Grace, miközben a frissen mosott függönyöket vasalta, amíg egy halvány ránc is látszott rajtuk.

Anna városon nevelkedett, s valószínűleg nem tetszik neki az öreg, használt bútor és a vidékies berendezés. Biztosan rövid időn belül bőrből és üvegből készült tárgyak foglalják majd el a régiek helyét, és Dr. Quinn szép dísztárgyait becsomagolják valami ládába, s elraktározzák a padláson, s ki tudja mit ábrázoló szobrocskák kerülnek majd a helyükre.

Grace összeszorított foggal akasztotta fel a függönyöket, és gyorsan végigsimította őket.

A szép régi padlóra valami divatos faltól-falig szőnyeg kerül majd, s a falakat szemfájdító rikító színekre festik. Grace egyre növekvő rossz hangulattal ment a fürdőszobába, hogy friss rózsabimbókat tegyen egy mély tálba.

Csöpp érzékkel is láthatja bárki, hogy egy kis odafigyeléssel, némi színfolttal milyen csinossá lehetne tenni ezt a házat. Ha beleszólhatna…

Grace megálljt parancsolt gondolatainak, mert észrevette, hogy a keze ökölbe szorul, s a mosdókagyló fölötti tükörbe pillantva meglátta méregtől piros arcát. - Jaj, Grace, mi van veled? - Megrázta a fejét, és majdnem kinevette saját magát. - Kezdjük azzal, hogy nincs beleszólásod, meg aztán azt sem tudhatod, hogy Anna ki akar-e cserélni bármit is.

Éppenséggel megtehetné, ismerte el Grace. És elég egyetlen dolgot megváltoztatni, utána már semmi sem ugyanaz, mint előtte.

Vajon nem ez történt Ethan és közte is? Valami megváltozott, és ő most fél is, meg reménykedik is, hogy a dolgok nem lesznek pontosan ugyanolyanok, mint annak előtte.

Ethan gondolkodik rólam, tűnődött Grace, és a tükörképét bámulva nagyot sóhajtott. És vajon mit gondol? Nem vagyok szép, és sosem leszek elég telt ahhoz, hogy vonzó lehetnék. Olykor persze megakad rajtam egy-egy férfi szeme, de mit kezdjek vele?

Grace nem volt eszes, sem kimondottan ügyes, a beszélgetésben nem kezdeményező, és flörtölni sem tudott. Jack egy alkalommal azt mondta neki, hogy állhatatos. És egy időre mindkettőjüket sikerült meggyőznie arról, hogy neki, Jacknek, erre van szüksége. Az állhatatosság azonban nem az a vonás, amely csak úgy vonzaná a férfiakat.

Talán, ha az arccsontja kicsit magasabban állna, vagy az arcgödrei mélyebbek volnának. Vagy ha a szempillája sűrűbb volna, és sötétebb. Talán ha az a huncut hajtincs nem hagyott volna ki egy nemzedéket, s neki nem volna szögegyenes haja.

Mit gondolhat Ethan, amikor ránéz? Bárcsak volna bátorsága megkérdezni tőle.

Grace a tükörbe bámult - és semmi különöset nem látott.

Tánc közben bezzeg nem érezte magát jelentéktelennek. Szépnek és különlegesnek érezte magát, olyasvalakinek, aki hírnevet érdemel. Térdeit pliébe hajlítva testsúlyát a sarkaira helyezte, álmodozva előrehajolt, aztán karjait a feje fölé lendítve felegyenesedett. A teste szinte felsóhajtott a gyönyörűségtől. Mindenről megfeledkezve folytatta a jól ismert mozdulatokat, s végül lassú piruettel fejezte be.

- Ethan! - sikoltott fel a haja tövéig elvörösödve, amikor megpillantotta a férfit az ajtóban.

- Nem akartalak megrémíteni, de félbeszakítani sem.

- Öö… hát… - Grace döbbenten felkapta a törlőrongyot, és megcsavargatta a kezében. - Épp csak… végeztem itt.

- Mindig is jól táncoltál. - Ethan megfogadta magában, hogy a szokásos módon viselkedik a lánnyal, így hát rámosolygott, mintha a legjobb barátja volna. Mindig táncolsz egyet a fürdőszobában, ha végeztél a takarítással?

- Nem ez a szokásos eljárás? - Grace is megtett mindent, hogy viszonozza a kedvességet, de hát az arca továbbra is lángolt. - Úgy terveztem, végzek, mire hazaértek. Azt hiszem, a padló fényezésével húztam el az időt.

-  Nagyon szép lett. Butus már csúszkált is rajta egyet. Csodálom, hogy nem hallottad.

- Ábrándoztam. Azt képzeltem… - Grace-nek végre sikerült rendeznie a gondolatait, és Ethanre nézett. A férfi piszkos volt és izzadt. - Csak nem zuhanyozni akarsz itt most?

Ethan szemöldöke felfutott a homlokára.

- Megfordult a fejemben.

- Az lehetetlen.

Grace lépett egyet felé, mire a férfi hátrébb mozdult. El tudta képzelni, milyen szaga lehet most. Ez elég ok volt a távolságtartásra, a lány ráadásul olyan frissnek és üdének tűnt. Ethan ünnepélyes fogadalmat tett, hogy többé nem nyúl Grace-hez, és a legkomolyabban be akarta tartani.

- Miért lehetetlen?

- Mert nincs időm arra, hogy utánad újra kitakarítsam, és a lenti fürdőszobát sem. Még a csirkét is meg kell sütnöm. Azt gondoltam, hogy csirkét sütök, és készítek egy tál krumplisalátát, így nem kell majd felmelegíteni semmit, ha Cam és Anna megérkezik. Aztán még a konyhát is ki kell takarítanom, szóval, Ethan, egyszerűen nincs időm.

- Töröltem már fel fürdőszobát zuhanyozás után.

- Az nem ugyanaz. Nem használhatod, és kész.

Ethan zavartan levette a sapkáját, és a hajába túrt.  - Hát, ez probléma lesz, mivel van itt három férfiember, akik szeretnék lemosni magukról a mocskot.

- Ott az öböl vize az ajtó előtt.

- No de…

- Tessék. - Grace kinyitott egy szekrényt a mosdó alatt, és elővett egy új szappant. Csak nem fogják a szép szappant használni, melyet a vendégeknek készített elő a szappantartóba. - Viszek nektek törölközőket is és tiszta ruhát.

- De…

- Menj csak, Ethan, és mondd meg a többieknek is.

- Azzal belenyomta a férfi markába a szappant. - Máris széthintetted a port mindenfelé.

Ethan előbb a szappanra sandított, aztán Grace-re.

-  Úgy gondolod, a királyi család érkezik hozzánk vendégségbe? A csudába, Grace, nem fogok meztelenre vetkőzni a dokkban, és ott megmosdani.

- Ó, mintha még sosem fordult volna elő.

- Akkor nem volt a közelben nő.

- Láttam már néhányszor meztelen férfiakat, egyébként is van dolgom, hidd el, nem fogok polaroid képeket készíteni rólad és a testvéreidről. Ethan, egy csomó időt töltöttem azzal, hogy kiglancoljam ezt a házat. Nem hagyom, hogy behozzátok a piszkot.

Mivel tapasztalata szerint egy nővel vitatkozni éppen olyan hasznos és célravezető dolog, mint ha téglafalba verné az ember a fejét, Ethan beletörődően a zsebébe mélyesztette a szappant.

- Majd én leviszem az átkozott törölközőket.

- Szó sem lehet róla. Piszkos a kezed. Majd én kiviszem a törölközőket.

Ethan az orra alatt morogva lement a földszintre. Phillip egy vállrándítással nyugtázta a fürdéssel kapcsolatos híreket. Seth arca viszont szinte ragyogott. Szélsebesen kifutott, kiáltott a kutyáknak, hogy kövessék, s rohanás közben hányta le magáról a cipőt, zoknit, inget.

- Lehet, hogy többé sosem akar fürdőszobában fürödni - jegyezte meg Phillip. Ő maga leült, hogy lehúzza a cipőjét.

Ethan még mindig állt. Esze ágában sincs semmit levetni magáról, amíg Grace ki nem hozza a törölközőket és a ruhákat, s aztán vissza nem ér a házba.

- Mit csinálsz? - kérdezte, amikor Phillip kibújt a pólójából.

- Levetem a pólómat.

- Húzd csak vissza. Grace kijön.

Phillip felnézett, s amikor látta bátyja halálosan komoly arcát, kirobbant belőle a nevetés.

- Légy erős, Ethan. Grace még az én bámulatra méltó, férfias mellkasom láttán sem fog elájulni.

Bizonyságképpen felállt, és a füvön átvágó Grace-re mosolygott. - A verebek sült csirkéről csiripelnek - kiáltott a lány felé.

- Azonnal nekilátok - válaszolta Grace. Amikor a dokkhoz ért, letette a kifogástalanul összehajtogatott törölközőket és ruhákat. Felegyenesedett, és mosolyogva pillantott arrafelé, ahol Seth pancsolt a kutyákkal. Grace biztos volt benne, hogy két mérföldön belül elkergetnek minden halat és madarat. - Úgy látom, ők örülnek a változásnak.

- Miért nem mártózol meg velünk? - kérdezte Phillip, s közben mintha Ethan fogát hallotta volna csikorogni. - Megsikálhatnád a hátamat.

Grace felnevetett, és felkapta a már levetett ruhákat. - Idejét sem tudom, mikor fürödtem az öböl vizében, de bármilyen csábítóan hangzik is, nekem most túl sok dolgom van ahhoz, hogy játsszam. Adjátok ide a többi ruhát is, még beteszek egy mosást, mielőtt elmegyek.

- Remek! - rikkantotta Phillip, ám amikor a szíjcsatjához nyúlt, Ethan a könyökét az öccse bordái közé mélyesztette.

- Kimoshatod máskor is, ha annyira akarod. Most menj vissza a házba.

- Szégyenlős - jegyezte meg Phillip megtáncoltatva a szemöldökét. - Én nem vagyok az.

Grace újra csak felnevetett, de visszaindult a házba, hogy magukra hagyja őket.

- Nem kellene így viccelődnöd vele - morogta Ethan.

- Évek óta így viccelődöm vele - Phillip kibújt foltos munkásnadrágjából, s örült, hogy végre megszabadulhat tőle.

- De most más a helyzet.

- Miért? - Phillip kibújt az alsónadrágjából, és elkapta Ethan pillantását. - Ó, értem. Miért nem szóltál?

- Mit szóltam volna? - Mivel Grace már visszaért a házba, s Ethan el sem tudta képzelni róla, hogy az orrát az ablaküveghez szorítva leskelődik, lassan ő is levetette az ingét.

- A hangja mindig nagy hatással volt rám.

- Mi van?

- Az a mély hang - folytatta Phillip lelkesen, hogy valamivel végre piszkálhatja Ethant. - Búg és lágy és olyan szexi.

Ethan a fogát csikorgatva lerúgta a csizmáját. - Talán nem kellene úgy hegyezned a füledet.

- Mit tegyek? Tehetek én róla, hogy abszolút hallásom van? És tökéletes látásom - tette hozzá a bátyja és közte lévő távolságot méregetve. - És amennyire én látom, a többi testrészével sincs baj. A szája különösen vonzó. Telt, formás, nem festi. Finom lehet.

Ethan mélyeket lélegzett, miközben lerángatta magáról a farmert.

- Idegesíteni akarsz?

- Azon fáradozom.

Ethan felegyenesedett, és végigmérte ellenfelét. - Fejjel, vagy lábbal előre akarsz a vízbe érni?

Phillip elégedetten húzta széles mosolyra a száját. - Én is pont ezt akartam tőled kérdezni.

Mindketten vártak egy pillanatot, majd egymásnak ugorva megragadták egymást. Seth örömujjongása közepette, birkózva betántorogtak a vízbe.

Egek ura, gondolta Grace orrát az ablaküveghez nyomva. Egek ura. Életében nem látott még két ilyen jóvágású, formás férfitestet. Csak éppen ki akart pillantani. De tényleg. Csak egy kis ártatlan kukucskálás.

De akkor Ethan levetette az ingét, és…

És, a csudába is, ő sem szent. Meg aztán mi kárt tehet egy kis nézelődés?

Az alakja éppolyan szép, mint a lelke. Istenem, gondolta Grace, ha csak öt percig újra megérinthetném, boldog nőként halnék meg. Igen, Ethan sem hidegvérű - legalábbis nem úgy, ahogyan Grace korábban gondolta róla.

Nem hidegvérre vallott, ahogyan a száját Grace szájára szorította, vagy ahogyan a keze végigvándorolt a testén.

Elég, parancsolt magára Grace, és ellépett az ablak mellől. Ha ezen az úton halad tovább, csak kikészíti önmagát. Jól tudta, hogyan vessen véget az effajta sóvárgásoknak csak dolgozni kell, amíg el nem tűnnek a semmibe.

De ki hibáztathatta, ha gondolatai nem csupán a sülő csirke körül forogtak?

Már hűlt a krumpli, és sült a csirke, amikor Phillip megérkezett a fürdésből. Híre-hamva sem volt a munkában megizzadt robotosnak. Helyébe finom modorú, elegánsan lezser férfi lépett. Grace-re kacsintott.

- Ilyen illatok lehetnek a mennyországban.

- Dupla adagot készítettem, marad holnap ebédre is. Tedd csak be azokat a ruhákat a mosókonyhába, egy perc, és elintézem azt is.

- Nem tudom, mi lenne velünk nélküled.

Grace az ajkába harapott, és azt kívánta, bárcsak a többiek is így éreznék.

- Ethan még a vízben van?

- Nem, Sethszel a csónakon bütyköl valamit. - Phillip a hűtőszekrényhez ment, és kivett egy palack bort. - Hol van ma Aubrey?

- Anyámnál. Épp az imént telefonált, hogy hadd maradjon nála a gyerek még egy kicsit. Azt hiszem, hamarosan kénytelen leszek megadni magam, és hagyni, hadd töltsön ott egy egész éjszakát. - Lepillantott a pohár mézszínű borra, melyet Phillip tartott elé. - Ó, kösz. - Annyit tudott a borokról, hogy a tudása egy gyűszűbe is belefért volna, de azért udvariasságból belekortyolt. Aztán álmélkodva felhúzta a szemöldökét. - A sörözőben egyáltalán nem ilyet szolgálnak fel.

- Mindjárt gondoltam - nevetett Phillip, s úgy vélte, hogy amit Shiney sörözőjében házi fehérnek neveznek, bizonyára híg sárga lötty. - Egyébként hogy mennek ott a dolgok?

- Minden rendben. - Grace buzgón a csirkét szemlélte, és közben azon morfondírozott, hogy Ethan vajon említette-e a történteket Phillipnek. Nem valószínű, gondolta, mivel Phillip nem kérdezősködött. Megnyugodott, és hagyta, hadd mulattassa a férfi, miközben a konyhában tett-vett.

Mindig van új története, gondolta Grace. Könnyedén, fesztelenül társalog. Okosnak és sikeresnek tartotta a férfit, aki úgy csusszant bele a nagyvárosi életbe, mint kacsa a vízbe. Mégsem érezte mellette magát ügyetlennek vagy ostobának. Sőt, Phillip képes volt elérni, hogy Grace nőnek érezze magát a jelenlétében.

Ezért mosolygott a szeme, és görbült le finoman a szája, amikor Ethan belépett. Phillip bort kortyolgatva ült, Grace pedig az utolsó simításokat végezte a vacsorán.

- Csak kitaláltad az egészet - mondta Grace.

- Esküszöm, hogy nem - emelte Phillip esküre a kezét, amikor Ethan megérkezett. - A megrendelő azt kívánja, hogy a lúd legyen a szóvivő, hát így írjuk meg a dialógust. Goose Creek Jeans a mindennapok viselete.

- Életemben nem hallottam ilyen ostobaságot.

- Egészségedre - emelte meg Phillip a poharát. - Figyeld csak meg, hogy viszik majd. El kell intéznem néhány telefont. - Felállt, látványosan megkerülte az asztalt, hogy csókot adjon Grace arcára, s lássa, ahogy Ethan forrong magában. - Kösz, hogy táplálsz bennünket, édes. - Azzal fütyörészve kisétált.

- El tudod képzelni, hogy valaki azzal keresse a kenyerét, hogy szöveget ír egy lúdnak?- - kérdezte Grace a fejét a csóválva, miközben a hűtőszekrénybe tett egy nagy tál krumplisalátát. - Minden készen van, ehettek, ha éhesek vagytok. A ruháitok a szárítóban vannak. De ne hagyjátok benne, miután lejárt a program, mert minden összegyűrődik.

Miközben beszélt, körbejárt, és rendbe tette a konyhát. - Kiszedném, de sietek, máris elkéstem egy kicsit.

- Hazaviszlek.

- Az nagyon jó lenne. Hétfőn intézem a kocsi papírjait, de addig… - Vállat vont, s még egyszer körbenézett, hogy minden rendben van-e. Azért kifelé menet csak bepillantott egy-két zugba, majd elégedetten a bejárati ajtóhoz ment.

- Hogy mész munkába? - érdeklődött Ethan, amikor már a teherautó fülkéjében ültek.

- Julie elvisz. Aztán maga Shiney szállít haza. - Grace megköszörülte a torkát. - Amikor elmondtam neki, mi történt azon az éjszakán, egészen kiborult. Nem rám volt dühös, hanem csak úgy, hogy ilyesmi megtörténhet. Lehet, hogy az a férfi Steve-et akarta kifosztani, de úgy alakult… egyébként fiuk született. Nyolc és fél font. Jeremynek nevezték el.

- Hallottam - válaszolta Ethan, de többet nem szólt.

Grace mély lélegzetet vett.

- Arról, ami történt, Ethan, úgy értem utána…

- Arról mondani akarok valamit - szólt a férfi megfontoltan ejtve minden szót. - Nem kellett volna őrjöngenem. Te ijedt voltál, én meg ordibáltam veled, ahelyett, hogy megkérdeztem volna, jól vagy-e.

- Tudtam, hogy nem rám haragszol. Csak éppen…

- Hadd fejezzem be - vágott a szavába Ethan, de megvárta, amíg beérnek Grace kocsibehajtójára. - Nem lett volna szabad úgy neked esnem. Megfogadtam, hogy többé nem teszek ilyet.

- Én akartam.

A halk szavak hallatán Ethan gyomra összeszorult, de megrázta a fejét.

-  Még egyszer nem történik meg. Okom van rá, Grace, jó okom. Te nem is tudod, mi, és nem értenéd meg.

- Addig nem érthetem meg, amíg el nem mondod.

Ethan nem mondhatta el, mit tett, és hogy mit tettek vele. Amitől félt, még mindig a gondolatai mélyén lapult, ugrásra készen, ha nem tartja zárva a lakatot. - Azt csak én tudhatom. - Oldalra fordult, hogy a lány szemébe nézhessen, mivel csakis szemtől szembe mondhatta, amit akart. - Megsérthettelek volna, és majdnem meg is tettem. Ez még egyszer nem fordulhat elő.

- Nem félek tőled - mondta Grace, és kinyújtotta a kezét, hogy megsimogassa a férfi arcát, de az elkapta a kezét, és nem engedte, hogy hozzáérjen.

- Többé nem is lesz rá okod. Fontos vagy nekem. Megszorította a lány kezét, aztán elengedte. - Mindig is fontos voltál.

- Nem vagyok már gyerek, és nem roppanok össze, ha hozzám érsz. Szeretném, ha megérintenél.

Telt, formás, festetlen ajkak. Phillip szavai visszhangoztak Ethan fejében. Azt pedig Ethan már pontosan tudta, milyen finom.

- Tudom, hogy azt hiszed, így szeretnéd, de mindkettőnknek meg kell próbálni elfelejteni azt, ami akkor éjjel történt.

- Én nem fogom elfelejteni - mormolta Grace, és úgy nézett Ethanre, sötét, vágyakozó tekintettel, hogy a férfi egészen beleszédült.

- Nem történhet meg még egyszer. Ezért egy ideig ne találkozzunk. - Ethan hangjában kétségbeesés hallatszott, miközben előrehajolt, és kinyitotta az ajtót. - Komolyan beszélek, Grace, ne gyere a közelembe kis ideig. Rengeteg gondom van.

- Rendben van, Ethan. - Ő ugyan nem könyörög. - Ha így akarod.

- Pontosan így akarom.

Ethan ezúttal nem várta meg, míg Grace beért a házba, hanem gyorsan kihátrált az útra, amint a lány becsukta a teherautó ajtaját.

Hosszú, hosszú évek óta először komolyan fontolóra vette, hogy leissza magát a sárga földig.

Nyolcadik fejezet

Seth vállalta, hogy figyel. Azzal a mentséggel maradt a ház előtti udvarban az egyre hosszabbra nyúló árnyékok között, hogy a kutyákkal játszik. Nem mintha ez mentség volna, gondolta a fiú. Megpróbálta megtanítani Butust arra, hogy ne csak kergesse a viharvert, agyonrágott teniszlabdát, hanem hozza is vissza, ahogyan Simon teszi. Az volt a bökkenő, hogy Butus visszahozta a labdát, de aztán húzd-meg-ereszd-meg-et akart vele játszani.

Seth persze nem bánta. Jó csomó labdája volt, meg botja, és egy régi, jó hosszú kötél, melyet Ethantól kapott. Olyan hosszúra engedhette, amilyen messzire a kutyák futni akartak. Ez pedig, szerinte, valahol a végtelenben volt.

Míg azonban a kutyákkal játszott, hegyezte a fülét, nem hallja-e közeledő autó zúgását.

Tudta, hogy már hazafelé tartanak, mivel Cam telefonált a repülőgépről. Ez pedig Seth fogalmai szerint a világon a legprímább dolog. Alig várta, hogy elmesélhesse Dannynek és Willnek, hogy miközben Cammel beszélt, Cam az Atlanti-óceán fölött repült.

Olaszországot és Rómát már régen kikereste a térképen. Oda-vissza húzogatta az ujját a Róma és a Chesapeake-öböl között elterülő széles, kék óceánon, aztán Maryland keleti partvidékén, egészen a kis pontig, ahol St. Christopher feküdt.

Kis ideig tartott tőle, hogy nem jönnek vissza. Elképzelte, hogy Cam egy napon telefonál, s közli velük, hogy úgy döntöttek, ott maradnak, hogy Cam újra versenyezhessen.

Tudta, hogy Cam a legkülönfélébb helyeken lakott, csónak-, autó-, motorbicikli-versenyeken vett részt. Ray mindent elmondott neki, és volt a titkos búvóhelyén egy vastag füzet, mely tele volt mindenféle újságkivágásokkal, képekkel és újságcikkekkel arról, hogy mennyi versenyt nyert Cam. És hogy milyen rengeteg nő rajzott körülötte.

Azt is tudta, hogy Cam nem sokkal az előtt nyert meg egy nagymenő versenyt a szárnyashajóján - melybe Seth annyira szeretett volna csak egyszer beülni -, mielőtt Ray nekihajtott a telefonpóznának és meghalt.

Phillipnek nagy nehezen sikerült Cam nyomára bukkannia Monte Carlóban. Seth ezt a helyet is kikereste az atlaszban, és egyáltalán nem tűnt St. Chrisnél nagyobb városnak. Csak éppen van ott egy palota, meg egy csomó luxuskaszinó, és még egy herceg is.

Cam még idejében hazaért, hogy láthassa a haldokló Rayt. Seth tudta, hogy nem akar hosszú ideig maradni. Aztán mégis maradt. Miután úgyszólván megküzdöttek egymással, Cam elárulta Sethnek, hogy nem akar sehová sem menni. Hogy ők együvé tartoznak, ezért marad a fenekén.

Mindez persze még az esküvője előtt történt, még mielőtt visszament volna Olaszországba. Mielőtt Seth aggódni kezdett volna, hogy Cam és Anna megfeledkezik róla és a neki tett ígéreteikről.

De nem felejtették el. Visszajönnek.

A fiú nem akarta, hogy tudják, mennyire várja őket, hogy milyen izgatott, amiért bármelyik pillanatban beállíthatnak. Ám mégiscsak ez volt az igazság. Seth nem is értette, miért van úgy felcsigázva. Pár hét múlva elmennek megint, Cam pedig egyébként is többnyire csak akadékoskodik.

Arról nem is beszélve, hogy ha Anna velük él, mindenki azzal nyomasztja majd Setht, hogy vigyázzon a nyelvére, mivel nő van a háznál.

Kicsit amiatt is aggódott, hogy Anna majd megváltoztat bizonyos dolgokat. Igaz, hogy gyámügyi előadó, ennek ellenére beleunhat abba, hogy állandóan ott van körülötte egy gyerek. Megvannak az eszközei arra, hogy Setht eltávolítsa innen. Sőt, most még nagyobb a hatalma, gondolta a fiú, mivel Cam felesége lett.

A fiú újra végiggondolta, és elismerte, hogy Anna mindig is őszinte volt vele, attól a pillanattól kezdve, hogy kihívta az osztályból, és leült vele beszélgetni az iskola büféjében.

Csak hát egy eseten dolgozni nem ugyanaz, mint együtt élni azzal az esettel, nem igaz?

És talán, csak tegyük fel, egyszerűen azért volt vele őszinte és kedves, mert élvezte, hagy Cam csapja neki a szelet. Hozzá akart menni feleségül. Most, hogy ezt elérte, nem kell többé kedvesnek lennie. Még azt is beleírhatja egy jelentésbe, hogy szerinte Sethnek jobb helye volna máshol.

Nos, hát figyelünk, és meglátjuk, gondolta a fiú. Végtére is, meglóghat, ha besűrűsödnek a dolgok. Igaz persze, hogy a távozás gondolatára úgy összeszorult a gyomra, mint még soha.

Itt akart maradni. Ezen az udvaron szeretett futkosni, botokat dobálni a kutyáknak. Kimászni az ágyból hajnalok hajnalán, Ethannel megreggelizni, aztán rákászni az öbölben. Dolgozni a műhelyben, vagy átmenni Dannyhez és Willhez.

Igazi ételt enni, ha megéhezett, és olyan ágyban aludni, mely nem másvalaki izzadságától bűzlik.

Ray mindezt megígérte neki, és Seth ugyan addig még soha nem bízott meg senkiben, Raynek hitt. Lehet, hogy Ray volt az apja, lehet, hogy nem. Annyit azért tudott a fiú, hogy Ray hatalmas összegeket fizetett Gloriának. Most már ő is Gloriaként emlegette magában, nem az anyjaként. Így nagyobb távolságot tudott kettejük között teremteni.

Ray azonban meghalt, bár mindegyik fiát megeskette, hogy itt, a vízparti házban gondoskodnak Sethről. A fiú úgy vélte, hogy ők hárman talán nem rajongtak a gondolatért, de azért ígéretet tettek. Arra már rájött, hogy Quinnék mindig megtartják az adott szavukat. Az adott szó megtartása új és csodálatos felfedezés volt a fiú számára.

Ha megszegnék a szavukat, az Seth számára minden korábbinál súlyosabb csalódást jelentene.

Így hát várt, s amikor meghallotta az autó zúgását a Corvette kissé egyenetlen morajlását -, összerándult a gyomra az izgalomtól és az idegességtől.

Simon kétszer vakkantott üdvözlésképpen, Butus azonban eszeveszett, kissé rémült ugatásba kezdett. Amikor a csillogó fehér autó a behajtóra gördült, mindkét kutya a farkát csóválva odarohant. Seth a zsebébe nyomta megizzadt kezeit, és lezseren odasétált.

- Szia! - köszöntötte Anna felragyogó mosollyal.

Seth nagyon is megértette, miért rajong érte Cam annyira. Titokban ő maga is jó sokszor megrajzolta magának ezt az arcot. Mindennél jobban szeretett rajzolni. A kezdő művész szemével értékelte az arc szépségét - a mandulavágású sötét szemeket, a selymes, halvány, aranysárga bőrt, a telt ajkat, az arccsontok különleges vonalát. Anna sötét, dús göndör haját összekuszálta a szél. Gyémántköves arany jegygyűrűje megvillant, amikor kilépett a kocsiból.

Setht váratlanul érte a lelkendező, boldog ölelés. - Micsoda fogadóbizottság! - kiáltotta Anna.

A fiú ugyan a legszívesebben még maradt volna az ölelő karok között, ám húzódozva mégis kiszabadította magát.

- Épp csak kint játszottam a kutyákkal. - Camre nézett, és felhúzta a vállát. - Szia.

- Szia, haver. - Cam karcsún, barnán, s épp csak kicsit fenyegetően kikászálódott az alacsony autóból. Ő gyorsabban húzza mosolyra a száját, mint Ethan, és szélesebbre, mint Phillip. - De jó, hogy itt vagy, segíthetsz kipakolni.

- Jó, persze. - Seth az autó tetejére pillantott, s szemügyre vette az odaszíjazott hatalmas bőröndhalmot. - Ezt a sok lomot cipeltétek magatokkal?

- Beszereztünk néhány olasz lomot, ha már ott jártunk.

- Nem bírtam magammal - nevetett Anna. - Új bőröndöt kellett vennünk.

- Kettőt - helyesbített Cam.

- Az egyik csak táska… nem is számít.

- Oké - hagyta jóvá Cam, s felnyitotta a csomagtartót, ahonnan előhúzott egy jókora sötétzöld bőröndöt.

- Te hozod azt, amelyik nem számít.

- Máris munkára fognád a feleségedet? - kérdezte Phillip, miközben az ugrándozó kutyák között a kocsi felé tartott. - Majd én viszem azt, Anna - mondta, s akkora csókot nyomott sógornője arcára, hogy Seth a szemét forgatva pillantott Camre.

- Fékezd magad, Phil - hallatszott Ethan nyugodt hangja. - Nagyon nem szeretném, ha Cam kénytelen volna végezni veled, még mielőtt beér a házba. Örülök, hogy megjöttetek - fordult a jövevények felé, és csak mosolygott, amikor Anna éppolyan forró csókot nyomott az arcára, mint amilyet Philtől kapott.

- De jó itthon!

Az említett táska, mint kiderült, ajándékokkal volt teli, melyeket Anna azon nyomban osztogatni kezdett, hozzájuk fűzve a történetüket. Seth szótlanul bámult a fényes kék-fehér futball mezre, melyet Anna a kezébe nyomott. Még soha nem történt meg vele, hogy valaki ajándékot hozott volna neki az utazásáról. Az igazat megvallva az egyik kezén meg tudta volna számolni, hány ajándékot kapott életében.

- A futball nagyon népszerű odaát - mondta neki Anna. - Futballnak nevezik, de egyáltalán nem olyan, mint itt nálunk. - A bőröndbe túrt, és előhalászott egy nagy, színes fedelű könyvet. - És arra gondoltam, ennek is örülsz majd. Persze nem olyan jó, mint a valódi festmények. A valóságban szinte elszorul az ember torka, de ezek a másolatok is érzékeltetik, hogy milyenek valójában.

A könyv tele volt szemet gyönyörködtető, csodás festmények reprodukcióival. Művészeti album volt. Anna emlékezett, hogy Seth szeret rajzolni, azért hozta ezt neki.

- Király - motyogta a fiú, mert szinte alig jött ki hang a torkán.

- Anna mindenkinek cipőt akart venni - jegyezte meg Cam. - Alig bírtam leállítani.

- Így aztán csak magamnak vettem fél tucatot.

- Nem négy párat?

Anna elmosolyodott. - Hatot. Kettőt nem vallottam be. Képzeld, Phillip, találtam Maglist. Majdnem elsírtam magam.

-    Armani?

Anna mélyet sóhajtott. - Az.

- Én tényleg elsírom magam.

- Később is zokoghattok a divat miatt - szólt rájuk Cam. - Éhen halok.

- Grace járt itt - mondta Seth. Szerette volna azonnal felpróbálni a mezt, de végül idétlenségnek gondolta. - Mindent rendbe tett, fürödnünk is csak az öbölben lehetett, és sütött csirkét.

- Grace csirkét sütött?

- És készített krumplisalátát.

- Mindenhol jó, de legjobb otthon - mormolta Cam, és a konyha felé indult. Pár pillanat múlva Seth is követte.

- Azt hiszem, még egy szeletet meg bírok enni - mondta.

- Csak gyere - biztatta Cam, és kivette a hűtőből a csirkét meg a salátástálat.

- A gépen nem adnak enni?

- Az akkor volt, most meg most van. - Cam telerakta a tányérját étellel, és a konyhaszekrény pultjának támaszkodott. A fiú barna és egészséges, jegyezte meg magában. A szeme még túl komoly, de az arca már csibészes. Azon tűnődött, hogy a gyerek vajon meglepődne-e, ha megtudná, hogy hiányzott neki a nagyszájú megjegyzéseivel együtt. - Hogy állnak a dolgaid?

-  Prímán. Az iskolának vége, és sokat segítettem Ethannek a hajón. Rabszolgamunkát végeztet velem ott is, meg a műhelyben is, és kiszúrja a szememet aprópénzzel.

- Anna látni szeretné, milyen lett a bizonyítványod.

- Jeles - mondta Seth tele szájjal, egy csirkecombot rágcsálva, mire Cam fuldokolni kezdett.

- Minden tantárgyból?

- Aha. Na és?

- Örülni fog neki. Jó akarsz lenni nála még valamivel?

Seth megvonta a vállát, és résnyire húzott szemmel nézett Camre, hogy vajon mivel lehet még örömet szerezni a ház asszonyának.

- És ha igen?

- Vedd fel a futball mezt. Legalább fél óráig tipródott, mire megtalálta az igazit. Maximális pontszámot ér, ha még ma este látja rajtad.

- Igen? - Hát ennyi az egész? - gondolta Seth megkönnyebbülten, és mosoly terült szét az arcán. - El fogom kápráztatni.

- Nagyon tetszett neki a mez - mondta Anna, miközben gondosan kipakolta az egyik bőröndöt. - És a könyv is. Örülök, hogy megvettük a könyvet is.

- Aha, tetszett neki mind a kettő. - Cam szerint másnap, vagy akár jövőre is elég lett volna kicsomagolni. Szeretett elnyúlni az ágyon, és nézni őt - a feleségét, gondolta különös borzongással -, amint tesz-vesz a szobában.

- Nem fagyott meg, amikor átöleltem. Ez jó jel. És könnyedebben, természetesebben társalog Ethannel és Phillippel is, mint akár néhány héttel ezelőtt. Alig várta, hogy lásson téged. Tőlem mintha kicsit félne. Éppen akkor csöppentem be az életetekbe, amikor már kezdte megszokni az itteni menetrendet. Most kivár, mi lesz. De ez nem baj. Ez azt jelenti, hogy otthon érzi itt magát. Én vagyok a betolakodó.

- Miz Spinelli?

Anna felvont szemöldökkel megfordult. - Magának Mrs. Quinn, maga fajankó.

- Miért nem kapcsolod ki a gyámügyi előadót hétfőig?

- Képtelen vagyok. - Anna kivette a zacskóból az egyik pár új cipőjét, megszemlélte, és majdnem felkiáltott örömében. - A gyámügyi előadó rendkívül elégedett ennek az ügynek az előmenetelével. Mrs. Quinn, a vadonatúj sógornő pedig szentül megfogadta, hogy elnyeri Seth bizalmát, s idővel talán a szeretetét is.

Visszacsúsztatta a cipőt a zacskóba, és azon tűnődött, mikor kérheti meg Camet, hogy átalakítsa a szekrényt. Pontosan tudta, milyet szeretne, Cam pedig ügyes kezű. Elgondolkodva a férjére nézett. Nagyon, nagyon ügyes kezű.

- Azt hiszem, majd holnap folytatom a kipakolást.

Cam arcán mosoly terült szét.

- Szerintem is jobb lesz.

- Bűntudatom van miatta. Grace olyan gyönyörű rendet rakott.

- Gyere ide. Teszünk róla, hogy elmúljon az a bűntudat.

- Odamenjek? - A válla fölött hátrahajította a cipőt, és nevetve Camre vetette magát.

- Alakul.

Cam a hajót szemlélte. Reggel hét körül járhatott, de a férfi belső órája még mindig a római idő szerint járt. Mivel korán ébredt, úgy vélte, az öccsei se heverjenek tovább az ágyukon.

A Quinn fivérek tehát a hajóépítő műhely rideg, éles fényében álltak, és az előttük magasodó munkadarabot szemlélték. Seth a testtartásukat utánozva, zsebre dugott kézzel, szétterpesztett lábbal, komoly arccal állt mellettük.

Ez lesz az első alkalom, hogy ők négyen egyszerre dolgoznak a hajón. A fiú majd kibújt a bőréből.

- Arra gondoltam, elkezdhetnéd a fedélzet alatti részt - kezdte Ethan. - Philíip szerint négyszáz órányi munka van még a fülkén.

Cam felhorkantott. - Kevesebb is elég lesz.

- A jó munka fontosabb, mint a gyors munka - jegyezte meg Phillip.

- Én gyorsan és jól fogok dolgozni. Az ügyfelünk kevesebb, mint négyszáz óra múlva kibonthatja ennek a kis édesnek a vitorláját, s megtöltheti a konyhát pezsgővel és kaviárral.

Ethan bólintott. Mivel Cam máris újabb megrendelőt szerzett, aki sport horgászcsónakot akart, nagyon remélte, hogy fivére igazat beszél.

- Akkor lássunk munkához.

A munka pedig elterelte a gondolatait azokról a dolgokról, melyeken értelmetlen volt rágódnia. Minden figyelemnek az esztergára kellett irányulnia - már amennyiben kedves az embernek a keze. Ethan lassan, óvatosan forgatta a fát, melyből az árbocrúd készült. A fülvédő tompa zajjá szelídítette a gép zúgását és a rádióból bömbölő vad rockzenét.

A háta mögött mintha beszélgetés zajlott volna. A szokásos alkalmankénti vaskos káromkodásokkal. Ethan beszívta a fa édes illatát, a gyanta szúrós szagát, s a csapszegek kenésére használt kátrány orrfacsaró bűzét.

Évekkel ezelőtt az ő halászhajóját is hárman készítették. Nem luxushajó, még csak csinosnak sem mondható, mindenesetre jó és megbízható. A kis vitorlását is ők készítették, mivel Ethan ragaszkodott hozzá, hogy osztrigára a hagyományos járművel halásszon. Manapság azonban már szinte alig lehet osztrigát fogni, s hajója is a többi hajó mellett sorakozik az öbölben, s nyaranta úgy hoz némi plusz bevételt, hogy turistákat szállítanak a fedélzetén.

A kirándulóidényben mindig kiadja bérbe Jim bátyjának, mert így mindkettőjükön segíthet, és egyébként is így praktikus. Kicsit azért bánkódik miatta, hogy a szép régi hajót ilyen célokra kénytelen használni. Mint ahogy az is bántja némiképpen, hogy mások laknak és alszanak abban a házban, amely voltaképpen az övé.

Ám vannak helyzetek, amikor a pénz számít. A fülvédőn át Seth nevetése szűrődött be, ami arra emlékeztette Ethant, hogy a pénz most minden korábbinál jobban számít.

Amikor a keze már görcsös volt a munkától, lekapcsolta az esztergát, és pihent egy kicsit. Levette a fülvédőt, mire feldübörgött körülötte a zaj.

A fedélzet alól Cam kalapácsütéseinek visszhangja szólt. Seth az uszonyt kente be rozsdagátlóval, amitől az acél nedvesen csillogott. A legrosszabb munka Phillipnek jutott ő az uszonyszekrény belsejét kezelte kreozottal. Kemény vörös cédrust választottak, ami már önmagában is elriasztja a hajóférgeket, de ők semmit nem akartak a véletlenre bízni.

Quinnék hajója időtálló lesz.

Ethan büszkén nézte testvéreit, s nem volt nehéz maga mellé képzelnie az apját, amint nagy kezeit csípőre téve, elégedetten mosolyogva szemléli a látványt.

- Olyan, mint egy szép fénykép - mondta Ray. - Anyátokkal szívesen nézegettünk ilyeneket. Félre is tettünk néhányat, hogy elővehessük őket, amikor mind felnőttök, és a magatok útját járjátok. De sosem volt rá alkalom, mivel ő ment el elsőként.

- Nekem nagyon hiányzik.

- Igen, tudom. Ő volt az enyv, amely összetartott bennünket. De remek munkát végzett, Ethan. Te még mindig ide vagy ragasztva.

- Azt hiszem, meghaltam volna nélküle, nélküled. És nélkülük.

- Dehogy - ingatta a fejét Ray, és Ethan vállára tette a kezét. - Te mindig erős voltál, testben is és lélekben is. Azért tudtál kikerülni a pokolból, mert te magad is éppen annyit tettél érte, mint mi. Erre gyakrabban kellene gondolnod. Nézd csak meg Setht. Ő másképp áll a dolgokhoz, mint te, de sok hasonló vonás van bennetek. Tud szeretni, mélyebben, mint akarná. Komolyabban gondolkodik, mint amit mutat. Az akarata is mélyebb, mint amennyit akár önmagának is bevall.

- Téged látlak benne. - Ethan ezt most mondta ki először, még önmagának is. - Nem is tudom, mit érezzek emiatt.

- Különös, de én mindannyiótokat látom benne. A szemlélődő szeme, Ethan. - Aztán könnyedén megpaskolta Ethan hátán. - Átkozottul szép hajó készülődik itt. Anyátok imádná.

- Quinnék hajója időtálló - mormolta Ethan.

- Kivel beszélsz?- - kérdezte Seth.

Ethan nagyot pislogott, érezte, hogy könnyű a feje, gondolatok hajszálvékony fonalai hálózzák be.

- Tessék? - Felnyúlt a homlokához, a hajába túrt, s a mozdulattól hátracsúszott a sapkája. - Tessék?

- Hú, de furán nézel ki - álmélkodott Seth felfelé nézve. - Magadban beszélsz?

- Én csak… - Állva aludtam? - morfondírozott Ethan. - Gondolkodtam - fejezte be a mondatot. - Hangosan gondolkodtam. - Kába feje körül újra feldübörgött a zaj, felerősödtek a szagok. - Szívok egy kis friss levegőt - motyogta, és kisietett.

- Fura - mondta Seth újra. Valamit mondani akart Phillipnek, de figyelme a belépő Annára terelődött, aki hatalmas kosarat cipelt a karján.

- Akar valaki ebédelni?

- Igen! - harsant Seth kiáltása, aki mindig akart, s egyenesen Annához futott. - Elhoztad a csirkét?

- Ami maradt belőle - mondta a lány. - És jókora sonkás szendvicseket. A kocsiban van még jeges teával teli hűtőflakon is. Menj, hozd be.

- A nap hőse - mondta Phillip, és megtörölte a farmerébe a kezét, mielőtt elvette volna Annától a kosarat. - Hé, Cam! Van itt egy tündéri nő egy csomó ennivalóval.

A kopácsolás abban a pillanatban abbamaradt. Két másodperccel később Cam feje bukkant elő a kabin tetején.

- Az én nőm. En választok elsőnek az ennivalóból.

- Rengeteget hoztam. Nem csak Grace képes ételt készíteni egy sereg éhes embernek. Ámbár a sült csirkéje isteni adomány.

- Jól csinálja - helyeselt Phillip. Letette a kosarat egy fűrészbakokból és furnérlemezből összetákolt asztalra.

- Rendszeresen főzött Ethannek, amíg ti távol voltatok. - Kihalászott magának egy szendvicset. - Van egy olyan érzésem, hogy ott valami készül.

- Hol készül valami? - kíváncsiskodott Cam, miközben leugrott, hogy szemügyre vegye a kosár tartalmát.

- Hát Ethan és Grace között.

- Nem marháskodsz?

- Mmm. - Az első falatnál Phillip boldogan hunyta be a szemét. Jobban örült volna valami porcelántányéron felszolgált franciás ételnek, de most megelégedett a papírtálcára tett vastag sonkásszendviccsel is. - Tévedhetetlen megfigyelőképességem segítségével felismertem bizonyos jeleket. Ethan figyeli őt, amikor Grace nem veszi észre. És érdekes pletykát hallottam Marsha Tuttletől is. Ő a sörözőben dolgozik Grace-szel - fordult Annához a magyarázattal. - Shiney biztonsági berendezést szereltet fel, és egyik pincérnő sem zárhat egyedül.

- Történt valami? - tudakolta Anna.

- Aha - mondta Phillip, és körülnézett, hogy Seth nem jött-e vissza. - Néhány nappal ezelőtt egy gazember visszajött zárás után. Grace egyedül volt. A pasas nekiesett, és Marsha szerint még többet is tett volna. Ámde Ethan odakinn volt. Érdekes véletlen, ha engem kérdezel, főleg, ha korán kelő, korán fekvő fivérünkről beszélünk. Mindenesetre behorpasztotta a pasast egy-két helyen. - Ismét hatalmasat harapott.

Cam a nyúlánk, vékonycsontú Grace-re gondolt. Aztán Annára.

- Remélem, jó mély horpadások voltak.

- Azt hiszem, feltételezhetjük, hogy a fickó nem fütyörészve sétált el. Ethan persze, rá jellemző módon, meg sem említette a dolgot, ezért kellett Marshától megtudnom pénteken este a piacon.

- Grace megsérült? - Anna nagyon is jól tudta, mit jelent, ha az embert sarokba szorítják, ha tehetetlen, ha szembe kell néznie azzal, amit bizonyos férfiak tehetnek egy nővel. Vagy egy gyermekkel.

- Nem. Biztosan kiborult, de ebben Ethanhez hasonlít. Ő sem említette a dolgot. Tegnap viszont sok hosszú, néma pillantást váltottak. És miután Ethan hazavitte Grace-t, szinte sisteregve tért haza. - Az emlék hatására Phillip kuncogni kezdett. - Ami Ethan esetében jelent valamit. Magához vett néhány doboz sört, és egy órát a bárkán töltött.

- Grace és Ethan - ízlelgette Cam a szavakat. Összeillenek. - Látta, hogy Seth visszajött, ezért úgy vélte jobb, ha nem bolygatja tovább a dolgot. - Különben is, hol van Ethan?

- Kiment - válaszolta Seth, és egy nyögéssel lerakta a hűtőflakont, s az ajtó felé bökött a fejével. - Azt mondta, szív egy kis levegőt, és szerintem jót is tesz neki. Itt állt, és magában beszélt. - Seth a zsákmány illatára a kosárra vetette magát. - Mintha beszélgetett volna valakivel, aki nem volt ott. Furán nézett ki.

Cam tarkója bizseregni kezdett. Ennek ellenére nyugodt mozdulattal újabb adag ételt tett a tányérjára.

- Nekem is jót tenne egy kis friss levegő. Viszek neki egy szendvicset.

Kiérve látta, hogy Ethan a móló végében áll, s a vízre bámul. Két oldalon St. Chris csinos házai és udvarai sorakoztak, de Ethan egyenesen a távolba, a látóhatár felé nézett.

- Anna hozott ebédet.

Ethan félretette a gondolatait, és a tányérra pillantott.

- Kedves tőle. Szerencsés vagy vele, Cam.

- Nekem mondod? - Kicsit ideges volt amiatt, amire készült. De végtére is, ő a kockázatok embere. - Még emlékeszem a napra, amikor először megláttam. Utáltam az egész világot. Apát éppen akkor temettük el, és úgy tűnt, hogy minden, amit akarok, valahol máshol van. Aznap délelőtt sok bánatot okozott nekem a fiú, és akkor ötlött fel bennem először, hogy az életem hátralévő részét nem versenyzéssel akarom eltölteni, nem akarok Európába menni. Itt akarok maradni.

- Te mondtál le a legtöbbről. Azzal, hogy visszajöttél ide.

- Akkor nagyon úgy tűnt. És akkor Anna Spinelli átsétált az udvaron, miközben a hátsó lépcsőt javítottam. Aznap ő mérte rám a második csapást.

Mivel az ebéd kéznél volt, és Cam szemlátomást beszélni akart, Ethan fogta a tányérját, és leült a móló szélére. Kócsag húzott át felettük, némán, mint egy szellem.

- Nem csoda, ha egy olyan arc, mint az övé, kiüti az embert.

- Így van. Akkor már kicsit ki voltam borulva. Egy órával korábban beszélgettem apával. A hátsó verandán ült a hintaszékben.

Ethan bólintott.

- Szeretett ott üldögélni.

- Nem úgy értem, hogy emlékeztem, hogy ott szokott ülni. Arról beszélek, hogy ott láttam ülni. Ahogy most téged látlak.

Ethan lassan oldalra fordította a fejét, és Cam szemébe nézett.

- Ott láttad a verandán a hintaszékben ülni.

- Beszéltem is hozzá. És ő is hozzám. - Cam megvonta a vállát, és kinézett a vízre. - Gondoltam, hallucinálok. A stressz, az aggódás, talán a harag. Van számára mondanivalóm, kérdéseim, melyekre választ szeretnék kapni, tehát odaképzelem őt. Csak éppen nem ez történt.

Ethan óvatosan lépett az ingatag talajra.

- Mit gondolsz, mi történt?

- Apa ott volt, az első alkalommal is, meg aztán is, többször.

- Többször?

- Aha, utoljára az esküvőm előtti reggelen. Azt mondta, az az utolsó, mivel rájöttem, amire addig rá kellett jönnöm. - Cam megdörzsölte az arcát a tenyerével. - Újra el kellett őt engednem. Akkor már kicsit könnyebben ment. Nem kaptam minden kérdésre választ, de a legfontosabbakra szerintem igen.

Felsóhajtott, mert kicsit jobban érezte magát, majd elvett Ethan tányérjáról egy sült krumplihasábot. Most vagy azt mondod, hogy megőrültem, vagy azt, hogy tudod, miről beszélek.

Ethan elgondolkodva kettétört egy szendvicset, s az egyik felét átnyújtotta Camnek.

- Ha a vizet követed, rájössz, hogy több dolog van, mint amit látsz vagy megérintesz. Sellők meg kígyók. Halványan elmosolyodott. -A tengerészek ismerik őket, akár látták őket, akár nem. Nem gondolom, hogy megőrültél.

- És elmondod a többit is?

- Volt néhány álmom. Álmoknak hittem őket - javította ki Ethan saját magát -, de az utóbbi időben akkor is láttam őket, amikor ébren voltam. Azt hiszem, nekem is vannak kérdéseim, csakhogy én nehezen kapok rájuk választ. Jó hallani a hangját, látni az arcát. Nem volt idő tisztességesen elbúcsúzni tőle, mielőtt meghalt.

- Talán erről is szó van. De nem csak erről.

- Nem. De nem tudom, mit akar tőlem, mit tegyek.

- Szerintem addig nem tágít, amíg rá nem jössz. - Cam beleharapott a szendvicsbe, és csodálatos elégedettséget érzett. - Szóval, mi a véleménye a hajóról?

- Átkozottul szépnek találja.

- És igaza van.

Ethan a szendvicsét méricskélte. - Beszélsz erről Philnek?

- Á, dehogy. De alig várom, hogy vele is megtörténjen. Fogadok, hogy azonnal az jár majd a fejében, hogy valami lélekdokihoz kell mennie. Keres majd egy nagymenő pasast, akinek díszes névjegykártyája van, és rendelője a város előkelő negyedében.

- Nagymenő nőt - javította ki Ethan, és mosolyra húzta a száját. - Csakis valami csinos doktornő jöhet szóba, ha már díványra kell feküdnie. Szép nap ez a mai - tette hozzá, mert hirtelen megérezte a kellemes szellőt és a nap meleg sugarait.

- Tíz perced van még az élvezkedésre - mondta Cam. - Aztán feltápászkodsz, és jössz dolgozni.

- Rendben. A feleséged átkozottul jó szendvicset tud csinálni - jegyezte meg Ethan, és felfelé sandított. Szerinted hogy menne neki a csiszolás?

Cam elgondolkodott, és tetszett neki az elképzelés.

- Gyere, kérdezzük meg tőle.

Kilencedik fejezet

Anna úszott a boldogságban, hogy felszabadult a délutánja. Szerette a munkáját, s kedvelte és tisztelte a munkatársait. Teljes mértékben hitt a szociális munka szerepében és céljaiban. És megelégedéssel nyugtázta, hogy változásokat idéz elő.

Segített az embereken. A fiatal, egyedülálló anyán, aki nem tud kihez fordulni, a nem kívánt gyermeken, az otthonából eltávolított idős emberen. Mélységes és erős vágy égett benne, hogy segítsen nekik megtalálni a helyüket. Tudta, mit jelent az elhagyatottság, a kétségbeesés, és hogy milyen változást képes előidézni egyetlen ember, aki segítő kezet nyújt, aki akkor sem rántja vissza a kezét, ha ráütnek vagy félretolják.

És mivel elszántan segíteni akart Seth DeLauteren, rátalált Camre. Új életre, új otthonra. Új kezdetekre.

Van úgy, gondolta, hogy a jótétemény százszorosan megtérül.

Minden, amire vágyott - akkor is, ha nem tudta, hogy arra vágyik -, abban a vízparton álló kedves, öreg házban rejtőzött. A kék szegélyű fehér házban. A verandán hintaszékek, az udvaron virágok. Elevenen élt az emlékezetében az első nap, amikor megpillantotta. Ugyanezen az úton hajtott végig, a rádiója bömbölt. A kocsi teteje akkor persze fel volt húzva, hogy a szél ne rángassa szét gondosan feltűzött haját.

Hivatalos ügyben járt el, és eltökélte, hogy nagyon hivatalos lesz.

A ház elbűvölte, főleg az egyszerűsége és a biztonsága. Aztán megkerülte a vízparton álló takaros kétszintes házat, és szembetalálta magát egy dühös, fegyelmezetlen és nagyon vonzó férfival, aki éppen a hátsó veranda lépcsőjét javította.

Azóta a világon minden megváltozott Anna számára.

Hála Istennek.

Ez most már az ő háza, gondolta elégedett mosollyal az arcán, miközben végigszáguldott a széles, lapos szántóföldek között vezető úton. Az ő vidéki háza, olyan kerttel, amilyet megálmodott… és a dühös, fegyelmezetlen, nagyon vonzó férfi? Ő is az övé, mégpedig olyannyira, hogy arról nem is álmodott.

Miközben az egyenes, hosszú úton száguldott, Warren Zevont hallgatta, aki a londoni farkasemberekről üvöltött. Ezúttal azonban Anna nem törődött azzal, hogy a szél szétfújja nagy gonddal feltűzött haját. Hazafelé tartott, tehát a tetőt lehajtotta, és kitűnő hangulatban volt.

Maradt ugyan munkája, de a jelentéseket otthon is befejezheti a laptopon. Miközben a tűzhelyen piros szósz rotyog. Úgy döntött ugyanis, hogy linguinit vacsoráznak - hogy emlékeztesse Camet a nászútjukra.

Nem mintha ez a különleges esemény véget ért volna, hiába voltak itthon a partvidéken, és nem Rómában. Azon tűnődött, hogy vajon véget ér-e egyszer ez a vad, heves szenvedély, melyet egymás iránt éreznek.

Remélte, hogy nem.

Magában nevetve bekanyarodott a kocsifelhajtóra. És csaknem beleszaladt a csinos kis kocsijával egy ronda, szürke szedán rozsdás ütközőjébe. Amikor a szívverése végre elcsitult, töprengve nézett előre.

Kétségkívül nem az a kocsi, amilyet Cam szeret, gondolta. Talán szívesen bütyköl régi autókat, de jobban szeret gyors, fényes járművekben száguldani. Ez a rozoga, otromba járgány mindennek kinézett, csak gyorsnak nem.

Phillip? Halkan felhorkantott. A piperkőc Phillip Quinn a világ minden kincséért sem tenné olasz papucscipős lábát egy effajta jármű kitaposott padlójára.

Akkor Ethan. Ám ezt a gondolatot is elhessegette. Ethan a kis teherautókat és a dzsipeket szerette, nem a négyüléses szedánokat szürke alapozóval lefestett ütközővel.

Épp most rabolják ki a házat, villant át Anna fején, mire a szíve hevesen verni kezdett. Fényes nappal. Errefelé senkinek sem jutna eszébe bezárni az ajtókat, s a házat mocsár és fák takarják el a szomszédok pillantása elől.

Valaki van odabent, és éppen most túrja szét a holmijukat. Összeszűkült szemmel kipattant az autóból. Hát nem fognak meglógni. Ez most már az ő háza is, a mindenit neki, és az ő holmija, és ha valami rosszul sikerült betörő azt képzeli, hogy…

Amint azonban a szedán mellé ért, és bepillantott a kocsiba, lelassította a lépteit. Az ülésen nagy rózsaszín nyúl hevert. Betörő kisbabával?

Grace, jutott eszébe, és nagyot sóhajtott. Grace Monroe van itt takarítani.

Városi lány, korholta önmagát. Felejtsd el a városi ösztöneidet. Már máshol élsz. Éktelenül ostobának érezte magát, visszament a saját kocsijához, és kivette a táskáját és a szatyor friss élelmet, melyet hazafelé vásárolt.

A verandára érve meghallotta a porszívó zümmögését, melyet egy kereskedelmi tévécsatorna lármája harsogott túl. Kellemes otthoni hangok, gondolta Anna. És mérhetetlen örömöt érzett, hogy nem neki kell porszívóznia.

Grace kezéből majdnem kiesett a porszívó csöve, amikor Anna belépett. Szemlátomást meglepetten hátrálépett, és a lábával lenyomta a kapcsológombot. - Elnézést. Azt hittem, mindennel végzek, mire hazaértek.

- Korán végeztem - mondta Anna, és noha mindkét keze tele volt, lehajolt, hogy közelről szemügyre vegye Aubrey művét a kislány ugyanis nagy hévvel húzogatta vörös zsírkrétáját egy kifestőkönyv elefántfiguráján. - Nagyon szép.

- Fáni.

- Gyönyörű fáni. Egész nap nem láttam ilyen szépet - mondta Anna, és nem tudta megállni, hogy ne adjon egy puszit a felfelé fordított orrocskára.

- Mindjárt készen vagyok - szólt Grace zavartan. Anna olyan hivatalosan festett kosztümjében. A haja ugyan kibomlott, kicsit kócos volt, de ettől… csak még szexisebb, gondolta Grace. - Odafönt már mindent rendbe tettem, meg a konyhában is. Nem tudtam… Nem tudtam, mit akarsz vacsorára, ezért sonkás rakott krumplit készítettem. Bent van a hűtőben.

- Jól hangzik. Ma este főzni fogok. - Anna felegyenesedett, és meglengette bevásárlószatyrát. Ki akart lépni a cipőjéből, de meggondolta magát. Nem volna szép, ha máris rendetlenséget csapna, amikor Grace még be sem fejezte a takarítást.

Elég lesz később is.

- Holnap nem megyek el korán - folytatta -, szóval nagyon jó lesz az, amit főztél.

- Én… - Grace tisztában volt vele, milyen látványt nyújthat kicsit megizzadt, kicsit piszkos, és nyomorúságosnak érezte magát a vasalt blúzt, és szépen szabott kosztümöt viselő Anna mellett. Na és az a cipő, gondolta, és erőt vett magán, hogy ne azt bámulja folyton. Milyen csinos, milyen elegáns cipő, s a bőr olyan puha, mint a selyem.

Zavartan összekunkorította lábujjait kifakult fehér tornacipőjében.

-            A mosás is mindjárt készen lesz. Egy adag törölköző van a szárítóban. Nem tudtam, hová akarod rakni a holmit, ezért mindent összehajtogattam, és az ágyadra tettem a hálóban.

- Kösz, remek. Az ember mintha sosem tudná utolérni magát néhány hét kihagyás után. - Anna kicsit kényelmetlenül feszengett. Életében nem volt még bejárónője, s nem tudta, hogyan kell ilyen helyzetekben viselkedni. - Majd én elpakolom azt a holmit. Nem akarsz inni valami hideget?

-  Kösz, nem. Inkább igyekszem végezni, hogy ne legyek itt útban.

Különös, gondolta Anna. Grace azelőtt sosem tűnt ilyen tartózkodónak, ilyen idegesnek. Jóllehet nem ismerik egymást túl jól, Anna mégis egyfajta barátságot érzett Grace iránt. Így vagy úgy, valamiképpen mégis csak meg kell lenniük egymással. - Szeretnék veled beszélni, ha lenne egy kis időd - mondta.

- Ó. - Grace zavarában le-föl húzogatta a tenyerét a porszívó csövén. - Hát persze. Aubrey kimegyek a konyhába egy kicsit Mrs. Quinnel.

- Én is! - Aubrey már fel is ugrott, és a konyha felé iramodott. Mire az anyja utolérte, már a padlón hasalt, és vörös zsiráfot rajzolt.

- Ezen a héten ez a kedvenc színe - jegyezte meg Grace. Otthonos mozdulattal kinyitotta a hűtőszekrényt, és elővette a kancsó limonádét, melyet nemrég készített. - Addig rajong egy színért, amíg tövig el nem koptatta a zsírkrétát, aztán másikat választ.

A konyhaszekrénybe nyúlt pohárért, de a mozdulat közben megmerevedett a keze.

- Bocsánat - hebegte -, meg sem gondoltam.

Anna letette a szatyrát. - Mit?

- Hogy ilyen otthonosan mozgok a konyhádban.

Aha, gondolta Anna, hát ez a probléma. Két nő egy házban. Mindketten feszengtek kicsit ebben a helyzetben. Kivett egy húsos paradicsomot a szatyorból, szemügyre vette, majd az asztalra helyezte. Jövőre megpróbálkozik, hogy megtermessze a magáét.

-            Tudod, mit szerettem ebben a házban attól a perctől kezdve, hogy beléptem a konyhába? Ez olyan hely, ahol az ember azonnal otthon érzi magát. Nem szeretnék ezen változtatni.

Folytatta a kipakolást egyik zöldséget rakta ki a másik után.

Amikor Grace meglátta, hogy Anna egy nagy zacskó gombát tesz a paprikák mellé, a nyelve hegyén volt a megjegyzés, hogy Ethan azt nem szereti, de végül mégsem szólt semmit.

- Ez most már a te otthonod - mondta Annának elnyújtva a szavakat. - Úgy rendezed be, ahogy akarod.

- Ez igaz. És szeretnék is néhány változtatást. Öntenél a limonádéból? Istenien néz ki.

Na, tessék, gondolta Grace. Változtatások. Teletöltött két poharat, meg egy műanyag bögrét Aubrey számára. - Tessék, szívem, ki ne öntsd.

- Meg sem kérdezed, milyen változásokat tervezek?

- Nem az én házam.

- Most miért mondasz ilyeneket? - csattant fel Anna elég bosszúsan ahhoz, hogy Grace védekezni kezdjen.

- Dolgozom nektek… Legalábbis jelenleg.

- Ha ezután az következik, hogy felmondasz, akkor tényleg tönkreteszed a napomat. Nem érdekel a női egyenjogúság, mert ha egyedül maradok ebben a házban négy férfival, akkor úgyis az lesz a vége, hogy a házimunka kilencven százalékát nekem kell ellátnom. Igaz, hogy volt már ilyen - folytatta, s fel-alá kezdett járkálni -, tudom, hogy mindig ez a vége. És nem fog törődni azzal senki, hogy munkahelyem van, meg nyolcórás munkám. Cam ki nem állhatja a házimunkát, ha csak teheti, kibújik alóla. Ethan elég rendes, de ő meg gyakran eltűnik, nem is látja az ember. Seth pedig, nos, ő még csak tízéves, ennyi elég is. Phillip csak hétvégén jelenik meg, és azzal áll elő, hogy nem ő csapta a rendetlenséget. - Megállt, Grace-re nézett. - Be akarod jelenteni, hogy felmondasz?

Mivel Grace most látta Annát először feldúltnak, kíváncsian és döbbenten nézte. - Hát nem azt mondtad az előbb, hogy változtatásokat akarsz, és nem lesz rám szükség?

- Néhány új párnát akarok venni, és áthúzatni a kanapé kárpitját - mondta Anna türelmetlenül -, és eszem ágában sincs megválni attól az egyetlen személytől, aki segít megőrizni a józan eszemet ebben a házban. Azt hiszed, nem tudom, hogy te takarítottál ki, te mostad ki a ruhákat, te mosogattál el, mielőtt hazajöttem Európából? Félkegyelműnek nézel engem?

- Dehogy, én csak… - kezdte Grace, és a szája szögletében mosoly játszott. - Halálra dolgoztam magam, hogy észre vedd.

- Rendben - fújtatott egy nagyot Anna. - Most akkor üljünk le, és kezdjük elölről az egészet.

- Az jó lesz. Ne haragudj.

- Miért haragudnék?

- Azért a sok ostobaságért, amit az utóbbi napokban rólad gondoltam. - Grace barátságos mosollyal az arcán leült. - Megfeledkeztem róla, mennyire kedvellek.

- A fiúk túlerőben vannak itt, Grace. Persze, hogy örülök, hogy van itt egy másik nő is. Nem is tudom pontosan, hogyan kell az ilyesmit csinálni, és mivel itt én vagyok a kívülálló…

- Hogy lennél kívülálló? - hüledezett Grace. - Cam felesége vagy.

- Te viszont sokkal régebb óta hozzátartozol az életéhez, meg a többiek életéhez, is. Ismeritek egymást. - Mosolyogva széttárta a kezét. - Egyszer s mindenkorra tisztázzuk ezt, és felejtsük is el. Bármit teszel, nekem csak jó. Nagy könnyebbség a tudat, hogy itt vagy, én meg figyelhetek a házasságomra, Sethre, a munkámra. Érted, miről beszélek?

- Igen.

- Mivel pedig ösztöneim azt súgják, hogy kedves, megértő ember vagy, ezért bevallom, hogy nekem sokkal nagyobb szükségem van rád, mint neked rám. Ezzel a kezedbe helyezem a sorsomat.

Grace vidáman felnevetett, mire kis gödröcskék jelentek meg a szája sarkában.

- Nem hinném, hogy volna itt olyasmi, amit te ne tudnál elvégezni.

- Lehetséges, de esküszöm, nem kívánok csodanő lenni. Kérlek, ne hagyj magamra ezekkel a pasikkal.

Grace az ajkába harapott.

- Ha új kárpitot akarsz húzatni a nappali kanapéjára, akkor új függönyöket is kell venni hozzá.

- Bodros batisztra gondoltam.

Teljes egyetértésben mosolyogtak egymásra.

- Mami! Pisilni kell!

- Jaj! - ugrott fel Grace, és felkapta a türelmetlenül topogó Aubreyt. - Azonnal jövünk.

Anna jót kuncogott, aztán felállt, levette a kosztümkabátját, és nekilátott a főzésnek. Az ismerős mozdulatok megnyugtatták. És mivel nem volt kétséges számára, hogy milyen sikert arat majd a Quinn-fiúk körében, elhatározta, hogy jól fogja érezni magát.

Az is megnyugtatta, hogy sikerült egyetértésre jutnia és megbarátkoznia Grace-szel. Szüksége volt a kisváros és a vidéki élet legnagyobb jótéteményére - a szomszédokra. D. C.-ben főleg azért érezte magát olyan nyugtalannak, mert hiányzott a jó viszony azokkal az emberekkel, akik körülötte éltek és dolgoztak. Amikor Princess Anne-be költözött, újra megérzett valamit abból a biztonságból, melyet utoljára gyermekkorában érzett, nagyszülei pittsburghi házának környékén, ahol felnőtt.

Most pedig itt a remek alkalom, hogy jó barátra leljen ebben a nőben, akit csodált, és akivel, remélte, jól megértik egymást.

Grace és Aubrey hamarosan visszatért, s Anna rájuk mosolygott.

- Mindenki rémtörténeteket mesél erről a korszakról, amikor a gyerekek megtanulják a bilizést.

- Van, amikor sikerül a dolog, van, amikor nem - mondta Grace, és megcsippentette Aubrey arcocskáját, mielőtt leült. - Aubrey olyan ügyes kislány, ugye, édesem?

- Nem pisiltem be. Kapok egy ötcentest a malacperselyembe.

Anna nevetésben tört ki, s Grace is kuncogni kezdett. - És persze dicséretet.

- Egyetértek.

- Megyek, még be kell fejeznem a takarítást.

- Sietsz valahová?

- Tulajdonképpen nem. - Grace a faliórára pillantott. Úgy gondolta, Ethan egy órán belül még nem ér haza.

- Maradj itt velem, amíg összeállítom ezt a szószt.

- Rendben. - Már vagy… Mennyi ideje is annak, hogy utoljára itt üldögélt a konyhában egy másik nővel. Hát igen, gondolta, és majdnem felsóhajtott. Mindjárt kezdődik egy műsor, amit Aubrey nagyon szeret. Nem baj, ha bekapcsolom neki a tévét? Majd befejezem a porszívózást, ha annak vége lesz.

- Persze - helyeselt Anna. A serpenyőbe tette a felaprított paradicsomot, hadd rotyogjon és puhuljon.

- Még sosem főztem igazi spagettiszószt - jegyezte meg Grace, amikor visszajött -, úgy értem, friss paradicsomból.

- Tovább tart, de megéri. Grace, ne haragudj, hogy szóba hozom, de hallottam, mi történt a sörözőben nemrégiben, záróra után.

Grace nagyot pislogott, s meg is feledkezett róla, hogy emlékezetébe vésse a pulton sorakozó zöldségeket.

- Ethan beszélt róla?

- Dehogy. Ethanből egyébként is úgy kell kihúzni minden szót, de még akkor sem beszél sokat. - Anna megtörölte a kezét a köténybe, melyet időközben felvett. - Nem szeretnék tolakodni, de volt már ilyen szexuális zaklatásos esetem. Csak annyit szeretnék mondani, hogy velem akkor beszélgethetsz róla, amikor csak akarsz.

- Tulajdonképpen nem fordult komolyra. Ha Ethan nem lett volna ott… - A hangja lassan elhalkult, s Grace ráébredt, hogy az emlék hatására még mindig megfagy az ereiben a vér. - De ott volt. Óvatosabb is lehettem volna.

Anna lelki szemei előtt hirtelen felvillant egy sötét úttest, a zúzott kő horzsolása a hátán, miközben valaki leteperi. - Nem helyes, ha magadat okolod.

- Ó, dehogy… Nem úgy értem. Nem provokáltam. Nem bátorítottam azt a pasast. Sőt, kereken közöltem vele, hogy nem érdekel sem ő, sem a széles szállodai ágya. De be kellett volna zárnom az ajtót, miután Steve elment. Nem jutott eszembe, ezért mondom, hogy óvatosabb is lehettem volna.

- Örülök, hogy nem történt bajod.

- Történhetett volna. Nem engedhetem meg magamnak ezt az óvatlanságot. - Grace az ajtó felé pillantott, ahonnan vidám zene és Aubrey csengő kacagása hallatszott. - Túl nagy a tét.

- Nehéz ügy egyedül nevelni egy gyereket. Naponta találkozom esetekkel, melyek ezzel kapcsolatosak. Te istenien csinálod.

Grace nem is meglepetést, egyenesen döbbenetet érzett. Még soha senki nem mondta neki, hogy bármit is istenien csinálna.

- Hát, csak… igyekszem.

- Így van - mosolygott Anna. - Tizenegy éves voltam, amikor az anyám meghalt, de előtte egyedül nevelt engem. Ha néha végiggondolom az egészet, meg kell állapítanom, hogy ő is istenien csinálta. Egyszerűen csak csinálta. Boldog leszek, ha fele olyan jól csinálom, mint ti, ha majd nekem lesz gyerekem.

- Tervezitek?

- Én remekül tudok tervezni - nevetett fel Anna. Egyelőre a házaséletet szeretném egy kicsit élvezni, de aztán persze szeretnék gyerekeket. - Kinézett az ablakon a virágokra, melyeket ő ültetett. - Csodás hely ez gyereknevelésre. Ismerted Ray és Stella Quinnt?

- Persze. Kiváló emberek voltak. Még mindig hiányoznak nekem.

- Bárcsak én is ismerhettem volna őket.

- Tetszettél volna nekik.

- Gondolod?

- Igen, csak úgy magadban is tetszettél volna nekik - mondta Grace. - Azért meg egyenesen imádtak volna, amit a családjukért tettél. Segítettél abban, hogy ismét együtt legyenek. Azt hiszem, kicsit elbizonytalanodott mindenki, miután… Dr. Quinn meghalt. Lehet, hogy mindannyiuknak a maguk útját kellett járniuk egy ideig, mint ahogy vissza kellett jönniük.

- Ethan maradt.

- Neki itt vannak a gyökerei… a vízben, mint a nádnak. De az ő lába alól is kicsúszott a talaj. És túl sokáig volt egyedül. A folyó kanyarulata után van egy háza.

- Még sosem láttam.

- El van dugva - mormolta Grace. - Szeret visszahúzódni. Csendes estéken, amikor kitoltam Aubreyt a kocsiban levegőzni, néha hallottam, hogy zenél. Csak egy-két hangot sodort odáig a szél. Nagyon magányosnak hangzott a zenéje. Szép volt és magányos.

A szerelemtől elvakított szemek bizonyos dolgokat nagyon is tisztán meglátnak. - Mióta vagy belé szerelmes?

- Valószínűleg mindig is az voltam - mormolta Grace, majd hirtelen kijózanodott. - Nem így akartam mondani…

- De így mondtad. Ethannel beszéltél erről?

- Nem. - Grace szíve még a gondolatra is nagyot ugrott a rémülettől. - Nem volna okos dolog erről beszélni. Ő nem szeretné. Zavarba jönne tőle.

- De most nincs itt - nézett Anna Grace-re jókedvű mosollyal. - Szerintem ez fantasztikus.

- Nem az. Rettenetes. Egyszerűen rettenetes. - Grace a szájára tapasztotta a tenyerét, így próbálta meg visszafojtani menthetetlenül elinduló könnyeit. - Elrontottam. Tönkretettem mindent, és ő most a közelembe sem akar jönni.

- Jaj, Grace - szólt Anna együtt érzően, és a zöldségek aprítását felfüggesztve Grace-hez lépett, átölelte, majd gyengéden egy székhez vezette. - Nem hiszem, hogy így volna.

- De így van. Azt mondta, ne közelítsek hozzá. Grace hangja elcsuklott a sírástól. - Bocsánat. Nem tudom, mi ütött belém. Nem szoktam sírni.

- Ideje, hogy felhagyj ezzel a szokással. - Anna letépett néhány csíkot a papírtörlőből, és átnyújtotta Gracenek - Csak sírj, attól megkönnyebbülsz.

- Olyan ostobának érzem magam - szipogta Grace, és most már utat engedett a könnyeknek.

- Nincs miért.

- De van, de van. Én vagyok az oka, hogy most már barátok sem lehetünk.

- Mi történt, hogy így érzed?

- Erőszakos voltam. Azt hiszem, úgy gondoltam… Azután, hogy megcsókolt...

- Megcsókolt? - ismételte Anna, és máris jobban érezte magát.

- Elvesztette a fejét. - Grace a papírtörlőbe temette az arcát, s mélyeket lélegzett, amíg vissza nem nyerte az önuralmát. - Azután történt, amikor megtámadtak a sörözőben. Még sohasem láttam ilyennek. Régóta ismerem őt, de sosem hittem volna, hogy ilyen is tud lenni. Ha nem ismerném, megrémültem volna… úgy dobta félre azt az embert, mintha pehely lett volna. Úgy nézett, amitől kegyetlennek tűnt, másnak és… - Sóhajtott, majd beletörődően elismerte - és izgatónak. Szörnyű még rágondolni is.

- Tréfálsz? - Anna megfogta Grace kezét és megszorította. - Ott sem voltam, és máris izgatott vagyok.

Grace könnyesen felnevetett, és megtörölte az arcát.

- Nem tudom, mi ütött belém, de ő kiabált velem. Dühös voltam, és veszekedtünk, amikor hazavitt. Azt mondta, ott kellene hagynom az állást, és úgy beszélt velem, mintha gyámoltalan gyerek lennék.

- Tipikus férfi viselkedés.

- Így van - bólintott Grace, és ismét haragot érzett. - Tipikus, és éppen tőle nem vártam volna ezt. Aztán a füvön hemperegtünk.

- Tényleg? - kérdezte Anna elragadtatott mosollyal.

- Megcsókolt, én is őt, és csodálatos volt. Sokszor elképzeltem, milyen lehet, és amikor megtörtént, sokkal jobb volt, mint amilyennek valaha is elképzeltem. Aztán hirtelen abbahagyta, és bocsánatot kért.

Anna behunyta a szemét.

- Jaj, Ethan, te idétlen.

- Azt mondta, menjek be, de mielőtt elváltunk volna, azt mondta, sokat gondol rám. Hogy nem tehet róla, de így van. Ezért abban reménykedtem, hátha megváltoznak a dolgok.

- Szerintem máris megváltoztak.

-  Igen, de nem úgy, ahogyan reméltem. Aznap, amikor ti visszajöttetek, itt voltam a házban, amikor Ethan megérkezett a munkából. Úgy tűnt, mintha… de akkor ő hazavitt. Azt mondta, átgondolta az egészet, és soha többé nem ér hozzám, én pedig kerüljem őt egy ideig. - Mély lélegzetet vett. - Tehát kerülöm.

Anna kis ideig mozdulatlanul állt, majd megcsóválta a fejét.

-            Jaj, Grace, te is idétlen vagy. - Grace a homlokát ráncolta, mire Anna áthajolt az asztal fölött. - Nem vitás, hogy a pasas akar téged, és ettől van úgy halálra rémülve. Hatalmad van felette. Miért nem használod ki?

- Hatalmam? Miről beszélsz?

- Arról a hatalomról, hogy megszerezheted, amit akarsz, már ha Ethan Quinnt akarod. Egyszerűen el kell őt csábítanod.

Grace felhorkant.

- Elcsábítani? Én Ethant? Képtelen lennék rá.

- Ugyan miért lennél képtelen?

- Azért, mert… - Valami egyszerű, logikus érvet kellett volna felhozni. - Nem tudom. Nem hiszem, hogy képes lennék rá.

- Szerintem kiválóan csinálnád. Segítek neked.

- Segítesz?

- Hát persze. - Anna a szósszal kezdett el foglalkozni, s közben gondolkodott. - Mikor lesz legközelebb szabad estéd?

- Holnap.

- Helyes, addig van idő. Vigyázhatnék Aubreyra, de akkor kilógna a lóláb, márpedig óvatosan kell eljárnunk. Nincs valaki, akire rábízhatnád a gyereket?

- Anyám szívesen van vele, de…

- Tökéletes. Vidd át hozzá Aubreyt, mivel ha ő otthon van, nyilván másképpen viselkedsz. Én meg kitalálom, mivel küldhetném hozzád Ethant.

Megfordult, és végigmérte Grace-t. A megjelenés tökéletes, gondolta. Nagy, szomorú szemek. A pasas máris el van veszve. - Valami egyszerű, de nőies ruhát vegyél fel. - Elgondolkozva kocogtatta ujja hegyével a fogait. - Valami pasztellszín volna a legjobb, halványzöld vagy rózsaszín.

Grace megfogta a fejét, mert szédült. - Túl gyorsan haladsz.

- Kénytelen vagyok. A te tempód mellett még hatvanéves korotokban is csak kerülgetnétek egymást. Semmi ékszer - tette hozzá. - Egészen halvány smink. A szokásos parfümödet használd. Megszokta, ismerős lesz neki.

- Teljesen mindegy, hogy mit viselek, ha ő nem akar ott lenni.

- Már hogy volna mindegy? - kérdezte Anna elképedve, mivel számára az öltözködés mindig is lényeges kérdés volt. - A férfiak úgy hiszik, észre sem veszik, mit visel egy nő, már ha visel valamit. De tudattalanul nagyon is odafigyelnek rá. És így megváltozik a hangulat és a benyomás.

Kissé lebiggyesztett ajakkal bazsalikomot tett a szószba, és egy serpenyőben hagymát és fokhagymát kezdett pirítani. - Alkonyat felé megpróbálom őt átküldeni hozzád. Gyújts néhány gyertyát, és szóljon valami zene. Quinnék szeretik a zenét.

- Mit mondjak neki?

- Azt már neked kell tudnod, Grace - mondta Anna szárazon. - Bármibe lefogadom, hogy eszedbe jut majd, ha elérkezik az idő.

Grace ebben egyáltalán nem volt biztos. Ínycsiklandó illatok terjengtek a levegőben.

- Olyan, mintha rá akarnám szedni - jegyezte meg aggodalmasan.

- Mégpedig milyen indokkal?

Grace kuncogni kezdett, majd beadta a derekát. Van egy rózsaszín ruhám. Pár éve vettem Steve esküvőjére.

Anna hátranézett a válla fölött. - Hogy áll rajtad?

- Hát… - Grace szája mosolyra görbült. - Steve tanúja csapni kezdte a szelet még mielőtt a tortát felvágták volna.

- Biztatóan hangzik.

-  Ennek ellenére én… - Grace elhallgatott, mert anyai füle ismerős zenét hallott a nappaliból. - Véget ért Aubrey műsora. Még be kell fejeznem a takarítást.

Sietősen felállt, mert megrémült a gondolatra, hogy nem végez, mielőtt Ethan hazaérne. Az arcára kiültek az érzelmei.

- Anna, köszönöm, hogy segíteni próbálsz, de azt hiszem, nem fog menni. Ethan tudja, mit akar.

- Attól még semmi baja nem lesz, ha átmegy hozzád, és meglát a rózsaszín ruhádban, nem?

Grace kifújta a levegőt.

- Elő szokott fordulni, hogy Cam győz, ha vitatkoztok?

- Volt már rá példa, de olyankor nem voltam jó formában.

Grace az ajtóhoz indult, mert tudta, hogy Aubrey nyugodt pillanatai meg vannak számlálva.

- Örülök, hogy ma korábban jöttél haza.

Anna a serpenyő széléhez ütögette a fakanalat.

- Én is.

Tizedik fejezet

Másnap, alkonyatkor, Grace nem is tudta, hogy örüljön-e egyáltalán. Idegei megfeszültek, úgy érezte, mindjárt szétpattannak. A gyomra ugrált. A feje élesen, kitartóan lüktetett.

Túl szép volna, gondolta szorongva, ha Annának sikerülne valami ürüggyel átküldeni Ethant, és neki csak a karjaiba kellene omlania.

Csábos volna.

Nem lett volna szabad beleegyeznie ebbe az ostobaságba, ismerte el önmagának, miközben fel-alá járkált kis házában. Anna olyan gyorsan kigondolt mindent, olyan gyorsan döntött, olyan gördülékenyen útjára bocsátott mindent, hogy neki ideje sem volt végiggondolni a buktatókat.

Mi a csudát mondjon, ha Ethan beállít? Ami valószínűleg nem következik be, gondolta megkönnyebbülés és kétségbeesés között hányódva. Bizonyára el sem jön, és ő hiába küldte el a kislányát egy egész éjszakára.

Minden csendes volt. Csak a falevelek susogtak az esti szellőben. Ha Aubrey itt volna - ahol lennie kellene - most olvasnák az esti mesét. Lefürdetve, illatosan gömbölyödne Grace ölében, a hintaszékben. Álmosan hozzásimulna.

Grace sóhajtott, és összeszorított szájjal a nappaliban álló lemezjátszóhoz ment. Kiválasztott egy CD-t - emiatt legalább nem volt bűntudata -, és feltett egy Mozart-lemezt, s a lágy hangok betöltötték az egész házat.

Az ablakhoz lépett, és nézte a lassan lebukó napot. A fények meglágyultak, és fokozatosan elhalványodtak. A Clutterék udvarában álló szilvafán énekelni kezdett egy madár. Grace majdnem elnevette magát a gondolatra, hogy az ostoba Grace Monroe itt áll az ablak előtt rózsaszín ruhájában, és arra vár, hogy kigyúljon egy csillag, s ő elmondhassa a kívánságát.

De csak az ablaküveghez hajtotta a homlokát, behunyta a szemét, és arra gondolt, hogy öreg ő már a kívánságokhoz.

Anna biztos volt benne, hogy sikeresen hajtja végre a feladatát. A terveiről senkinek nem szólt egy szót sem, pedig a legszívesebben kiöntötte volna a szívét Camnek.

Ám eszébe jutott, hogy a férje végtére is férfi. Ráadásul Ethan bátyja, ami nyomós ellenérvnek számított. Most ugyanis női dolgokról van szó. Tapintatosan figyelemmel kísérte Ethan minden mozdulatát. A férfi, szokása szerint, nem szándékozott elmenni sehová sem vacsora után, és fogalma sem volt arról, hogy a sógornőjének tervei vannak vele.

Anna hirtelen ötlettől vezérelve vásárolt egy csomó fagylaltot hazafelé, s a három férfi most a hátsó verandán üldögélt, ahogyan Anna szerette, és egyik adag fagylaltot nyelték el a másik után.

Jó időzítés, pontos kivitelezés, gondolta Anna, és összedörzsölte a tenyerét, mielőtt kilépett a verandára.

- Meleg lesz az éjszaka - mondta. - Alig hiszem, hogy mindjárt itt a július. - A korláthoz sétált, és a virágágyásait nézegette. Milyen szépek, gondolta elégedetten. - Arra gondoltam, rendezhetnénk egy összejövetelt negyedikén.

- A parton tűzijáték lesz - jegyezte meg Ethan. - Minden évben megrendezik fél órával naplemente után. Innen, a verandáról remekül látni mindent.

- Tényleg? Tökéletes lesz. De jó lesz, ugye, Seth? Áthívhatnád a barátaidat, és süthetnénk hamburgert meg hotdogot.

- De jó! - Seth már a fagylalt maradékát kapargatta a tálból, és arra készült, hogy újabb adagot kérjen.

- Elő kell bányásznunk a patkókat - mondta Cam.

- Megvannak még, Ethan?

- Aha, itt vannak valahol.

- És zene is lesz - szólt Anna, s kissé előrehajolt, hogy a férje térdét megsimogassa. - Ti hárman játszhatnátok valamit. Olyan ritkán zenéltek mostanában. Ti mondjátok meg, kiket hívjunk meg. És az étel… Étel! - kiáltott fel színlelt meglepetéssel, és ellökte magát a korláttól. - Hogy is felejthettem el? Megígértem Gracenek, hogy odaadom neki a tortellini receptet cserébe az ő sült csirke receptjéért.

Besietett, és egy kártyával a kezében tért vissza, melyre felírta a receptet - amit életében még soha nem tett.

- Ethan, nem vinnéd át neki? - kérdezte bocsánatkérő mosollyal.

Ethan a kis fehér lapra sandított. Ha nem ült volna, a kezét menten a zsebébe süllyeszti. - Tessék?

- Megígértem neki, hogy még ma odaadom, de teljesen megfeledkeztem róla. Magam vinném át, de egy jelentést még meg kell írnom. Alig várom, hogy kipróbáljam azt a sült csirkét - hadarta tovább, miközben Ethan kezébe nyomta a lapot, és talpra húzta a férfit.

- Elég későre jár már - jegyezte meg Ethan.

- Ó, még kilenc sincs. - Ne hagyj gondolkozási időt, intette magát Anna. Ne hagyd, hogy kibúvót találjon. Behúzta Ethant a házba, és szempilláit rebegtetve beszélt hozzá. - Nagyon kedves vagy. Mostanában olyan szórakozott vagyok. Mintha nem tudnám utolérni magamat. Mondd meg neki, hogy elnézést kérek, és feltétlenül tudni akarom, hogyan sikerült a tortellini. Nagyon köszönöm, Ethan - tette hozzá gyorsan, és szeretettel megpaskolta a férfi arcát. - Imádom, hogy fivéreim vannak.

-  Hát… - dadogta Ethan, de Anna kedvessége és ellentmondást nem tűrő hangja elnémította. - Mindjárt jövök.

Nem hinném, gondolta kuncogva Anna, miközben vidáman utána intett. Amint a teherautó eltűnt, elégedetten dörzsölte össze a tenyerét. A küldetés teljesítve.

- Mi a csuda volt ezt? - kérdezte Cam csodálkozva, amikor a felesége jókedvűen visszaért.

- Nem tudom, miről beszélsz - mondta Anna, de Cam felemelkedett, és elállta az útját.

- Ó, nagyon is jól tudod, miről beszélek. - Cam cselt gyanítva oldalra billentette a fejét. Igyekszik ártatlannak látszani, gondolta, de nem sikerül neki. Túlságosan vidáman csillog a szeme. - Mióta cserélsz te recepteket, Anna?

- Mi van abban? - vont vállat Anna. - Nagyon jól főzök.

- Nem vitatom, de nem vagy te ilyen receptcserélős típus, és ha már annyira fontos, telefonálhattál volna Grace-nek. Ethan is rájött volna, ha időt hagytál volna neki, és nem pillogsz rá, meg nem búgsz neki, mint egy idült gerle.

- Idült gerle?

- Persze, nem vagy az - mondta Cam lassan, miközben a korláthoz szorította a feleségét. -Egyáltalán nem. Okos vagy, ravasz, gyors észjárású. - Két kezét Anna csípőjére tette, hogy mozdulni sem tudott. - Az vagy.

Hízelgő, gondolta Anna. - Köszönöm, Cameron. Most pedig tényleg meg kell írnom azt a jelentést.

-    Aha. Miért vetted rá Ethant, hogy átmenjen Gracehez?

Anna hátrarázta a haját, és hízelgő pillantással egyenesen Cam szemébe nézett. - Azt hinné az ember, hogy egy okos, ravasz, gyors észjárású fickó, mint amilyen te vagy, hamar kitalálja.

A férfi összevonta a szemöldökét. - Megpróbálsz valamit kialakítani közöttük?

- Valami már alakul közöttük, de az öcséd lassúbb, mint egy sánta teknős.

- Lassúbb, mint egy szemüveges sánta teknős, de hát Ethan ilyen. Nem gondolod, hogy ebben egyedül kellene zöldágra vergődniük?

- Csak öt percre van szükségük, amit kettesben tölthetnek, és én nem tettem mást. Úgy intéztem, hogy legyen kettesben néhány percük. Azonkívül - tette hozzá, és átölelte Cam nyakát -, mi, mámorosan boldog nők azt szeretnénk, ha mindenki más is mámorosan boldog volna.

Cam felvonta a szemöldökét. - Úgy gondolod, hogy ennek bedőlök?

Anna elmosolyodott, és megcsókolta Cam alsó ajkát.

- Aha.

- Igazad van - mormolta a férfi, és hagyta, hogy meggyőzzék.

Ethan öt kerek percig ült a teherautójában. Receptek? Ennél ostobább dolgot nem is hallott. Annát mindig értelmes nőnek tartotta. És most tessék, recepteket küldözget vele, a fenébe is.

Ráadásul még nem készült fel rá, hogy Grace-szel beszéljen. Nem mintha nem tudná, mit akar, de… egy racionálisan gondolkodó férfinak is megvannak a maga gyengéi.

El sem tudta képzelni, hogy keveredik ki ebből, ugyanis már itt áll a ház előtt. Gyorsan ideért. Grace nyilván a kislányt fekteti, ő tehát csak beugrik, és már fordul is.

Lassan, mint egy elítélt, kikászálódott a vezetőfülkéből, és a bejárati ajtóhoz ment. A szúnyoghálón át gyertyák lobogó lángját látta. Egyik lábáról a másikra állt, s hallotta, hogy odabent zene szól, valami szomorú darab vonósokra és zongorára.

Életében nem érezte még magát ilyen nevetségesnek, mint most, ahogyan itt áll Grace verandáján valami olasz étel receptjével, miközben halk zene árad szét a langyos esti levegőben.

Kopogott az ajtófélfán, de nem túl hangosan, nehogy Aubrey felébredjen. Komolyan megfordult a fejében, hogy idetűzi valahová azt a cédulát, és kereket old, de tudta, hogy ez egyszerűen gyávaság volna.

Anna ráadásul számon kérné rajta a sült csirke receptjét.

Amikor megpillantotta Grace-t, azt kívánta, bárcsak a gyávábbik megoldást választotta volna.

Grace kisétált a ház hátsó felében lévő konyhából. Olyan kicsi volt az egész épület, hogy Ethan néha csak babaháznak nevezte magában, Grace tehát hamar az ajtóhoz ért. Ethannek mindazonáltal úgy tűnt, mintha órákig lebegett volna az ajtó felé a zene ütemére.

A lány könnyű rózsaszín ruhát viselt, mely egészen a bokájáig ért. A nyakkivágástól a szegélyig fehér gyöngygombok fénylettek rajta. Ethan ritkán látta Grace-t ilyen nőies ruhában, most azonban olyannyira elképedt, hogy meg sem kérdezte, milyen alkalomból öltözött így fel.

Semmi másra nem tudott gondolni, csak arra, hogy Grace úgy néz ki, mint egy rózsabimbó, melynek szirmai hamarosan kinyílnak. Meg sem tudott mukkanni.

- Ethan - mondta Grace üdvözlésképpen, és kinyitotta a szúnyoghálós ajtót. Talán nincs is szükség arra a csillagra, hogy a kívánsága teljesüljön. Ő ugyanis itt áll előtte, és őt nézi.

- Én csak… - kezdte Ethan, és egészen elbódult a lány illatától, melyet éppen olyan jól ismert, mint a magáét. - Anna küldte... kért, hogy ezt hozzam át.

Grace úgy nyúlt a papírlapért, mintha varázslat alatt állt volna. A recept láttán azonban a szájába kellett harapnia, nehogy kirobbanjon belőle a nevetés. De annyira tudott magán uralkodni, hogy amikor Ethanre nézett, csak mosoly bujkált a szemében. - Milyen kedves.

- És amit neki küldesz? Mármint micsodád

- Hát, amit ő kér. Az a csirkés.

- Ja, persze. A konyhában van. Gyere be, amíg előkeresem. - Milyen csirkés lehet az? - tűnődött Grace, és újra ügyelnie kellett, nehogy felnevessen, mert attól tartott, hisztérikus visítás lenne belőle. - Öö… a rakott csirkés?

- Nem. - Milyen keskeny a csípője, gondolta Ethan. És milyen kicsi a lába. - A sült.

- Ó, hát persze. Olyan szétszórt vagyok mostanában.

- Megesik - mormolta Ethan. Úgy döntött, jobb, ha másfelé néz, nem a lányra. Ekkor észrevette az asztalon égő két fehér gyertyát. - Kiment a biztosíték?

- Tessék?

- Valami baj van a villannyal?

- Á, dehogy. - Grace arca forrón lángolt. Nincs is leírva a sült csirke receptje sehol. Miért is volna? Az ember mindent úgy csinál, ahogy szokta. - Szeretem a gyertyafényt. Jól illik a zenéhez.

Ethan halkan horkantott, és azt kívánta, bárcsak mielőbb kijutna innen.

- Már lefektetted Aubreyt? - kérdezte.

- Ma a szüleimnél alszik.

Ethan tekintete, amely mindaddig a mennyezetet fürkészte, hirtelen Grace-re siklott.

- Nincs itthon?

- Nincs. Ma alszunk egymástól külön először. Már kétszer áttelefonáltam. - Grace halványan elmosolyodott, és a keze felsiklott a ruha kivágásáig, az ujjai a felső gombot kezdték babrálni, mire Ethan csak nagyot nyelt. - Igaz, hogy csak pár mérföldre van tőlem, ráadásul olyan biztonságban, mintha a saját kiságyában aludna, mégsem tudtam megállni, hogy oda ne szóljak. Egészen más a ház nélküle.

Ethan inkább a „veszélyes” szót használta volna. A csinos kis babaház egyszeriben halálos aknamezővé változott a számára. Nincs semmiféle kislány, aki ártatlanul alszik a másik szobában. Egyedül vannak, halkan szól a zene, imbolyog a gyertyaláng.

Grace pedig ebben a halványrózsaszín ruhában, melynek gombjai csak arra várnak, hogy valaki lassan, egyiket a másik után kigombolja…

Ethan ujjhegye viszketni kezdett.

- Örülök, hogy átugrottál - lépett közelebb Grace minden bátorságát összeszedve, s megpróbált abba a gondolatba kapaszkodni, hogy most nála a hatalom. - Kicsit rosszkedvű voltam.

Ethan hátralépett egyet. Már nem csak az ujjhegye viszketett. - Otthon azt mondtam, sietek vissza.

- Maradhatnál… egy kávéra.

Kávé?- Uram isten, ha csak még egy kis serkentőszer kerül a szervezetébe, Ethan minden bizonnyal kiugrik a bőréből. - Nem hinném…

- Ethan, nem tudlak kerülni úgy ahogyan kérted. St. Chris túl kicsi, és olyan az életünk, hogy léptennyomon találkozunk. - Grace nyakán sebesen lüktetett az ér. - Meg aztán nem is akarlak kerülni.

- Azt mondtam, hogy két okom van. - És el is tudná mondani mindkettőt, ha Grace nem nézne rá így azokkal a nagy zöld szemeivel. - Én csak vigyázok rád, Grace.

- Nem kell, hogy vigyázz rám. Mindketten felnőttek vagyunk. És magányosak. - A lány közelebb lépett. Érezte a férfi munka után lezuhanyozott testének friss illatát, mely alól persze, mint mindig, az öböl illata áradt. - Nem akarok ma éjjel egyedül maradni.

Ethan visszahőkölt. Ha nem ismerné Grace-t, azt hinné, ki akar vele kezdeni. - Ebben az ügyben már döntöttem. - Csakhogy az ilyen ügyekben nem az ember esze dönt. - Csak próbálj meg távol maradni, Grace.

- Olyan, mintha egész életemben mást sem tettem volna. Én viszont szeretnék kicsit előbbre lépni, Ethan, bármit jelentsen is az. Unom már, hogy mindig csak távol vagyok, csak állok. Ha nem akarsz engem, akkor elfogadom. De ha igen… - Közelebb lépett, és Ethan mellkasára tette a tenyerét, s érezte, hogy a férfi szíve hevesen dobog. - De ha igen, akkor miért nem fogadsz el engem?

Ethan egészen a konyhaszekrényhez lapult. - Hagyd abba. Nem tudod, mit művelsz.

- Hogyne tudnám - csattant fel Grace hirtelen, s mindkettőjükre haragudott. - Csak éppen pocsékul művelem, mert te inkább felmászol a falra, semhogy megérints egy ujjal is. Mit gondolsz, akkor mi történik? Szilánkokra hullok? Felnőtt nő vagyok, Ethan. Férjem is volt már, s gyerekem is van. Tisztában vagyok vele, hogy mit kérek tőled, és pontosan tudom, mit akarok.

- Tudom, hogy felnőtt nő vagy. Van szemem.

- Akkor nyisd ki, és nézz rám.

Mi mást is tehetne? Hogyan gondolhatta valaha is, hogy mást tehetne? Ott állt előtte a félhomályban mindaz, amire vágyódott. - Téged nézlek, Grace. - A konyhaszekrénynek vetett háttal, gondolta. És a torkomban dobogó szívvel.

- Itt áll előtted egy nő, aki téged akar, Ethan. Akinek szüksége van rád. - Grace látta, hogy a férfi szeme elsötétül, csakis őrá irányul. Reszketve sóhajtott, s hátralépett. - Talán te meg engem akarsz. Rám van szükséged.

Ethan tudta, hogy így van, hiába próbálta magában számtalanszor bizonygatni, hogy nem. Grace olyan szép, csupa rózsaszín és arany a gyertyafényben, s a szeme olyan őszinte, olyan tiszta.

- Igen, tudom - mondta hosszas hallgatás után. - Ez azonban nem változtat meg semmit.

- Mindig gondolkodnod kell?

- Egyre nehezebb - mormolta a férfi. - Most legalábbis.

- Akkor hagyd abba. Ne gondolkodjunk most semmiről. - Grace fejében lüktetett a vér, és le sem vette a szemét Ethan arcáról. Remegő kézzel megfogta a ruhája felső gombját.

A férfi nézte, ahogyan a vékony ujjak kigombolják a gombot, s megdöbbent attól, hogy az előbukkanó apró bőrfolt mennyire fel tudja villanyozni. Már nem is figyelt arra, hogy lüktet a vére, elszorul a torka, s a vágy, a hosszú, hosszú ideje elfojtott vágy utat akar magának törni.

- Hagyd abba, Grace - mondta halkan. - Ne tedd ezt.

A lány keze ernyedten lehullott a teste mellé, s a szeme lecsukódott.

- Majd én - súgta Ethan.

Grace szeme felpattant, és döbbenten nézett a közelebb lépő férfi józan szemeibe. Grace reszketve beszívta a levegőt, s bent tartotta.

- Mindig is akartam - mondta Ethan, és kigombolta a következő gombot.

- Ó - súgta a lány, miközben szinte zokogva fújta ki a visszatartott levegőt. - Ethan.

- Olyan szép vagy - súgta Ethan. Grace egész testében remegett. Ethan lehajtotta a fejét, hogy szájával végigsimítsa a lány száját. - Olyan lágy. Az én kezem durva. - Grace szemébe nézve végighúzta a lány arcán és nyakán az egyik ujját. - De nem bántalak.

- Tudom. Tudom, hogy nem bántasz.

- Reszketsz. - Ethan kigombolt egy másik gombot, aztán a következőt.

- Nem tehetek róla.

- Nem baj. - Ethan türelmesen kigombolta a lány ruháját egészen a derékig. - Sejtettem, hogy ha ma este idejövök, képtelen leszek elmenni innen.

-Vártam már, hogy idejöjj. Olyan régóta kívántam.

- Én is. - A gombok aprók voltak, a férfi ujjai nagyok. Grace elővillanó bőre, ahol Ethan ujja hozzáért, meleg volt és bársonyos. - Szólj, ha oiyasmit teszek, amit nem szeretnél. Vagy ha nem teszek valamit, amit szeretnél.

Grace torkából félig sóhaj, félig nevetés tört fel. - Egy perc, és megszólalni is képtelen leszek. Nem kapok levegőt. De szeretném, ha megcsókolnál.

- Már éppen akartam. - Ethan ezúttal lágyan, gyengéden ízlelgette a lány száját, mert akkor, az első alkalommal túlságosan elsiette. Most időt hagy mindkettőjüknek, hogy megtalálják a kellő ritmust. Grace édes lehelete betöltötte a száját. Ethan újabb gombokat gombolt ki, miközben egyre hevesebb lett a csókja.

De a lány testét meg sem érintette. Még nem. Csak a szájuk ízlelgette egymást. Grace teste hátrahajolt, mire Ethan felemelte a fejét, és a lány szemébe nézett. A fátyolos, komoly szemekbe.

- Látni akarlak. - Lassan, fokozatosan hátrasimította a ruhát a lány naptól barna, erős, kecses ívben hajló válláról. Mindig is úgy gondolta, hogy Grace válla a legszebb a világon, s most boldogan ért hozzá a szájával.

A lány torkából előtörő mély hang a férfi tudtára adta a meglepetést, és az örömöt, melyet okozott. Pedig ennél sokkal nagyobb örömöt is képes adni.

Grace-t még soha senki nem érintette így meg, mintha valami ritka különlegesség volna. Az érintés új, bizsergő érzést keltett benne. Mintha érzékennyé vált volna, mintha meglágyult volna a bőre Ethan szájának érintésétől, s a vére sűrűn, lustán hömpölyögne az ereiben. Sóhajtott, amikor a ruhája lehullott róla, és rózsaszín tóként terült szét a lába körül.

Amikor Ethan ismét felemelte a fejét, Grace csodálkozva nézett fel rá. Megrebbent a szempillája, a pulzusa meglódult, amikor a férfi könnyedén végighúzta ujjait a mellén az egyszerű pamut melltartó fölött. Grace az ajkába harapott, nehogy felnyögjön, amikor Ethan kikapcsolta a melltartót, és a tenyerébe vette a mellét.

- Akarod, hogy abbahagyjam?

- Ó, egek. - Grace feje hátrahanyatlott, s most kitört belőle a hangos nyögés. Ethan munkában megkeményedett ujjai gyengéden, lágyan simogatták a mellbimbóit. - Ne hagyd abba.

- Ölelj át, Grace - súgta Ethan, s amikor a lány keze felsiklott a férfi vállára, és megmarkolta, Ethan ismét megkereste a lány száját a szájával, és addig csókolta, amíg a lány teste egészen el nem ernyedt.

És akkor felemelte őt. Várt, míg a lány fel nem nyitja a szemét. - Az enyém vagy, Grace.

- Hála istennek, Ethan.

Ethan elmosolyodott, amikor Grace boldogan a vállgödrébe hajtotta az arcát. - Meg foglak védeni.

Karjaiban Grace-szel elindult, s a lány egy pillanatig sárkányokra és fekete lovagokra gondolt. Aztán eszébe villant egy gyakorlatiasabb dolog. - Én… szedem a tablettát. Semmi probléma. Jack óta nem voltam senkivel.

Ethan a szíve mélyén tudta ezt, mégis, amikor meghallotta, csak fokozódott a vágya.

Grace a hálószobában is gyertyákat gyújtott. Lángjuk halványan imbolygott az ágy fehér fejtámláján. A fehér kisasztalon fehér százszorszépek álltak egy üvegvázában

A lány azt várta, hogy Ethan lefekteti az ágyra, ő azonban leült, az ölében ringatta őt, és lassú, végtelennek tűnő csókokkal halmozta el, míg a vére nehéz, lassú ütemben lüktetett. A férfi keze ekkor elindult.

A lány teste felforrósodott, ahol a kéz megérintette.

Lágyan siklottak a bőrén fel s alá a munkától megkeményedett hosszú ujjak. Ott, ó, igen, pontosan ott.

A borostás áll a melle érzékeny hajlatát dörzsölte, a férfi nyelve a mellbimbókat simogatta. És a szája újra és újra visszatért az ajkához, hogy újabb hosszú, szédítő csókot kérjen.

Grace felhúzta Ethan ingét, hogy érezze a bőrét, hogy valamit visszaadjon ebből a gyönyörből, ebből a varázslatból. Ujjai végigsiklottak a férfi karján, rajta a sebhelyeken. Ethan felsőteste szikár volt, válla széles, a bőre meleg. A nyitott ablakon besurrant a szellő, a fán daloló madár éneke már nem tűnt olyan magányosnak.

Ethan gyengéden a párnára fektette a lány fejét, s felült, hogy lehúzza csizmáját. Halvány arany gyertyafény imbolygott a homályos árnyékok között. A kezek újra Grace mellére siklottak, s ő lehajolt, hogy megcsókolja.

- Ó, egek - mormolta Ethan -, olyan gyönyörű vagy.

Grace nem akart visszahúzódónak mutatkozni, ostobaságnak gondolta, mégis ernyedten maga mellé ejtette a kezét. Amikor Ethan kibújt a farmeréből, a lány lélegzete ismét elakadt. Egyetlen mesebeli lovagnak sincs pompásabb termete, egyik sem viselhetné sebhelyeit hősiesebben.

Ölelésre tárta szét a karját.

Ethan fölébe hajolt, de vigyázott, nehogy egész testsúlyával ránehezedjen. Olyan törékeny, gondolta, olyan karcsú, és sokkal ártatlanabb, mint amilyennek hitte.

A felkelő hold első sugarainál felderengett Grace teste.

Sóhajok és halk mormolások, hosszú, lassú simogatások következtek. Ethan keze lassan, óvatosan mozgott, Grace-é a felderítő merészségével. A férfi rátalált a legérzékenyebb pontokra, a mell alatti bőrre, a térdhajlatra, a combok tövében a csábító kis völgyre.

Olyannyira csak a lányra figyelt, hogy csodálkozva tapasztalta tulajdon felerősödő vágyát, amitől halkan felnyögött, miközben a szájába vette a mellbimbót.

A lány teste ívbe feszült és remegett.

A ritmus megváltozott.

Ethan lélegzete egyre szaggatottabbá vált, felemelte a fejét, és a lány arcát nézte. Keze Grace combjai közé siklott, érezte a forróságot és a nedvességet.

- Látni akarom az arcodat. - Az ujjai simogattak, miközben Grace egyre gyorsabban szedte a levegőt. Arcán gyönyörűség, rémület, izgalom tükröződött. Ethan nézte, amint a lány egyre közelebb és közelebb jut a csúcshoz, amikor hirtelen elakad a lélegzete, és felkiált a gyönyörtől.

Grace megrázta a fejét, hátha kitisztul, de a csodálatos szédülés nem akart szűnni. Forgott vele az ismerős szoba, mintha mindenre fátyol ereszkedett volna, csak Ethan arca volt éles és valóságos. Grace részegséget érzett, kába volt és elmondhatatlanul izgatott.

Ez, ez végre olyan szerelem, amilyennek mindig is álmodta.

A bőre remegett, amikor Ethan végigsimította az ajkával, és lassan fölébe siklott.

- Kérlek, még… - Nem volt elég. Ennyi nem volt elég. Grace kimondhatatlanul vágyott az egyesülésre, a végső egybeolvadásra. - Ethan - suttogta ívbe feszülő testtel. - Most.

Ethan a tenyerébe fogta a lány arcát, szája a szájára tapadt. - Most - mormolta ő is, és behatolt a lány testébe.

Hosszú sóhajuk egybeolvadt, mindketten megremegtek a gyönyörűségtől. Aztán gyengéden, lágyan mozogni kezdtek, olyan összhangban, mintha mindketten csakis erre vártak volna.

A vágy áradatként zúdult rájuk, s ők a gyönyör hullámain lovagoltak minden egyes lassú mozdulatra. Grace egyre magasabbra siklott, érezte, hogy itt a beteljesülés, s egy pillanat múlva belezuhant a súlytalan csodába.

Ethan a lány hajába temette az arcát, és ő is utána zuhant.

A férfi olyan csendes lett, hogy Grace aggódni kezdett. A karjai Ethan testére fonódtak. Ő még mindig nem szólalt meg, s minél hosszabbra nyúlt a hallgatás, Grace annál jobban félt az első kimondott szavaktól.

Ő szólalt meg elsőként.

- Ne mondd, hogy sajnálod. Nem bírnám elviselni, ha most azt mondanád, hogy sajnálod.

- Nem akartam azt mondani. Megfogadtam magamban, hogy többé nem érek hozzád, de nem sajnálom, hogy mégis megtettem.

Grace Ethan vállára fektette a fejét, az álla alatt.

- És hozzám érsz így máskor is?

- Most, ebben a percben?

Grace érezte a férfi hangjában az ugratást, ezért megkönnyebbült és elmosolyodott. - Ismerlek már annyira, hogy semmiben nem siettetnélek. - Felemelte a fejét, és Ethan arcába nézett. -Lesz még ilyen, Ethan? Velem leszel máskor is?

A férfi végighúzta ujjait a lány haján.

- Ezek után nem volna helyes bármelyikünket is lebeszélni erről.

- De ha megpróbálnád, akkor nekem megint el kellene téged csábítanom.

- Igen? - Ethan arcán mosoly terült szét. - Akkor talán mégis megpróbálom.

Grace boldogan a férfi fölébe kerekedett, és szorosan átölelte. - És legközelebb jobban is menne, mert most nagyon ideges voltam.

- Ez persze nem akadályozott meg semmiben. Azt hittem, meg sem tudok szólalni, amikor odasétáltál az ajtóhoz abban a rózsaszín ruhában. - Újra a lány haját simogatta, aztán megállt a keze, s a szeme összeszűkült. - Hogy jutott eszedbe felvenni azt a ruhát, amikor egyedül üldögéltél itthon?

- Nem is tudom… egyszerűen csak azt vettem fel. Oldalra fordította a fejét, s végigcsókolta Ethan nyakát.

- Várjunk csak. - Tudván, hogy Grace milyen könnyen képes elterelni a gondolatait, Ethan megfogta a lány vállát, és maga felé fordította. - Csinos ruha, gyertyafény… mintha számítottál volna rá, hogy átjövök.

- Mindig reménykedem, hogy átjössz - mondta Grace, és ismét lehajolt, hogy megcsókolja a férfit.

- Átküldeni engem egy recepttel, te jó ég! - Ethan gyengéd mozdulattal leemelte magáról a lányt, és felült. - Anna meg te összedugtátok a fejeteket, és ezt főztétek ki, igaz? Bolondot csináltatok belőlem.

- Nevetséges. - Grace megpróbált méltatlankodást vinni a hangjába, de csak bűntudat csendült ki belőle. Nem tudom, honnan veszel ilyesmit.

- Sosem tudtál hazudni. - Megfogta Grace arcát, maga felé fordította, s megvárta, hogy a lány ránézzen.

- Eltartott egy kis ideig, mire rájöttem, de erről van szó, ugye?

- Anna csak segíteni akart. Tudta, mennyire kiborultam amiatt, ami köztünk történt. Igazad van, ha haragszol, de ne Annára. Ő csak…

- Mondtam, hogy haragszom? - szakította félbe Ethan.

- Nem, de… - Grace hangja elhalkult, s a lány mélyet sóhajtott. - Nem haragszol?

- Hálás vagyok. - Ethan arcán lassú, kópés mosoly terült szét. - Azért megpróbálhatsz máskor is elcsábítani. Biztos, ami biztos.

Tizenegyedik fejezet

Még sötét volt, a bagoly még huhogott, amikor Ethan megmozdult, s óvatosan kihúzta felsőtestét Grace öleló karja alól. A lány válaszképpen még közelebb húzódott. Ethan nem állhatta meg, hogy el ne mosolyodjon.

- Fölkelsz? - kérdezte Grace álmosan. A hangja tompán szólt, mert szája csaknem a vállához tapadt.

- Föl kell kelnem. Már elmúlt öt óra. - Ethan eső szagát érezte a levegőben, eső közeledtét hallotta az egyre erősödő szélben. - Lezuhanyozom. Te csak aludj.

A lány a párnába fúrta a fejét, s olyan hangokat hallatott, melyeket Ethan beleegyezésnek vett.

A férfi könnyedén mozgott a sötétben, ámbár néhányszor ki kellett tapogatnia az útját a fürdőszobához. Grace házát nem ismerte olyan jól, mint a sajátját. A fürdőszobában csak akkor kapcsolta fel a villanyt, amikor bent volt, s gyorsan becsukta az ajtót, hogy a kiszűrődő fény nehogy felébressze Grace-t.

A fürdőszoba arányaiban nagyon is illeszkedett a házhoz, olyan kicsi volt, hogy Ethan középen állva minden falat elérhetett volna a kezével. A fehér csempe fölött élénk csíkos tapéta borította a falat egy keskeny sávban. Ethan tudta, hogy maga Grace végezte a tapétázást. A házat Stuart Clermonttól bérelte, s a pasas sem nagylelkűségéről nem volt híres, sem a szépérzékéről.

Ethan elmosolyodott a kád szélén álló narancsszínű gumikacsa láttán. A szappant fölemelve azonnal felismerte a Grace körül mindig lebegő ismerős citromillatot. Nagyon szerette ezt az illatot, kiváltképp Grace-en, de azt azért nem szerette volna, hogy Jim megérezze rajta.

Megnyitotta a csapot, és beállt a szerinte vékonyan szivárgó vízsugár alá. Grace-nek új zuhanyrózsára van szüksége, gondolta Ethan, miközben végigdörzsölte az arcát, és azt is felfedezte, hogy borotválkoznia is kell. Mindkét dologgal ráér később foglalkozni.

Az persze nagyon is valószínű, hogy most, amikor így megváltozott közöttük minden, Grace megengedi majd, hogy egy-két ház körüli dologba beleszóljon. Ez újdonság lesz, Grace ugyanis olyan elképesztően önfejű, hogy soha senkitől nem fogad el segítséget. Ethan arra gondolt, hogy ha baráttól nem is, de azért a szerelmesétől talán még egy ilyen büszke nő is képes segítséget elfogadni.

Mert hiszen ők most már szerelmesek, tűnődött Ethan. Semmit sem számít, hogy korábban mennyi fogadalmat tett önmagának. És ez nem egy éjszakára szóló dolog volt. Egyikükre sem volna jellemző, ráadásul éppen annyira fontosak benne az érzelmek, mint az érzékek. Megtették a lépést, és ez elkötelezettséget jelent. Ethant ez aggasztotta leginkább.

Soha nem lesz képes feleségül venni Grace-t, soha nem lehetnek gyerekeik. Pedig Grace biztosan szeretne még gyerekeket. Olyan jó, olyan szerető, gondoskodó anya, hogy nyilván szívesen szülne és nevelne még több gyereket. Aubreynak is jobb lenne, ha testvérei volnának.

De hát semmi értelme erről meditálni, figyelmeztette önmagát Ethan. A dolgok olyanok, amilyenek. Most azonban joga és szüksége van arra, hogy a pillanatnak éljen. Szeretni fogják egymást amennyire s amennyi ideig csak tudják. Ennyivel meg kell elégedniük.

Ethan öt perc alatt felfedezte, hogy Grace melegvíztárolója is a ház méreteihez van szabva. Ugyanis még a nyomorúságosan csörgedező víz is hamar hűvössé, majd hideggé vált, még mielőtt Ethan lemoshatta volna magáról a szappanhabot.

- Zsugori barom - morgolódott Ethan Claremontot szidva. Elzárta a csapot, és a dereka köré tekerte az egyik élénkrózsaszín törölközőt. Vissza akart menni a szobába, hogy majd a sötétben felöltözik, de amikor kinyitotta a fürdőszoba ajtaját, látta, hogy a konyhában ég a villany, s megütötte a fülét Grace hangja, aki az álomtól kicsit még rekedten, halkan arról énekelt, hogy ideje végre megtalálni a szerelmet.

Az első esőcseppek éppen akkor kezdtek az ablakon kopogni, amikor Ethan belépett a sülő szalonnástojás és a gőzölgő kávé finom illatára. És Grace látványára, aki rövid, tavaszi levelekkel mintázott pamutköntösben sürgölődött a konyhában. Ethan szíve akkorát dobbant örömében, hogy csak azon csodálkozott, miért nem ugrott ki a torkán, hogy egyenesen Grace tenyerében lüktessen tovább.

Olyan halkan és gyorsan mozgott, hogy amikor közel surrant, átölelte a lányt és csókot nyomott a feje búbjára, Grace szinte felugrott a meglepetéstől.

- Mondtam, hogy aludj tovább.

Grace a szemét behunyva boldogan dőlt hátra a férfi testének, élvezve a reggeli konyhai meghittségét. - Reggelit akartam készíteni neked.

- Nincs szükség arra, hogy ilyesmit tegyél - mondta a férfi, és maga felé fordította a lányt. - Nem várom el tőled. Neked is kell a pihenés.

- El akartam készíteni a reggelidet. - Ethan hajáról csöpögött a víz, mellkasa is nedvesen csillogott. Grace megörült, ugyanakkor meg is döbbent azon, hogy újra megkívánta a férfit. - Ez a konyhafőnök mai ajánlata.

- Kedves vagy. - Ethan lehajolt, hogy gyors, puha csókot adjon Grace szájára. De nem volt sem gyors, sem puha, egyre hevesebbé vált, míg a lány, lábujjhegyre állva, egészen szorosan a testéhez simult.

Ethannek nem kis erőfeszítésébe került visszatartania magát attól, hogy le ne fejtse a lányról a köntöst, s magáévá ne tegye őt. - Odaég a szalonna - mormolta, s a lány homlokához szorította a száját. - Felöltözöm.

Grace fürgén megfordította a szalonnát a serpenyőben, mialatt Ethan átvágott a konyhán. Annának igaza volt a hatalmat illetően, gondolta Grace. – Ethan?

- Igen?- Iszonyú nagy vágy halmozódott fel bennem irántad - mondta Grace a válla fölött hátranézve, elégedetten mosolyogva. - Ugye, nem baj?

Ethan fejéből kifutott a vér. Grace nem flörtöl, inkább kihívást intéz hozzá. Ethannek olyan érzése támadt, mintha Grace biztos volna a győzelmében. Hirtelen nem is tudta, mit mondjon, csak horkantott egyet, s visszament a hálószobába.

Kívánja Grace-t. Láttára megpördül vele a világ. Az éjszaka folyamán háromszor szeretkeztek, mindhárom csodálatos volt, aztán egymást átölelve aludtak. És még mindig kívánja.

Ez volt élete legszebb reggele.

Egész nap esett. A víz háborgott, s Ethan csak üggyelbajjal tudta kormányozni a kis hajót, és már örült, hogy nem hozta magával a fiút. Jim és ő dolgoztak már mostohább körülmények között is, de tudta, hogy Seth egész idő alatt a korlátba kapaszkodott volna félelmében.

Jókedvét azonban a pocsék idő sem tudta elrontani. Vidáman fütyörészett, pedig az eső az arcát csapkodta, s a hajó úgy ficánkolt alatta, mint egy zabolátlan ló.

Jim néhányszor gyanakodva sandított felé. Elég régóta dolgoztak együtt ahhoz, hogy kiismerje a barátságos, jó természetű fiatalembert. De Ethan még soha nem fütyörészett így, mint aki nem ezen a földön jár. A bajusza alatt mosolyogva húzta fel a következő rákhálót. Biztos volt benne, hogy a fiú a szokásától eltérően nem olvasgatott este az ágyban elalvás előtt.

Itt volt az ideje, gondolta magában. Úgy számolta, hogy Ethan Quinn meglehet már harmincéves. Ebben a korban egy férfinak már meg kellene állapodnia, feleséggel, gyerekekkel élnie. A halászembernek csak jót tesz, ha este gőzölgő vacsora és meleg ágy várja. A jó asszony nagy segítség, segít eligazodni, felvidítja az embert, ha az öböl túlságosan harapós. Biz’ isten, így a jobb.

Jim azon tűnődött, ki lehet az a nő. Na nem mintha bele akarná ütni az orrát mások dolgába. Ő mindig is csak a maga életével törődött, és elvárta a szomszédaitól, hogy ugyanezt tegyék. Az persze nem lehet nagy baj, ha az ember egy kicsit kíváncsiskodik.

Éppen azon morfondírozott, hogy hogyan kerítsen sort egy kis beszélgetésre, amikor egy szabványon aluli nőstény rák megtalált a kesztyűjén egy apró lyukat, jól belecsípett az ujjába, mire őgondolkodás nélkül visszahajította az állatot a vízbe.

- Kis nyavalyás - szitkozódott Jim bosszúsan, de nem túl hevesen.

- Elkapott?

- El. - Jim nézte, hogy az állat belecsobban a vízbe.

- Visszajövök érted még a szezon vége előtt.

- Úgy nézem, új kesztyűre volna szükséged, Jim.

- Az asszony beszerez ma egyet. - Beletúrt az olvadozó fattyúhering halomba, melyet csalinak használtak. - Az biztos, hogy lendít a dolgokon, ha van egy asszony, aki segít ebben-abban.

- Aha. - Ethan egyik kezével elfordította a kormányrudat, a másikkal megmarkolta a halászcsáklyát, várt, s felmérte a távolságot.

- Ha az ember egész nap kinn gürizik a vízen, jólesik tudni, hogy odahaza várja az asszony.

Ethan bólintott, s elcsodálkozott azon, hogy beszélgetés kezdődött közöttük. - Azt hiszem, igazad van. Ezt a sort befejezzük, Jim, aztán visszamegyünk.

Jim felhúzta és szemügyre vette a következő hálót, s nem szólt többet. Sirályok köröztek fölöttük, és rikoltozva csaptak le a Jim által silánynak minősített állatokra, és egymás csőréből ráncigálták ki az ínyencfalatokat.

- Tudod, a jövő tavasszal lesz harminc éve, hogy én és Bess összeházasodtunk.

- Tényleg?

- Lehorgonyozza az embert egy asszony Te elég soká’ vársz azzal a házasodással, ámbár, a magad módján azér’ lehorgonyoztál.

- Valahogy úgy.

- Harminc felé járhatsz, jól gondolom, kapitány?

- Jól.

- Le kéne horgonyoznod.

- Majd gondolkodom rajta - mondta Ethan, s elhajította a csáklyát.

Jim sóhajtott egyet, és megadóan elhallgatott.

Amikor Ethan besétált a műhelybe, Cam a fűrészgépnél állt, a három fiú pedig a hajótestet smirglizte. Vagy legalábbis úgy tettek, mintha dolgoznának.

- Új csapatot béreltél? - kérdezte Ethan, miközben Simon odafutott hozzá, és körbeugrálta.

Cam a tőle nem messze lévő Seth felé pillantott, aki Danny és Will Millerrel fecsegett. - Legalább nincsenek láb alatt. Mára befejezted a halászatot?

- Eleget fogtunk. - Ethan előhúzott egy szivart, rágyújtott, és elgondolkodva bámult kifelé a nyitott ajtón át. - Rendesen esik.

- Nekem mondod? - Cam neheztelően, összeráncolt homlokkal nézett az ablak felé, melyen patakokban ömlött alá az eső. - Ezért voltak láb alatt a srácok. A kicsi lyukat beszél az ember hasába. A másik kettőt meg le kell foglalni valamivel, mert a semmiből is képesek zűrt kavarni.

- Hát, igen - mondta Ethan, s miközben kifújta a füstöt, azt nézte, hogy a három fiú az őrületbe kergeti Simont a vakargatással és a dögönyözéssel. - Ha tartják ezt a tempót, úgy tíz-tizenkét év múlva be is fejezik a hajótest smirglizését.

- Hát, ez az. Ezt meg kell beszélnünk.

- A srácok két évtizedre szóló alkalmazását?

- Dehogy. A munkát. - Legfőbb ideje volt már kis pihenőt tartani. Cam lehajolt, és jeges teát pumpált magának a kannából. - Tod Bardette telefonált ma reggel.

- A barátod, aki a halászhajót akarja megrendelni?

- Az. Bardette-tel régóta ismerjük egymást. Tudja, mire számíthat a részemről.

- Felajánlotta, hogy menj vissza versenyezni?

Fel bizony, gondolta Cam, miközben az édes teával próbálta lemosni a torkából a port. Nehezére esett visszautasítani, ám ez alkalommal könnyebben túltette rajta magát. - Ígéretet tettem itt. Nem akarom megszegni.

Ethan a farzsebébe mélyesztette a kezét, és szemügyre vette a hajót. Ez a hely, ez a vállalkozás az ő álma volt, nem Camé, nem is Phillipé.

- Nem úgy értettem. Azt hiszem, tisztában vagyok vele, miről mondasz le, hogy itt lehess.

- Szükségünk van erre a munkára.

- Ez igaz, de te vagy az egyetlen, akinek le kellett mondania valamiről, hogy beszállhasson. Még nem jutott eszembe, hogy megköszönjem neked, ezért bocsánatot kérek.

Ethan kicsit kényelmetlenül érezte magát, de a bátyja is a hajót szemlélte.

- Éppenséggel nem mondhatnám, hogy szenvedek.

Ebből a vállalkozásból finanszírozni tudjuk Seth felnevelését… meg amúgy is, magában is hasznos időtöltés. Phil persze állandóan siránkozik a pénz, meg likviditás, meg ilyesmik miatt.

- Ehhez ért.

- A siránkozáshoz?

Ethan a foga közé szorította a szivart, és elmosolyodott.

- Aha, meg a likviditáshoz. Te meg én soha nem boldogulnánk, ha ő nem nyaggatna bennünket állandóan a részletek miatt.

- Lehet, hogy hamarosan még több oka lesz erre. Éppen erről akarok veled beszélni. Bardette-nek van egy barátja, akit érdekelne egy kat-vitorlázatú kis csónak. Legyen gyors és szép, és márciusig fusson ki a vízre.

Ethan a homlokát ráncolva vette sorra a teendőket.

- Ezt itt hét-nyolc hét múlva tudjuk befejezni, az azt jelenti, hogy augusztus végére, szeptember elejére lesz kész.

A munkapadnak támaszkodva, a szivarfüst miatt összeszűkített szemmel folytatta a számítgatást. - Aztán a sporthorgász hajó következik. Azzal január előtt nem végzünk akkor sem, ha összekapjuk magunkat, így pedig nem marad elég idő márciusig.

- A dolgok jelenlegi állása szerint nem. Én itt tudok lenni egész nap, te pedig a rákszezon befejeztével szintén többet tudsz beletenni.

- Az osztrigahalászat már nem a régi, de azért…

- Döntened kell, Ethan, hogy kevesebb időt akarsz-e a vízen tölteni, s itt többet. - Tisztában volt vele, hogy mit kér. Ethan nem egyszerűen a vízen élt, hanem egyenesen a víz volt az élete. - Philnek is hamarosan dűlőre kell jutnia a maga ügyeit illetően. Jó ideig nem engedhetjük még meg magunknak, hogy munkásokat alkalmazzunk. - Kifújta a levegőt. - Hacsak nem ilyen srácokat. Bardette haverja még nem kötelezte el magát. Ide akar jönni, meg akarja nézni a helyet, bennünket, a munkánkat. Azért szerintem Phillipnek nem esik majd nehezére szép szavakkal rávenni a szerződésre, s hogy egy kis előleget fizessen.

Ethan nem számított rá, hogy mindez ilyen hamar bekövetkezik hogy az egyik álom be sem teljesedik, máris kiszorítja egy másik. A fagyos téli hónapok jutottak eszébe, amikor fázósan áll a hánykolódó hajón, s osztriga után kutat, megpróbálja előteremteni a megélhetésüket.

Egyesek számára ez maga a lidércnyomás volna, gondolta. Az ő szemében azonban remény és dicsőség.

Lassan körbehordozta a tekintetét a helyiségben. Ott tornyosult előtte a hajó az éles mennyezeti világítás alatt befejezésre várva. A falakon Seth álmokról és nagy igyekezetről tanúskodó rajzai lógtak bekeretezve. A vékony porréteg alatt is csillogó szerszámok szorgos kezekre várva pihentek.

Quinn-hajók, ízlelgette Ethan a szavakat. Ha meg akarsz ragadni valamit, akkor el kell engedned valami mást.

- Nem én vagyok az egyetlen, aki kormányozni tudja a halászhajót vagy a vitorlást. - Cam szemében azt látta, hogy érti is meg nem is, ezért megvonta a vállát. - Ki lehet sakkozni, hogy éppen hol van az emberre nagyobb szükség, hol kell több időt tölteni.

- Eegen.

- Azt hiszem, fel tudnék skiccelni egy kat-vitorlást.

- Seth pedig megrajzolná - tette hozzá Cam, és elnevette magát Ethan fintorán. - Mindegyikünknek van erős oldala, barátocskám. A művészet nem a te erősséged.

- Majd meggondolom - határozott Ethan. - S aztán meglátjuk, mi lesz belőle.

- Pompás. No és… - Cam kiitta a maradék teáját hogy ment a receptcsere?

Ethan nyelve végigfutott a szája belsejében.

- Erről még majd beszédem lesz a feleségeddel.

- Csak tessék - mosolygott Cam kedélyesen, s kivette a szivart Ethan kezéből, hogy pöfékeljen néhányat. - Annyi biztos, Ethan, hogy ma… mintha nyugodtabb volnál.

- Elég nyugodt vagyok - mondta Ethan színtelen hangon. - De azért közölhetted volna velem, hogy Anna a fejébe vette, rendbe teszi a szexuális életemet.

- Közöltem volna, ha tudtam volna róla. Persze bevallom, lehet, hogy nem szóltam volna bele, ugyanis tényleg rendbe kell tenni a szexuális életedet. - Cam váratlanul két tenyerébe szorította Ethan fejét. - Mert szeretlek, pajtikám. - Csak nevetett, amikor öccse könyöke a gyomrába bökött. – Látod? Még a reflexeid is rendbe jöttek.

Ethan a másik lábára nehezedett, s most ő kapta szorítóba a bátyja fejét. - Így igaz - mondta, s behajtott ujjai percével nagyot koppintott Cam fejére.

Ma este Ethanen volt a főzés sora. Nagy tál darált marhahúst vett elő, s beleütött egy tojást. Egyáltalán nem volt ellenére a főzés. Olyasminek tartotta, amin túl kell esni. Korábban titokban abban reménykedett, hogy Anna mint a ház asszonya majd leveszi a vállukról a főzés és a konyhai teendők gondját.

Ez a remény azonban egykettőre szertefoszlott.

Persze így, hogy Anna is velük él, jobban megoszlottak a feladatok. Az egészben mindazonáltal Ethan számára az volt a legnehezebb, hogy kitalálja, mit főzzön. Mert persze egészen más, ha az ember csak magát látja el. Hamar kiderült ugyanis, hogy ha egy egész család eszik az ember főztjéből, akkor egyszeriben mindenki kritikussá válik.

- Az mi lesz? - érdeklődött Seth, amikor látta, hogy Ethan zabpelyhet szór a darált húsba.

- Fasírt.

- Nem annak nézném. Miért nem eszünk pizzát?

- Azért, mert fasírtot eszünk.

Seth furcsa torokhangot hallatott, amikor Ethan paradicsomkrémet tett a keverékbe. - Pfuj, undorító. Inkább sarat eszem.

- Van kint bőven.

Seth egyik lábáról a másikra állt, s lábujjhegyre ágaskodott, hogy jobban lássa, mi történik a tálban. Az eső mindig kihozta a sodrából. Ilyenkor nem lehet csinálni semmit. Meghal az éhségtől, millió szúnyog csípte össze, a tévében meg vagy csecsemőknek való gügyögés megy, vagy hírek.

Ethannek is elsorolta ezt a panaszlistát, mire az csak megvonta a vállát.

- Menj, bosszantsd egy kicsit Camet.

Cam meg azt mondta, hogy bosszantsa Ethant. Seth az idők során kemény tapasztalatok árán megtanulta, hogy Ethant sokkal nehezebb felbosszantani, mint Camet.

- Minek rakod bele azt a sok cuccot a fasírtba?

- Hogy fasírtíze legyen.

- Fogadok, hogy nem lesz.

Ahhoz képest, hogy a srác pár hónappal ezelőtt azt sem tudta, honnan kapja a következő ennivalóját, gondolta Ethan komoran, elég válogatós lett. De nem mondta ki, inkább csak piszkálni akarta a fiút. - Holnap Cam főz.

- Nem lehet igaz! Mérget ad majd - forgatta a szemét Seth látványosan, aztán a torkához kapott, mint aki fuldoklik, és végigtántorgott a konyhán. Ethan jól szórakozott volna, ha a kutyák nem rontanak be a házba vad ugatással.

Mire Anna is beért, a fasírt már a sütőben volt, Ethan pedig aszpirint halászott elő a dobozából.

- Szia. Pocsék idő van. A forgalomról már nem is beszélve. - Felvont szemöldökkel nézte, hogy Ethan bekapja a tablettát. – Fejfájás? Az egész napos esőzéstől nem csoda, ha fejfájást kap az ember.

- Az enyémet speciel Sethnek hívják.

- Ó. - Anna gondterhelten töltött magának egy pohár bort, és várakozóan leült. - Vannak stresszes, nehéz időszakok. Sethnek sok mindenen túl kell lennie, és egyetlen védekezése az agresszivitás.

- Egy órája csak panaszkodik. Szinte cseng a fülem. Nem akar fasírtot enni - mondta Ethan, és kivett a hűtőszekrényből egy doboz sört. – „Miért nem eszünk pizzát?” Ahelyett, hogy örülne, hogy valaki ételt rak elé az asztalra. „Hogy néz ki? Mit raksz bele?” Aztán felpiszkálja a kutyákat, még dolgozni sem tudok békében öt percig. Ráadásul…

A hangja lassan elhalkult Anna mosolya láttán. - Könnyű neked jól szórakozni ezen az egészen.

-  Igen, bocsáss meg. De más miatt is örülök. Jaj, Ethan, olyan csodálatos ez így. Seth már egészen úgy viselkedik, mint bármelyik normális, idegtépő tízéves egy pocsék, esős napon. Pár hónappal ezelőtt valami sivár szobában kókadozott volna, ahelyett, hogy téged bosszant. Óriási fejlődés.

- Addig fejlődik, amíg az agyamra megy.

- Így helyes. - Anna szemét elfutotta az örömtől a könny. - Hát nem csodálatos? De valószínűleg tényleg idegesítő volt, ha még téged is ki tudott hozni a sodrodból. Ha így halad tovább, karácsonyra maga lesz az Isten csapása.

- És ez így helyes?

- Igen, Ethan. Sok gyerekkel találkoztam, akik fele annyit sem szenvedtek, mint Seth, és még tanácsadók segítségével is sokkal több idő alatt képesek beilleszkedni. Te meg Phillip meg Cam egyszerűen csodát műveltetek.

Ethan végre lehiggadt, s kortyolt egyet a söréből. - Azért neked is volt benne részed.

- Volt, éppen ezért vagyok büszke nemcsak a dolog szakmai része miatt, hanem személyes okokból is. És hogy bebizonyítsam, segítek a vacsora elkészítésében. - Felállt, levette a blézerét, s feltűrte a blúza ujját. - Mit akarsz a fasírt mellé köretnek?

Ethan azt tervezte, hogy berak néhány szem krumplit a mikrohullámú sütőbe, azzal legalább nincs semmi munka, és esetleg felmelegít egy zacskó mélyhűtött borsót. De…

- Arra gondoltam, hogy isteni volna az a sajtos tészta, amit te szoktál főzni.

- Az alfredo? Koleszterin-bomba, pláne a fasírt mellett, de nem számít. Mindjárt el is készítem. Te meg ülj le, amíg elmúlik a fejfájásod.

Már elmúlt, ám Ethan tanácsosnak tartotta hallgatni róla. Leült, és élvezettel kortyolt egyet a sörből.

- Ja, Grace üzeni, hogy köszöni a receptet. Majd elmondja, mire ment vele.

- Igen? - Anna elfordult, hogy leplezze elégedett mosolyát, és a kötényért nyúlt.

- Aha. És elhoztam a sült csirkéset neked, beleraktam a szakácskönyvbe. - Most Ethan rejtette el a mosolyát a sörösdoboz mögé, amikor Anna hirtelen megfordult.

- A… szóval…

- Odaadtam volna tegnap este, de későn értem vissza, te már lefeküdtél. Összefutottam Jimmel, amikor eljöttem Grace-től.

- Jimmel? - kérdezte Anna nyilvánvaló értetlenkedéssel.

- Átmentem Jimhez tegnap este, segítettem neki megjavítani egy oldalmotort, amivel nem boldogult.

- Jimnél voltál tegnap este?

- Igen, tovább maradtam, mint kellett volna, mert focimeccs ment a tévében. Az ifik játszottak Kaliforniában.

Anna a legszívesebben Ethan fejéhez vágta volna a sörösdobozt. - Tegnap este motort javítottál, és focimeccset néztél?

-            Aha. - Ethan ártatlan szemmel bámult Annára. Mondtam, kicsit későn értem haza, de baromi jó meccs volt.

Anna dühösen szusszant egyet, heves mozdulattal kinyitotta a hűtőszekrényt, és kivette a sajtot és a tejet.

- Férfiak - mormolta maga elé. - Mindegyik idióta.

- Mit mondasz?

- Ó, semmit. Remélem, élvezted a baseball meccsedet. - Miközben Grace egyedül és pocsék hangulatban ült otthon.

- Életemben nem éreztem magam ilyen istenien. Még ráadás is volt. - Ethan már nem tudta fékezni magát, eszeveszettül vigyorgott. Anna olyan kétségbeesetten próbálta palástolni a csalódottságát és a haragját.

- Hát ez valóban remek - mondta füstölögve, és a konyhaszekrényhez lépett, hogy kivegye a fettuccinét, amikor meglátta Ethan arcát. Lassan megfordult, kezében a doboz tészta. - Nem is mentél át Jimhez, hogy megjavítsd a motort, és meccset nézz.

- Nem? - kérdezte Ethan, miközben felvont szemöldökkel a sörét bámulta, majd nagyot kortyintott. - Most, hogy mondod, tényleg lehet, hogy az máskor volt. Igazad van.

- Grace-nél voltál.

- Igen?

- Jaj, Ethan. - Anna összeszorított foggal lecsapta az asztalra a dobozt. - Megőrjítesz! Hol voltál tegnap éjjel?

- Ha jól meggondolom, ezt utoljára az anyám kérdezte tőlem.

- Nem kíváncsiskodom…

- Nem?

-  Jó, rendben, megpróbálok kiszedni belőled valamit, de veled nincs könnyű dolgom.

Ethan hátradőlt a széken, és szemügyre vette a sógornőjét. Kezdettől fogva kedvelte Annát, annak ellenére, hogy olykor kellemetlen helyzetbe hozta. Hát nem furcsa, tűnődött Ethan, hogy az utóbbi néhány hét alatt egészen megszerette ezt a nőt. Ami viszont az vonja maga után, hogy szinte kötelező őt ugratni.

- Ugye nem azt akarod tőlem megtudni, hogy az éjszakát Grace ágyában töltöttem-e?

- Nem, nem, dehogy. - Anna felkapta a tésztás dobozt, majd újból lerakta. - Nem egészen.

- A gyertyafény a te ötleted volt, vagy az övé?

Anna úgy döntött, hogy pontosan most kell elővenni egy serpenyőt. Lehet, hogy fegyverre lesz szüksége. - Bejött?

-  Gondolom, a te ötleted volt; és talán a ruha is. Grace-nek nem jutna ilyesmi az eszébe. Ő nem olyan, akire azt mondják, hogy… agyafúrt.

Anna csak hümmögött, és nekilátott, hogy elkészítse a mártást.

- Márpedig agyafúrt, alattomos, izgága dolog volt tegnap így átküldeni engem oda.

- Tudom. De újra megtenném. - Csak éppen sokkal ügyesebben, tette hozzá magában Anna. - Úgy haragszol rám, ahogy csak akarsz, Ethan, de életemben nem találkoztam még olyasvalakivel, akinek nagyobb szüksége lett volna arra, hogy izgága módon beleavatkozzanak az életébe.

- És te ráadásul profi vagy. Úgy értem, az a foglalkozásod, hogy beleavatkozz mások életébe.

- Én csak segítek azokon, akinek szükségük van rám - jegyezte meg Anna, s meggyújtotta a lángot a serpenyő alatt. - Neked aztán tényleg szükséged volt rám. - Összerezzent, amikor megérezte a vállán a férfi kezét. Talán arra számított, hogy Ethan jól megrázza, ezért csak pislogott, amikor a férfi megcsókolta az arcát.

- Hálás vagyok érte.

- Tényleg?

- Nem mintha szeretném, hogy megismételd, de most az egyszer hálás vagyok.

-  Grace boldoggá tesz téged. - Anna érezte, hogy ellágyul. - Látszik rajtad.

- Meglátjuk, meddig tudom én őt boldoggá tenni.

- Ethan…

- Maradjunk ennyiben. - A férfi újra megcsókolta Annát, de nemcsak szeretetből, hanem egyfajta figyelmeztetésképpen. - Egyelőre maradjunk ennyiben.

- Rendben - egyezett bele Anna mosolyogva. - Grace ma este dolgozik a sörözőben, ugye?

- Igen. És csak azért, nehogy elharapd a nyelved az izgalomtól, közlöm veled, hogy vacsora után be akarok nézni hozzá.

- Helyes. - Anna elégedetten folytatta a főzést. Akkor hamarosan vacsorázunk is.

Tizenkettedik fejezet

Olyan, mintha éberen sétálnék valami álomban, gondolta Grace, amikor az ember nem tudhatja előre, mi fog történni, csak annyit tud, hogy bármi lesz, csodálatos lesz. Mintha valami ismerős világban kóborolna, amely csupa várakozás, csupa izgalom.

A nappalokat és az estéket továbbra is kitöltötte a munka, a felelősségteljes feladatok, örömök és aprócseprő bosszankodások. Most azonban, a szerelem váratlan áradásával az örömök sokkal jelentősebbnek, a bosszantó dolgok sokkal érdektelenebbnek látszottak.

Grace rájött, hogy mindaz, amit eddig a szerelemről olvasott, való igaz. A nap fényesebben süt, a levegő illatosabb. A virágok színesebbek, a madarak éneke édesebb. Minden közhely valósággá változott.

Voltak ellopott pillanatok - gyors ölelés a söröző mellett a pihenőidő alatt, ami olyan boldogsággal és izgalommal töltötte el, hogy Grace otthon sokáig hevert az ágyán álmatlanul. Hosszú, átható pillantás, amikor úgy alakultak a dolgok, hogy Grace még Quinnéknél volt Ethan hazaérkezésekor. Grace úgy érezte, mintha szüntelenül a vágyakozás állapotában volna, csak éppen ez a vágy sokkal hevesebben gyötörte, mint amilyennek valaha is elképzelte.

Szerette volna megérinteni azt a másik testet, szerette volna, ha őt is megérinti az a kéz, ha újra együtt siklanának a gyönyör és a szenvedély hullámain. A vágyakozás mellett azonban szüntelenül jelen voltak az élet akadályai, melyek határt szabtak az álmodozásnak.

Sosem volt elég idő arra, hogy Grace egyedül legyen, hogy egyáltalán létezzen.

Gyakran tűnődött azon, hogy vajon Ethannek is hasonló gondolatok járnak-e a fejében a napok során. Arra jutott - ami miatt hol örült, hol halálos félelem fogta el -, hogy valami rejtett mohóság lappang benne, melyet addig nem fedezett fel magában.

Csak annyit tudott, hogy szüntelenül vágyakozik Ethan után, s hogy ez a vágy minden magányos éjszakában végződő nappal egyre hevesebb lesz. Vajon Ethan is megdöbbenne-e, aggódna-e, ha önmagában ilyesmit fedezne fel?

De feleslegesen töprengett mindezen.

Ethan remélte, hogy jól időzített, hogy nem válik nevetségesen átlátszóvá az indok, amivel arra kérte Jimet, hogy ne nézzenek meg minden rákhálót, fejezzék be korábban a halászatot. Nem akarja, hogy folyton bűntudat mardossa, gondolta Ethan, miközben kikötötte a hajót a dokkban.

Este még pár órát akart dolgozni a műhelyben Cammel, hogy némiképp kiengesztelje, amiért egész délután magára hagyta a munkával. Ha nem tölthet legalább egy órát Grace-szel kettesben, ha nem engedheti szabadjára a lassan felgyülemlő indulatokat, akkor, úgy érezte, megbolondul. Akkor meg senki nem veszi semmi hasznát.

Ha pedig Grace már végzett a takarítással és elment, nos, akkor egyszerűen meg kell őt keresnie. Van annyi önuralma, hogy ne rémítse meg a lányt, de egész egyszerűen nem képes még egy napot nélküle eltölteni.

Az arcán lassú mosoly terült szét, amikor a hátsó ajtóhoz érve látta, hogy a reggeli edények még az asztalon vannak. A mosókonyhában duruzsolt a mosógép. Grace tehát még nem végzett. Ethan a nappaliba ment, hátha ott találja.

A díszpárnák már a helyükön sorakoztak, a bútor leporolva csillogott. Ethan felpillantott a mennyezetre, amikor odaföntről padló reccsenését hallotta.

Abban a percben arra gondolt, hogy a Sors a leggyönyörűbb nő, akit valaha is látott. Grace az ő hálószobájában van, s mi lehetne ennél tökéletesebb? Sokkal könnyebb lesz őt ágyba csalogatni, ha már amúgy is ott van a közelében.

Felfelé indult a lépcsőn, s boldogan hallotta a lány dúdolását.

Amikor felért, mintha villámként hasított volna belé a vágy a látványra, hogy Grace nem az ágya mellett, hanem szinte benne van. Éppen a lepedőt cserélte és simította végig, lába karcsún nyúlt ki levágott farmerja szárából.

Ethan vére felpezsdült, a lélegzete is elállt, és tompa fájdalmat érzett, melyet korábban mindig el kellett fojtania, hogy enyhüljön. Elképzelte, hogy előreugrik, lerántja a lányt az ágyra, letépi róla a ruhát, és vadul leteperi.

És mivel megtehette volna, mivel akarta, ezért fegyelmezetten ott maradt, ahol állt, amíg nem érezte, hogy újra ura önmagának.

- Grace?

A lány megmerevedett, megfordult, és a szívéhez szorította a tenyerét. - Ó… én… - Elakadt a szava, szétfutottak a gondolatai. Mit gondolna Ethan, ha tudná, hogy éppen arról képzelődött, hogy ők ketten meztelenül, izzadtan hemperegnek a ropogós fehér lepedőn?

Grace elpirult, amitől a férfi csak még csábítóbbnak találta.

- Nem akartalak megijeszteni - mondta.

-  Semmi baj - sóhajtott egyet Grace, de hevesen dobogó szívét nem tudta lecsitítani. - Nem számítottam rá, hogy valaki… hogyhogy ilyen korán hazajöttél? - Gyorsan összekulcsolta a kezét, mert a legszívesebben megmarkolta volna Ethant. - Beteg vagy?

- Nem.

- Még három óra sincs.

- Tudom. - A férfi belépett a szobába, és látta, hogy Grace összeszorítja a száját. Csak lassan, figyelmeztette Ethan önmagát, ne riaszd meg. - Aubrey nincs veled?

- Nincs. Julie vigyáz rá. Új cicát kapott, és Aubrey mindenképpen meg akarta nézni, ezért… - Ethan felől tengervíz, só, nap illata áradt. Grace egészen elszédült.

- Akkor van egy kis időnk. - A férfi közelebb lépett. - Egyedül szerettelek volna látni.

- Igen?

-Azóta szeretnélek egyedül látni, amióta akkor éjjel szerelmeskedtünk. - Felemelte a kezét, és gyengéden megsimogatta Grace nyakát. - Azóta vágyom rád - mondta halkan, és lehajolt, hogy a szájuk összeérjen.

Milyen lágy, milyen gyengéd, gondolta Grace, és a szíve nagyot ugrott. A lába elgyengült. Átölelte a férfit, és forrón viszonozta a csókját. Ethan ujjai végigsiklottak a hátán, a szája a száját simogatta. Grace-nek egy őrült pillanatig megfordult a fejében, hogy Ethan itt helyben, gyorsan és nyersen magáévá teszi.

Ám a férfi simogatása ekkor lelassult, gyengéddé vált. A szája is lágyan érintette az övét.

- Gyere az ágyamba - mormolta Ethan. - Gyere, feküdj az ágyamba - mondta halkan, és lehúzta magával a lányt.

Grace vágyakozva, adakozón simult a férfi testéhez, zavarták a ruhák, melyek elválasztották őket egymástól. Mintha évek teltek volna el azóta, hogy Ethan utoljára hozzáért, azóta, hogy érezte kemény, izmos testét. A nevét sóhajtva húzta fel az ingét, és mohón simogatni kezdte a bőrét.

Ethan szaggatottan szedte a levegőt, mely szinte égette a torkát. Alig bírt magával, sietett volna, de félt, hogy fájdalmat okoz, ha nem hagy időt, ha nem óvatos. Erőnek erejével lelassította a ritmust, inkább ízlelgetett ahelyett, hogy mohón falt volna, gyengéden simogatott, nem követelőzően.

Grace a múltkor csak elcsábította, most azonban jóformán romba döntötte.

Lehámozta a lányról a trikóját, mely alatt nem volt semmi. Grace látta, hogy Ethan szeme felvillan, s a pillantása szinte perzsel. Olyan gyengéd, olyan kíméletes volt most, nehogy fájdalmat okozzon. Lassan, nagyon lassan mozgott, amitől a vágy csak egyre hevesebb lett, egyre nagyobb sietségre sarkallta.

Olyan mohón csókolta a lány száját, hogy mindketten megfeledkeztek mindenről. Grace hátranyúlt, hogy valamiben megkapaszkodjon, de nem talált semmit. Ethan a szájával, nyelvével, fogaival járta végig a lány testét, mígnem Grace levegőt is alig kapott, s karjait és lábait a férfi testére fonta.

Ethan nem bírt tovább várni, meghal, ha tovább kell várnia. Csak az járt a fejében, hogy most, most azonnal, de még ezt is elfojtotta a nyers vágy. Lerángatta a lányról a sortot, és ujjaival belehatolt.

Grace felkiáltott a gyönyörűségtől. Ethan látta, hogy a szeme elhomályosodik, a feje hátrahanyatlik, s így felkínálkozik számára a hosszú nyaka, melyet szabadon csókolhatott. De még mindig visszafogta magát, nem hatolt türelmetlenül a lány testébe.

Lerúgta magáról a farmerét, és akkor besiklott a combok közé. Grace újra felkiáltott, és izmai megfeszültek.

És Ethan már nem gondolkodott többé.

Gyorsan mozgott, elöntötte a forróság. És még többre vágyott. Feltolta a lány térdét, hogy még mélyebbre hatolhasson a sötét mélységbe, s Grace körmei a vállába fúródtak. De Ethan nem tudott semmiről a nyers, vak mohóság hajtotta.

Grace érezte, hogy elmerül az érzékek hullámaiban, hogy nincs már más, csak a reszkető mohóság. Ezért meg is tudna halni. Amikor elérkezett a következő orgazmus, valóban úgy érezte, meghal.

Aztán elernyedt, keze erőtlenül lehullott Ethan válláról, az erő ezüst villanása egészen kimerítette. Hallotta a férfi hosszú sóhajtását, érezte a teste lüktetését. Amikor Ethan is ernyedten lehanyatlott, Grace arcán az elégedettség és a boldogság mosolya terült szét.

Napfénytől csillogó szemmel simította végig a férfi karját és csípőjét. - Ethan - mormolta, amikor érezte, hogy a férfi megmozdul. - Még ne.

Ethan úgy érezte, durván viselkedett, és szidta magát, amiért nem tudott magán uralkodni. - Minden rendben?

- Hmm. Egész nap így szeretnék feküdni.

- Kicsit elsiettem.

- Nekünk nincs annyi időnk, mint másoknak.

- Nincs - mondta Ethan és felemelte a fejét. - Biztosan nem mondanád meg, ha fájdalmat okoztam volna. - Ezért aztán maga akart megbizonyosodni erről úgy, hogy a lány arcát fürkészte. De csak a gyorsan, ám jól kielégített nő álmos boldogságát látta rajta. - Azt hiszem, mégsem okoztam fájdalmat.

- Nagyon izgató volt. Csodálatos érzés, hogy ennyire kívánsz. - Grace az ujja köré tekerte a férfi napszítta hajának egy tincsét, és féktelen örömöt érzett a gondolatra, hogy fényes nappal fekszik vele meztelenül. Aggódtam, hogy én talán jobban vágyom utánad, mint te utánam.

- Hát, nem így van. - Hogy bebizonyítsa, Ethan hosszan és szenvedélyesen megcsókolta. - De nem így akarlak. Munka közben ellopott rövid percekre. Sietős ágyba bújásra, mert nincs más lehetőségünk.

- Még sosem szeretkeztem fényes nappal - mosolygott Grace. - Nagyszerű dolog.

Ethan hosszú sóhajtással a lány homlokához hajtotta a homlokát. Ha megtehetné, a nap nagy részét így töltené, vele.

- Ki kell gondolnunk, hogy hogyan tölthetnénk kicsit több időt egymással.

- Holnap szabadnapos vagyok. Átjöhetnél vacsorára és… maradhatnál.

- El kellene mennünk valahová.

- Nem szeretnék sehová sem menni. Otthon szeretnék vacsorázni. - A mosolya szélesebbre húzódott.

- Főzök neked tortellinit. Van egy kitűnő receptem.

Ethan felnevetett, s Grace átölelte, hogy újabb csodálatos percekre megfeledkezzenek mindenről. - Szeretlek, Ethan. - Grace olyan önfeledt volt, hogy időbe telt, mire észrevette, hogy a férfi arcáról eltűnt a mosoly, s Ethan nagyon csendessé vált. Vadul doboló szíve lelassult, kihűlt.

- Talán nem szereted, hogy kimondom, de mégis így érzem. Nem kell, hogy te is kimondd, vagy úgy érezd, muszáj…

Ethan gyengéden megérintette a lány ajkát az ujjaival, hogy elhallgattassa. - Várj egy kicsit, Grace-mondta halkan. Egész teste, lelke háborgott az örömtől, a reménységtől, a félelemtől. Nem látott mögéjük, nem látta tisztán, mi vár rá rajtuk túl. De mivel ismerte Grace-t, tudta, hogy amit most mond neki, és ahogyan mondja, az életbe vágóan fontos lesz.

- Régóta gondolkodom rólad - kezdte -, nem is tudom, mióta, s hogy volt-e valaha olyan nap, hogy ne jártál volna az eszemben. És éppilyen régóta próbálom meggyőzni magamat, hogy ne tegyem, ezért most időre van szükségem, hogy ezt a helyzetet feldolgozzam.

Újra megmozdult, de Grace most nem tartotta vissza. Bólintott, kerülte Ethan pillantását, és a ruháiért nyúlt.

- Elég, hogy kívánsz engem, és kicsit talán szükséged is van rám. Ez egyelőre elég, Ethan. Ez a helyzet mindkettőnknek új.

- Az én érzéseim erősek, Grace. Eontosabb vagy nekem, mint bármilyen nő életemben valaha is.

A lány most ránézett. Tudta, hogy Ethan komolyan gondolja azt, amit kimond. Érezte, hogy ismét felcsillan a remény.

- Ha érzel irántam valamit, ráadásul komolyan, akkor miért nem hoztad eddig soha a tudomásomra?

- Kezdetben nagyon fiatal voltál. - Ethan végiggereblyézte a haját az ujjaival, s tisztában volt vele, ez inkább mentegetőzés, a lényeg kikerülése, nem megmagyarázása. A lényeget nem mondhatja el Grace-nek. - Az igazat megvallva kellemetlen is volt számomra, hogy ilyen érzelmeim és ilyen gondolataim voltak irántad, amikor még gimibe jártál.

Grace a legszívesebben felugrott volna az ágyon, és táncra perdült volna. - Amikor gimibe jártam? Azóta?

- Igen, azóta. Aztán beleszerettél valakibe, ezért mi másra is számítottam volna, mint barátságra.

Grace mélyen beszívta a levegőt, aztán lassan kifújta, mert kénytelen volt ő is vallomást tenni.

- Én soha nem voltam szerelmes senki másba. Csakis beléd.

- De Jack…

- Őt sosem szerettem, és inkább az én hibám volt, hogy tönkrement a házasságunk, nem az övé. Azért hagytam, hogy ő legyen az első férfi az életemben, mert nem hittem, hogy te valaha rám nézel. Aztán mire rájöttem, mekkora ostobaságot követtem el, már teherbe estem.

- Nem mondhatod komolyan, hogy a te hibád volt.

- Pedig így van. - Grace sietősen rendezgetni kezdte az ágyat, mintha most az volna a legfontosabb. - Tudtam, hogy Jack nem szerelmes belém, mégis hozzámentem, mert féltem, mi lesz, ha nem teszem meg. Aztán jó ideig szégyelltem magam. Dühös voltam, és szégyelltem magam. - Felemelte a párnát, és felhúzta rá a huzatot. - Mígnem egy éjszaka feküdtem az ágyon, az járt a fejemben, hogy vége az életemnek, és akkor megéreztem a testemben a remegést.

Behunyta a szemét, és magához szorította a párnát. - Aubrey megmozdult, és az olyan… olyan fantasztikus volt, az az apró remegés, hogy attól kezdve elmúlt minden dühöm és szégyenérzetem. Ezt Jacktől kaptam. - Kinyitotta a szemét, és a párnát lassan a helyére tette. - Hálás vagyok neki ezért, és egyáltalán nem hibáztatom, amiért elhagyott. Ő soha nem érezte ezt a remegést. Aubrey az ő számára nem volt valóság.

- Gyáva alak volt, vagy még rosszabb, amiért hetekkel a szülés előtt magadra hagyott.

- Lehet. De én is gyáva voltam, vagy még rosszabb, amiért vele éltem, feleségül mentem hozzá, pedig a töredékét sem éreztem iránta annak, amit irántad éreztem.

- Te vagy a legbátrabb nő, Grace, akit ismerek.

- Könnyű bátornak lenni, ha az ember testében egy kisbaba növekszik. Csak annyit szeretnék valamiképpen megértetni veled, ha valamiben hibáztam, akkor az az volt, hogy ilyen sokáig nem hoztam a tudomásodra azt, hogy szeretlek. Akármint érzel is irántam, Ethan, az máris több, mint amit valaha is reméltem. Nekem ennyi elég.

- Jó tíz éve szerelmes vagyok beléd, és még mindig nem elég.

Grace a másik párnát akarta felemelni, de kiesett a kezéből. A szeme megtelt könnyel, mire erősen összeszorította. - Azt hittem, már le kell mondanom arról, hogy ezt kimondod. Most ki kell mondanod újra, hogy magamhoz térjek.

- Szeretlek, Grace.

A lány szája mosolyra görbült, a szeme kinyílt. Olyan komoly a hangod, majdnem szomorú, ahogy kimondod. - Szerette volna látni Ethan mosolyát, ezért kinyújtotta felé a kezét. - Lehet, hogy csak gyakorolnod kell.

Ethan keze éppen Grace kezéhez ért, amikor odalent csattant a szúnyoghálós ajtó. Lábak trappoltak a lépcsőn. Ethan és Grace alig rebbent szét, Seth vágtatott végig a folyosón. Ethan szobájának nyitott ajtajában hirtelen lefékezett, bepillantott, kerek szemmel bámult.

Aztán az ágyra nézett, a gyűrött lepedőre, a padlón heverő párnára. A pillantása Ethan arcára siklott, a gyerek szeméből kisfiús képéhez képest nagyon is felnőttes harag sütött.

- Te gazember. - Gyűlölködve mondta ki a szót Ethannek címezve, majd megvető pillantással végigmérte Grace-t. - Azt hittem, ti mások vagytok.

- Seth - kezdte Grace, és a fiú felé lépett, de az sarkon fordult, és elviharzott. - Édes Istenem, Ethan. - Nekilódult, hogy a fiú után fusson, de Ethan elkapta a karját.

-Hagyd, majd én. Tudom, mit érez most. Ne aggódj. - Megszorította a lány karját, s kiment. Grace azért aggódó arccal utána ment a lépcsőig. Eletében nem látott még ilyen sötét gyűlöletet egy gyermek szemében.

- A francba, Seth, mondtam, hogy igyekezz - csattant Cam hangja, amikor Ethan leért a lépcsőn. Cam felpillantott, meglátta Grace-t, és a szája szegletében mosoly bujkált. - Hoppá.

- Most nincs idő hülye viccekre - támadt rá Ethan. - Seth épp most rohant el.

- Micsoda? Miért? - Cam értetlenkedve bámult. - Ó, a fenébe. Biztosan a hátsó ajtón ment ki.

- Megkeresem - mondta Ethan, és mielőtt Cam tiltakozhatott volna, megrázta a fejét. - Rám dühös, azt hiszi, elfordultam tőle. Nekem kell a dolgot helyre tennem. -Felnézett a lépcső tetején álló Grace-re. -Vigyázz rá - mormolta Camnek, és a hátsó ajtó felé indult.

Ethan biztos volt benne, hogy Seth az erdőbe ment, és abban bízott, hogy nem ment még be messzire a mocsárba. Túlélő fajta, gondolta. Mégis megkönnyebbült, amikor a közelben ágak és avar zörgését hallotta.

Könnyű volt megtalálni a helyet, ahol Seth letért az ösvényről. Ethan széthajtotta maga előtt az összefonódott indákat, a hangafa tövises vesszőit, s a fiú nyomába eredt. A fák sűrű lombja alá nem hatoltak be a nap égető sugarai. A pára azonban elviselhetetlen volt.

Ethan hátán és homlokán izzadságcseppek futottak végig, végigfolytak az arcán, a szemén, de ő csak kitartóan gyalogolt. Tudta, hogy a pár méterrel előtte haladó Seth igyekszik elbújni előle. Végül aztán letelepedett egy kidőlt fa törzsére, mert úgy döntött, jobb lesz, ha a fiú jön oda hozzá.

Tíz hosszú perc telt el, miközben vérre szomjas szúnyoghadak zümmögtek körülötte, mire Seth végre előbukkant a bokrok közül, és megállt Ethannel szemben.

- Nem megyek vissza veled - vágta a férfi képébe dühösen. - Ha megpróbálsz kényszeríteni, elfutok.

- Semmire nem akarlak kényszeríteni - mondta Ethan, s mozdulatlanul ülve a fiú arcát fürkészte. Seth arca piszkos volt, kosz és izzadság csíkozta, de sütött róla a harag. Karja és lába csupa karcolás volt az ágak tüskéitől.

Hamarosan, ha Seth megnyugszik, olyan lesz, gondolta Ethan, mintha parázs égetné a bőrét.

- Nem akarsz leülni, hogy megbeszéljük a dolgot? - kérdezte nyugodt hangon.

- Nem hiszem el egy szavadat sem. Hazug vagy. Mind a ketten rohadt hazudozók vagytok. Biztosan azt fogod mondani, hogy nem is dugtad meg.

- Ez nem is igaz, mert nem ez történt.

Seth olyan villámgyorsan támadt rá, hogy Ethan nem tudta kivédeni az állára csapó kis ököl mozdulatát. Majd később, jóval később végiggondolja, milyen remek ütés volt. Most azonban minden idegszálával arra figyelt, hogy legyűrje a fiút a földre.

- Megöllek! Gazember! Megöllek, amint bírlak. Seth vonaglott, küszködött, kapálózott, és várta az ütések zuhatagát.

- Nyugalom - mondta Ethan, és végre megmarkolta a fiú csúszós karját, s megrázta a gyereket. - Így semmire sem jutsz. Nagyobb vagyok nálad, egyszerűen leteperlek, és megvárom, míg lehiggadsz.

- Engedj el! - vicsorgott Seth. - A rohadt anyádat.

Ez az ütés sokkal nagyobb és élesebb volt, mint az első. Ethan lélegzete elakadt. Aztán lassan bólintott.

- Ebben igazad van. Ezért értjük meg mi ketten egymást. Akkor futhatsz, ha elengedlek, Seth. Mocskolódhatsz rám. Ez illik ahhoz, akinek rohadt anyja volt. De úgy gondolom, te ennél többre tartod magad.

Ethan felegyenesedett, a sarkára guggolt, és letörölte a szája sarkáról a vért. - Már másodszor öklözöl az arcomba, a fenébe is. Ha még egyszer megteszed, úgy elfenekellek, hogy egy hónapig nem tudsz majd ülni.

- Utálom a rohadt fölényességedet.

- Helyes. De akkor legalább okod is lesz, hogy utáld.

- Semmi mást nem akartál, mint befeküdni a lába közé, ő meg persze hagyta.

- Na, idefigyelj - mondta Ethan, és Seth ingét megmarkolva felrántotta a fiút, hogy az feltérdelt. - Ne beszélj róla többé ilyen hangon. Nagyon is jól megérezted az első pillanatban, hogy milyen ember Grace. Ezért bíztál meg benne, ezért szeretsz vele lenni.

- Már nem érdekel - kiáltotta Seth, és nagyot kellett nyelnie, mert lassan kibuggyantak a forró könnycseppek.

- Ha így volna, akkor most nem őrjöngenél mindkettőnkre. És nem éreznéd úgy, hogy mind a ketten cserbenhagytunk.

Elengedte a fiút, és megdörzsölte az arcát. Tudta, milyen átkozottul rosszul megy neki az érzelmek megmagyarázása. Kiváltképp, ha a saját érzelmeiről van szó.

- Őszinte leszek hozzád. - Maga mellé engedte mindkét kezét. - Igazad van azt illetően, hogy mi történt, mielőtt hazaértél, csak abban tévedsz, hogy ez mit jelent.

Seth fintorra húzta remegő száj át. - Tudom, mit jelent a dugás.

- Aha, de te csak annyit tudsz róla, hogy undorító hangok hallatszanak a szomszéd szobából, kezek tapogatnak a sötétben, savanyú szagok terjengenék a levegőben, meg egyik kézből a másikba kerül a pénz.

- Az, hogy nem fizetsz neki, még nem…

- Hallgass - szólt a fiúra Ethan türelmesen. - Valamikor én is azt hittem, hogy csak erről van szó, csak ez a fajtája létezik. Kemény, kíméletlen, néha gonosz. A másiktól csak annyit akarsz, amire neked szükséged van. Ettől önző is a dolog. Megkönnyebbülsz, fölhúzod a nadrágod, és továbbállsz. Nem mindig rossz. Ha egyik félnek sem jelent semmit, ha csak arra jó, hogy segít átvészelni az éjszakát, akkor nem mindig rossz. De nem ez az egyetlen módja létezik, és mérget vehetsz rá, hogy nem ez a legjobb módja.

Az jutott Ethan eszébe, hogy nem is olyan rég még azt kívánta, bárcsak ne rá hárulna a feladat, hogy mindezt elmagyarázza a fiúnak, ha eljön az ideje. Csakhogy most nagyon úgy tűnik, hogy eljött az ideje, és éppenséggel neki jutott a feladat.

Ő nem tudja vigyorogva, kacsintgatva előadni, ahogyan Cam tenné, vagy választékosan és szépen megfogalmazni, ahogyan Phillip szokott beszélni. Csak azt tudta mondani, ami a szívén volt, és remélte, hogy jól teszi.

-            A szex lehet olyan is, mint az evés. Az ember enyhíti az éhségét. Néha fizetsz az ételért, néha adsz érte cserébe valamit, és ha igazságosan jársz el, akkor éppen annyit adsz, mint amennyit kaptál.

- A szex az szex. Csak fel szokták fújni a könyvekben meg a filmeken.

- Szerinted Cam és Anna között is csak ennyi történik?

Seth megvonta a vállát, de azért elgondolkodott.

- Olyasmi zajlik közöttük, ami fontos, ami sokáig tart, amire egy életet lehet építeni. Úgy nőttél fel, hogy erről az oldaláról nem tudtál semmit, és én is. Ezért tudok erről őszintén beszélni veled.

Ethan a szemére szorította az ujjait, tudomást sem véve a zümmögő szúnyogseregről és az izzadságról. - Minden egészen más, ha fontos a dolog, ha a másik nem csak egy üres arc, egy könnyen megkapható test. Én már azt is próbáltam. Ilyenkor mindegy, ki a másik. De ha olyasvalakiről van szó, aki fontos, aki számít, akkor minden egészen más. Ha nem csak az éhségét akarja az ember csillapítani. Amikor mindennél fontosabb az, hogy az ember többet adjon, mint amennyit kap. És én ilyesmit még soha nem éreztem, csak Grace-szel.

Seth megvonta a vállát, és elfordította a pillantását, de Ethan látta az arcán a gyötrelmet.

- Tudom, hogy szereted Grace-t - folytatta a férfi -, és ez valóságos, erős és fontos érzés. Talán úgy képzelted, hogy ő tökéletes, hogy neki nincsenek olyan vágyai, mint más nőknek. De abban is biztos vagyok, hogy meg akarod őt védeni, azt szeretnéd, ha senki nem okozna neki fájdalmat. Ezért most neked is elmondom, amit végül neki is bevallottam. Szeretem őt. Soha, senki mást nem szerettem így.

Seth a mocsár felé bámult. Gyötrődött, de a legrosszabb a szégyen érzése volt.

- Ő is szeret téged? - kérdezte.

- Igen. Akármi legyek, ha tudom, miért.

Seth arra gondolt, ő tudja, miért. Ethan erős, és soha nem vág fel. Azt teszi, amit tenni kell. Ami helyes.

- Én akartam róla gondoskodni, ha megnövök. Most biztos idétlennek hiszel.

- Dehogy. - Ethan a legszívesebben magához ölelte volna a fiút, de tudta, hogy ennek most még nincs itt az ideje. - Szerintem ez csodálatos. Büszke vagyok rád.

Seth egy pillanatra felnézett, aztán gyorsan elkapta a pillantását. - Valahogy… tulajdonképpen szeretem őt. Vagy valami ilyesmi. Nem úgy, hogy meztelenül akarnám látni - tette hozzá gyorsan. - Csak éppen…

- Értem - bólintott Ethan, és visszafogta a kuncogását. Nagy kő esett le a szívéről, s ez a megkönnyebbülés jobban esett, mint forróságban egy jégbe hűtött sör. Valahogy úgy, mintha a nővéred volna, hogy csak jót akarsz neki.

- Aha - sóhajtott Seth. - Azt hiszem, úgy.

Ethan elgondolkodva beszívta a levegőt. - Pocsék dolog lehet, ha az ember hazamegy, és azt látja, hogy a nővére valami pasassal van.

- Megbántottam. Készakarva.

- Hát, igen. Bocsánatot kell kérned, ha helyre akarod hozni a dolgot.

- Azt hiszi majd, hogy ostoba vagyok. Nem akar majd velem szóba állni.

- Ő akart utánad jönni. Most szerintem az udvaron járkál, és halálra aggódja magát.

Seth mélyen beszívta a levegőt, olyan hangot hallatott, mintha zokogna.

- Addig nyaggattam Camet, amíg haza nem vitt a baseball kesztyűmért. És amikor… amikor megláttalak bennetek a szobában, az jutott eszembe, hogy régen is, amikor hazamentem, oda, ahol éppen laktunk, Gloriát is így találtam valami pasassal.

Ahol a szex üzlet volt, gondolta Ethan, csúf és közönséges.

- Nehéz dolog elfelejteni azokat a napokat, vagy elhinni, hogy másképp is lehet. - Mivel még ő maga sem volt képes ezen teljesen túltenni magát, Ethan igyekezett óvatosan fogalmazni. - Hogy a szerelem egészen más, ha fontos az embernek, ha tényleg szeret, ha tiszta.

Seth szipogott egyet, s megtörölte a szemét. - Átkozott szúnyogok - mormolta.

- Aha, az ember agyára mennek.

- Meg kellett volna ütnöd, amiért azt a baromságot mondtam.

- Így igaz - mondta Ethan némi hallgatás után. - Legközelebb meg is kapod. Most viszont menj ünk haza.

Felállt, leporolta a farmerjét, és kinyújtotta a kezét. Seth felnézett rá, s a férfi arcán szeretetet, türelmet és együttérzést látott. Valaha mindezt megvetette volna, mivel olyan ritkán találkozott ilyen férfival.

Megfogta Ethan kezét, aztán nem is engedte el, így sétáltak végig az ösvényen. - Miért nem ütöttél vissza soha, egyszer sem?

Kisfiú, gondolta Ethan, éppen elegen emeltek rád kezet rövid életed során. - Talán féltem, hogy legyőzöl.

Seth felhorkant, és könnyeivel küszködve nagyokat pislogott. - Baromság.

- Idefigyelj, te kicsi vagy - mondta Ethan, és kihúzta Seth farzsebéből a sapkáját, s a fiú fejébe nyomta. - Izmos kis gazfickó.

Seth mélyeket lélegzett, s addigra már ki is értek az erdő szélére, ahol minden fehéren izzott a ragyogó napsütésben.

A fiú megpillantotta Grace-t az udvaron, ahogyan Ethan jósolta, s a lány úgy fonta össze magán a karjait, mintha fázna. Amikor meglátta őket, leeresztette a karját, gyors léptekkel elindult, majd megállt.

Ethan érezte a tenyerén Seth kezének feszülését, s kicsit erősebben megszorította. - Nem lesz nehéz kiengesztelni - mondta a férfi halkan -, csak fuss oda hozzá, és öleld át. Grace értékeli az ölelést.

A fiú ezt akarta tenni, csak éppen félt kockáztatni. Felnézett Ethanre, kicsit megvonta a vállát, és megköszörülte a torkát.

- Éppenséggel megtehetem, ha ő ettől jobban érzi magát.

Ethan megállt, nézte a fiút, amint átrohan a pázsiton, és Grace-t, amint felderülő arccal kitárja a karját, és magához öleli a gyereket.

Tizenharmadik fejezet

Ha az embernek egy egész hosszú hétvégét munkával kell töltenie, tűnődött Phillip, akkor a legjobb, ha élvezi azt a munkát. És ő szerette a munkáját. A reklámszakma egyébként sem jelent mást, mint azt a tudást, hogy milyenek az emberek, és melyik gombot kell megnyomni ahhoz, hogy kinyissák a pénztárcájukat.

Az a lényeg, gondolta sokszor, hogy okosan, sőt az általános elvárások szerint, a megfelelő pénztárcákat kell célba venni. Tökéletes foglalkozás olyan ember számára, aki élete első szakaszát tolvajként élte.

Az Amerika függetlenségéről megemlékező ünnepségek előtti napon minden szakmai tudását latba vetve udvarolt körül egy reménybeli ügyfelet. Ezt sokkal jobban szerette, mint a kemény fizikai munkát.

- Elnézést a körülményekért - mutatott körbe ápolt kezével a hodályszerű műhelyben a gerendahalmok, a mennyezetről lógó villanykörték, a festésre váró falak és az összekarcolt padló felé. - Fivéreimmel együtt azt valljuk, hogy minden erőnket a termékre kell összpontosítani, és igyekszünk minimálisra csökkenteni a járulékos költségeket. Ennek előnyeit természetesen az ügyfeleink élvezik.

Akiknek száma, gondolta Phillip, pillanatnyilag pontosan egy - meg egy a várólistán, és ez itt, aki egyelőre partvonalon kívül áll.

- Hmm - hümmögött Jonathan Kraft, és elgondolkodva dörzsölgette az állát. Harmincas évei közepén járt, és abban a szerencsében volt része, hogy a Krafts gyógyszergyártó cég tulajdonosainak negyedik generációjához tartozott. A szerény kezdetek óta, amióta dédapja elindította patikahálózatát Bostonban, a család felépítette és kiterjesztette az aszpirinen és fájdalomcsillapítókon alapuló birodalmát. Ez tette lehetővé, hogy Jonathan hódolhasson a vitorlázás iránti szenvedélyének.

Magas, jó felépítésű, napbarnított férfi volt. Divatosan vágott barna haja tökéletesen illett szögletes állkapcsú csinos arcához. Barnássárga pamutnadrágot, tengerészkék inget és jól szabott zakót viselt. Csuklóján Rolex karóra, derekán kézi készítésű olasz bőrszíj volt.

Megjelenése pontos képet festett énjéről: ilyen egy kiváltságos, gazdag ember, aki kedveli a vízi sportot.

- Csak pár hónapja indították a vállalkozást - jegyezte meg Jonathan.

- Papíron - húzta széles mosolyra a száját Phillip.

Sűrű, mély bronzszínű haja kiemelte arca angyali adományú férfias szépségét. Divatosan koptatott Levi’s farmert, zöld pamutinget viselt és olívaszínű Supergas zakót. Szeme ravaszul csillogott, a mosolya elbűvölő volt.

Megjelenése tökéletesen tükrözte azt, amivé felküzdötte magát: ilyen a kifinomult városi ember, aki hódol a divatnak és imádja a tengert.

- Csapatunk számos hajót épített az évek során. Kedvesen ahhoz a helyhez kalauzolta Jonathant, ahol bekeretezett rajzok függtek a falon. A szemlélő Seth művészi munkáját csodálhatta bennük, melyek Phillip szerint jól illettek egy nagy múltú hajóépítő műhely hangulatához.

- Ethan bátyám mesterien bánik a vitorlásokkal. Az övé azon kevesek egyike, melyek még mindig kifutnak a vízre télen, hogy a Chesapeake-öbölben osztrigát gyűjtsenek. A kis vitorlása több mint tíz éve szolgál.

- Gyönyörű darab - mondta Jonathan álmodozó arccal, amire Phillip titokban számított is. Ha valaki pénztárcákat vesz célba, biztos szemmel kell rendelkeznie. - Szeretném megnézni - tette hozzá Jonathan.

- Azt hiszem, semmi akadálya.

Phillip kicsit hagyta még Jonathant szemlélődni, aztán nyájasan tovább tessékelte. - Vagy tekintse meg ezt - mutatott egy karcsú versenyszkiffre. - Ez a Circe. Cameron bátyám részt vett a tervezésében is, és a megépítésében is.

- Ezzel előzte meg az én Lorilee-met a finisben két egymást követő évben is - tette hozzá Jonathan elismerő grimasszal az arcán. - Persze, Cam volt a csapatkapitány.

- Ismeri a hajóit - mondta Phillip, s felfigyelt a fúró hangjára, mely a fedélzet alól hangzott fel, ahol Cam éppen dolgozott. Szándékai szerint a bátyját is be akarta vonni a beszélgetésbe.

- Ez, amin jelenleg dolgozunk, lényegében Ethan tervei alapján készül - folytatta Phillip - ámbár Camnek is volt beleszólása. Számunkra a legfontosabb szempont a megrendelő igényeinek és kívánságainak kielégítése. - Odavezette Jonathant a hajóhoz, ahol Seth a hajótestet dörzsölte simára. Ethan a fedélzeten állt, a korláttal foglalatoskodott. - Az ügyfelünk gyors, biztonságos hajót kért némi extrákkal.

Phillip pontosan tudta, hogy a hajótest pompás látványt nyújt - maga is hosszú, fáradságos órákat áldozott rá. - Olyannak építjük, hogy mutatós is legyen, és a funkcióját is tökéletesen ellássa. Orrától a faráig tikfa, miként az ügyfelünk kívánta - mondta öklével vidáman megütögetve a hajó oldalát.

Phillip Ethanre nézett, s alig láthatóan felvonta a szemöldökét. A megbeszélt jel láttán Ethan elfojtott egy sóhajt. Nagyon utálta, ami most következik, de Phillip ragaszkodott hozzá, hogy az üzlet érdekében terelgetni kell az ügyfelet.

- A csapolásokat enyv nélkül illesztjük össze - szólalt meg Ethan, miközben kiegyenesítette a vállát, és úgy érezte magát, mintha az iskolában felelne. Azt mindig is gyűlölte. - Arra gondoltunk, hogy ha a régi hajóépítők meg tudták oldani enyv nélkül, mégpedig úgy, hogy a csapolások akár száz évig is kitartottak, akkor ezt mi is megtehetjük. Rengeteg enyvezett csapolást láttam szétesni.

- Hmm - hümmögött Jonathan, Ethan pedig mély lélegzetet vett.

- A hajótest réseit hagyományos módon tömítjük, sodrott gyapottal. Belül szoros illesztéssel alakítjuk ki a deszkaburkolatot. A legtöbb rést két sor gyapottal tömítjük. Fakalapácsot alig használunk. Az egyenetlenségeket szabványkomponensekkel töltjük ki.

Jonathan ismét hümmögött. Csak halvány sejtelme volt mindarról, amiről Ethan beszélt. Ő kormányozni szokta a hajókat, melyeket tisztán, kész állapotban vásárol meg. Mindenesetre tetszett neki, amit hallott.

- Pompás, megbízható hajónak látszik. Igazi luxushajó. Az én számomra a gyorsaság és a hatékonyság a lényeg, meg persze az esztétikum.

- Nálunk mindezt megkaphatja - mosolygott Phillip szélesen, és ujjával jelzett Ethannek Jonathan feje mögött. Ideje áttérni a következő körre.

Ethan lebukott a fedélzet alá, ahol Cam a hálókabínon dolgozott. - Te vagy soron ott fönt - mormolta halkan.

- Phil befűzte? - súgta oda Cameron Ethannek.

- Gőzöm sincs. Én mindenesetre megtartottam a beszédemet, és a fickó csak hümmögött, meg bólogatott. Szerintem azt sem tudta, mi az ördögről beszélek.

- Honnan tudná? Jonathan másokat fizet meg azért, hogy a hajóival foglalkozzanak. Eletében nem smirglizett hajótestet, nem cserélte ki egy fedélzet burkolását. - Cam felemelkedett a guggolásból, és megmozgatta elzsibbadt lábait. - Ő az a fajta fickó, aki Maseratit vezet, közben meg lövése sincs a motorokról. De biztosan tetszett neki a te halászemberes dumád meg a gyűrött képed.

Ethan halkan felnevetett, s közben Cam már indult is felfelé. - Megyek, én is lökök rajta egyet - mondta.

Felmászott a fedélzetre, és sikerült őszinte csodálkozást mímelnie, amikor megpillantotta a peremléceket vizsgáló Jonathant.

- Helló, Kraft, hogy ityeg a fityeg?

- Prímán - derült fel Jonathan, és szívélyesen megrázta Cam kezét. - Meglepődtem, amikor nem láttalak a San Diegó-i regattán az idén.

- Házasságra adtam a fejem.

- Hallottam. Gratulálok. És most már inkább építed a hajókat, ahelyett, hogy versenyeznél rajtuk.

- Azért még ne írj le teljesen. Játszom a gondolattal, hogy építek magamnak egy kat-vitorlást a télen, ha kicsit alábbhagy az üzlet.

- Sok a munka?

- Mondhatjuk - válaszolta Cam könnyed hangon. - Quinnék hajója minőségi munka. Okos ember a legjobbat akarja, már ha megengedheti magának. - Szája gyors mosolyra húzódott. - Te megengedheted magadnak

- Magam is kat-vitorlást szeretnék. Az öcséd biztosan említette.

- Igen, mondott valami ilyesmit. Legyen könnyű, gyors, megbízható. Ethan meg én már gondolkozunk valami újításon az én hajómat illetően.

- Micsoda baromság - mormolta Seth, de szerencsére csak Phillip hallotta.

- Így igaz - kacsintott a fiúra Phillip. - De első osztályú baromság - mondta Seth füléhez hajolva, miközben Cam és Jonathan belemerült a versenyhajók szépségeinek taglalásába. - Cam tudja, hogy ha jól kijön a fickóval, nyert ügyünk van. A fej fej melletti versenyben Cam verhetetlen. Tehát…

- Tehát kifizet egy zsák pénzt, hogy Cam olyan hajót építsen neki, amit még ő sem tudna legyőzni.

- Ez a helyes beszéd. - Phillip büszke volt Sethre, és gyengéden a vállába öklözött. - Neked aztán vág az eszed. Ha így haladsz, nem sokáig smirglizel hajótesteket. Most pedig figyeld a mestert, gyermekem.

Fölegyenesedett, és jókedvűen felfelé nézett. - Szeretném megmutatni a tervrajzokat, Jonathan. Bemehetnénk az irodámba. Előbányászom az összeset.

- Szívesen megnézném őket - mondta Jonathan, és lemászott. - Az a helyzet, hogy március elsején vízre akarok szállni a hajóval. A nyári verseny előtt még ki akarom próbálni, megismerni, összeszokni vele egy kicsit.

- Március elseje - csücsörített elgondolkodva Phillip, majd megrázta a fejét. - Nem hiszem, hogy menni fog. Nálunk első a minőség. Márpedig nyertest építeni időbe telik. Átnézem az ütemtervet - tette hozzá nyájasan átölelve Jonathan vállát, amint kifelé sétáltak. Meglátjuk, mit tehetünk, de a szerződés már készen áll, s az én számításaim szerint május a legkorábbi időpont, amikorra elkészülhetünk azzal a kiváló minőségű termékkel, amilyet maga kíván és megérdemel.

- Így nem lesz sok időm összeszokni vele - mondta Jonathan panaszos hangon.

- Higgye el, Jonathan, hogy Quinnék hajója isteni lesz. Egyszerűen isteni - tette hozzá, s gyors, hamiskás pillantást vetett a válla fölött a bátyjaira, miközben az irodába tessékelte az ügyfelét.

- Rá fogja beszélni a májusi határidőre - jegyezte meg Cam, mire Ethan bólintott.

- Vagy lesz belőle április, és többletköltséget számít fel a szerencsétlennek.

- Akárhogy lesz is - mondta Cam, és megpaskolta Ethan vállát -, a nap végére újabb szerződést zsebelhetünk be.

- Baromság. Már délre meglesz - szólalt meg a lent guggoló Seth. - Ez egy balek.

Cam végighúzta a nyelvét a szája belsején. - Legkorábban kettőre.

- Délre - erősködött Seth felfelé sandítva.

- Két dollár?

- Rendben. Egy kis pénz mindig jól jön.

- Tudod - mondta Cam, miközben a tárcájáért kotorászott -, mielőtt megjelentél volna, hogy tönkre tedd az életem, éppen egy zsák pénzt nyertem Monte Carlóban.

Seth elégedetten vigyorgott.

- Ez itt nem Monte Carlo, annyi szent.

- Na ne mondd. - Cam átnyújtotta a bankjegyeket, és elhallgatott, mert a felesége éppen akkor lépett be az épületbe. - Csigavér. Gyámügyi előadó közelít. Ő nyilván helyteleníti, hogy kiskorúak fogadásokat kötnek.

- Én meg nem - mondta Seth, és gyorsan a zsebébe gyömöszölte a pénzt. - Hoztál kaját? - kérdezte Annától.

- Hát, azt nem. Bocsánat - válaszolta Anna, és szórakozottan végigsimított a haján. Gombócot érzett a torkában, de igyekezett megfeledkezni róla. Elmosolyodott, de csak a szája sarkával, mert a szeme komoly maradt. - Nem csomagoltatok magatoknak ebédet?

- De, csak te ilyenkor mindig olyan finomakat hozol.

- Egész délelőtt a holnapi összejövetelre készültem. - Megsimogatta a fiú fejét, majd tenyerét a gyerek vállán hagyta. Szüksége volt erre az érintésre. - Csak… gondoltam, pihenek egy kicsit, megnézem, mi újság errefelé.

- Phil épp most passzírozott ki egy csomó pénzt ebből a gazdag arcból.

- De jó - mondta Anna szórakozottan. - Akkor ünnepelhetünk. Mi lenne, ha elugranál fagyiért? Megtennéd, hogy hozol néhány dobozzal Crawfordéktól?

- Hú - mosolygott Seth szélesen. - Megtenném.

Anna pénzt vett elő az erszényéből, s remélte, hogy a gyereknek nem tűnik fel, mennyire remeg a keze. - Én nem kérek rá diót, tudod?

- Persze, hogy tudom. Itt sem vagyok. - Seth kirohant, s Anna bánatosan nézett utána.

- Mi a baj, Anna? - kérdezte Cam. A felesége vállára tette a kezét, és maga felé fordította. - Mi történt?

- Mindjárt mondom. Rekordokat döntöttem, hogy hamar ideérjek, azonnal magamhoz térek. - Kifújta a levegőt, aztán mélyet lélegzett, s kicsit nyugodtabbnak érezte magát. - Hívd ide az öcséidet, Cam.

- Rendben. - De még nem mozdult, Anna vállát masszírozta gyengéden. A felesége ritkán tűnik ilyen feldúltnak. - Bármiről legyen is szó, megoldjuk.

Az ajtóhoz ment, ahol odakinn a szabadban Phil és Ethan vitatkozott valami baseball meccsen.

- Valami történt - szólt ki nekik Cam. - Anna van itt, a fiút elküldte. Nagyon ki van borulva.

Amikor beértek, Anna az egyik munkapad mellett állt, s Seth rajzfüzetét lapozgatta. Majdnem elsírta magát annál a rajznál, amelyen Seth őt örökítette meg egy kisfiú ügyességével.

A fiú élete az ő számára, csaknem a kezdetek óta, nem csupán egy akta a sok közül. Ráadásul most már az övé, miként Ethan és Phillip is hozzá tartozik. Ez az ő családjuk. Anna nem bírta elviselni a gondolatot, hogy valami vagy valaki megbolygatja ezt a családot.

Mire megfordult, már nyugodt volt, végigjártatta a pillantását az előtte álló férfiak néma, aggódó arcán. Ez a mai postával érkezett. - Már nem remegett a keze, amikor belenyúlt a táskájába, és kihúzta belőle a levelet. – „Quinnéknek” van címezve. így, egyszerűen, „Quinnéknek” - ismételte. - Gloria DeLautertól jött. Kinyitottam. Így tartottam helyesnek, meg különben is, már én is Quinn vagyok.

Cam felé nyújtotta a levelet. Cam szó nélkül átvette, kihúzta a papírlapot, s a borítékot átadta Phillipnek.

- Virginia Beachen adta postára - mormolta Phillip. - Észak-Karolinában vesztettük szem elől. A tengerparton marad, de északnak tart.

- Mit akar? - kérdezte Ethan, ökölbe szorított kezét a zsebébe gyömöszölve. Ereiben máris lassú, parázsló harag áradt szét.

- Amire számíthattunk - válaszolta Cam kisvártatva. - Pénzt. „Kedves Quinnék - olvasta Cam hangosan. - Hallottam Ray haláláról. Nagyon sajnálom. Talán nem tudják, hogy Ray és én megegyeztünk valamiben. Remélem, önök is ehhez tartják magukat, mivel Seth önöknél van. Gondolom, jól érzi magát abban a szép nagy házban. Nekem hiányzik. Nem tudhatják, mekkora áldozat volt a részemről, hogy odaadtam őt Raynek, de csak jót akartam a fiamnak.”

- Kár, hogy nincs itt a hegedűd - mormolta Phillip Ethannek.

- „Tudtam, hogy Ray jó lesz hozzá - folytatta Cam. - Magukhoz is jó volt, Seth ráadásul az ő vére.”

Cam egy pillanatra elhallgatott. Íme, itt áll feketén, fehéren. - Igaz ez, vagy hazudik? - nézett a fivéreire.

- Ezt majd később megbeszéljük - mondta Ethan. Érezte, hogy elszorul a szíve, de megrázta a fejét. - Olvasd a többit.

- Jó. „Ray tudta, milyen nehéz nekem a fiútól megválni, ezért kisegített engem. De most, hogy ő már nincs, kicsit aggódom, hogy Seth talán nem a legjobb helyen van önöknél. Szeretnék erről megbizonyosodni. Ha meg akarják őt tartani, akkor Rayhez hasonlóan ki kell engem segíteniük. Pénzre van szükségem annak jeléül, hogy jó szándékkal vannak a fiám iránt. Ötezer dollár. Elküldhetik a főposta címére ide, Virginia Beachre. Két hetet adok, mert a posta kicsit megbízhatatlan. Ha nem hallok maguk felől, az nekem azt jelenti, hogy nem akarják a fiút. Akkor elmegyek érte. Biztos neki is szörnyen hiányzom. Mondják meg neki, hogy a mamája szereti, és talán hamarosan meglátogatja.”

- A szajha - fakadt ki Phillip. - Tapogatózik, ki akarja próbálni, hogy minket is meg lehet-e zsarolni, mint apát.

- Nem hagyhatjátok - tette kezét Cam karjára Anna, és érezte, hogy a férfi remeg a haragtól. - A hatóságra kell bíznotok az ügyet. Bízzatok bennem, elintézem, hogy az a nő ne tehesse ezt meg. A bíróságon…

- Anna - mondta Cam, miközben Ethan kinyújtott tenyerébe nyomta a levelet. - Nem akarjuk a fiút bíróság elé hurcolni. Legfeljebb, ha nincs más megoldás.

- Ugye nem akarsz neki fizetnie Cam…

- Nem szeretném, hogy akár egyetlen rohadék centet is kapjon. - Cam odébb sétált, hogy kissé lecsillapodjon a haragja. - Azt hiszi, megfogott bennünket, de nagyon téved. Nem magányos öregemberrel tárgyal. Megpördült a sarkán, s parázsló szemmel nézett vissza.

- Lássuk, meg meri-e tenni, amivel fenyegetőzik.

- Elég óvatosan fogalmaz - jegyezte meg Ethan, s újra átfutotta a levél tartalmát. - Attól még persze fenyegetőzik, de látszik, hogy nem ostoba nő.

- Kapzsi - szólalt meg Phillip. - Többet akar annál, mint amit apától kapott, és most méricskéli, milyen mély a kút.

- Most titeket tekint pénzforrásnak - helyeselt Anna. - És kiszámíthatatlan, vajon mit lép, ha rájön, hogy nehéz lesz megcsapolni a forrást. - Kis időre elhallgatott, ujjait a halántékához szorította, és megpróbálta összeszedni a gondolatait. - Ha visszatér a megyébe, és kapcsolatba próbál lépni a fiúval, akkor közbeléphetek, jogszerűen megakadályozhatom - legalábbis egy időre -, hogy közvetlen kapcsolatba lépjen vele. Ti vagytok a gyerek kijelölt gyámjai. Seth pedig elég idős ahhoz, hogy kiálljon magáért. A kérdés az, hogy megteszi-e. - Anna felemelte mindkét kezét, aztán csüggedten leengedte.

- Nagyon keveset beszélt nekem a korábbi életéről, mielőtt idejött volna. Részletekre lesz szükségem, hogy megpróbáljam megakadályozni a nő minden kísérletét.

- Seth nem akar vele élni. A nő sem ezt akarja - szólt Ethan és gombócba gyűrte a levelet, majd elhajította. - Ő mindig csak egy újabb belövés árát akarja. Átengedte a fiút a fuvarjainak.

Anna oldalra fordult, hogy szembe kerüljön Ethannel, és nyugodtan, egyenesen a szemébe nézett.

- Seth beszélt neked erről? Elmondta, hogy szexuális zaklatásnak volt kitéve?

- Eleget mondott - válaszolta Ethan komoly arccal. - Arról pedig ő dönt, vajon másnak is el akarja-e mondani, hogy bekerüljön valami istenverte jelentésbe.

- Ethan. - Anna a férfi megfeszített karjára tette a kezét. - Én is szeretem őt. Csak segíteni akarok.

- Tudom. - Ethan hátralépett, mert olyan harag dúlt benne, hogy attól félt, megsért valakit. - Bocsánat, hogy ezt mondom, de a hatóságok időnként csak súlyosbítják a helyzetet. Az ember úgy érzi, mintha be akarnák kebelezni. - Minden erejével igyekezett a fájdalmat kirekeszteni a hangjából. - Seth mindenféle hatóság nélkül is tudhatja, hogy mi mellette állunk, ránk számíthat.

- Az ügyvéddel közölnünk kell, hogy a nő előkerült - mondta Phillip, és felemelte a levelet, kisimította, s összehajtva visszatette a borítékba. - Nekünk meg el kell döntenünk, hogy hogyan állunk hozzá. Én így első nekifutásra a legszívesebben lemennék Virginia Beachre, kibányásznám a nőt a búvóhelyéről, és az ő számára érthető módon közölném vele, mi lesz, ha öt mérföldre megközelíti Setht.

- Fenyegetéssel nem mész semmire… - kezdte Anna.

- De olyan jó érzés lenne - szólt közbe Cam a fogát vicsorítva. - Hadd csináljam én.

- Másrészt - folytatta Phillip -, szerintem igen hatásos volna, és jól mutatna egy jogi csatározásban, ha Gloria barátnőnk hivatalos levelet kapna a Seth ügyével foglalkozó gyámügyi előadótól. Szépen felvázolva a helyzetet, a lehetőségeket és a levont következtetéseket. Kapcsolatba lépni, vagy megkísérelni kapcsolatba lépni a vér szerinti anyával, aki esetleg visszavonja a gyámságba adásról hozott döntését annak a gyereknek az esetében, aki a te aktáidban szerepel, Anna, teljes mértékben a hatáskörödbe tartozik, nem?

Anna fontolóra vette a felvetést. Tisztában volt vele, hogy pengeélen táncol, s kivételes egyensúlyérzék kell a hibátlan művelethez. - Nem fenyegethetem meg. De… talán elérhetem, hogy elgondolkodjon. A nagy kérdés mindenesetre az, hogy megmondjuk-e Sethnek?

- A fiú fél tőle - mormolta Cam. - A rohadt életbe, már éppen lehiggadt volna, kezdte biztonságban érezni magát. Miért kellene megmondanunk neki, hogy az a nő már megint bele akar piszkálni az életébe?

- Mert joga van tudni - szólalt meg Ethan csendesen. A dühe elpárolgott, újra higgadtan tudott gondolkodni. - Joga van tudni arról, amivel talán meg kell küzdenie. Ha tudod, mi leselkedik rád, jobbak az esélyeid. És azért is - tette hozzá -, mert a levelet „Quinnéknek” címezték. Ő pedig közénk tartozik.

- A legszívesebben elégetném - morogta Phillip. - De igazad van.

- Együtt közöljük vele - helyeselt Cam.

- Én szeretnék beszélni - szólt Ethan.

Cam és Phillip egyszerre nézett rá.

- Igen?

- Tőlem talán könnyebben fogadja. - A válla fölött hátranézett, mert Seth belépett az ajtón. - Hát, akkor lássuk.

- Crawford mama dupla adag öntetet adott. Hú, csak úgy döntötte rá. Millió turista nyüzsög a parton, és…

A lelkes szózuhatag lassan alábbhagyott. A fiú csillogó szemére lassan fátyol ereszkedett. A szíve hevesen kezdett kalapálni. Érezte, hogy baj van, nagy baj. Az ilyesmi erősen érződik.- Mi a helyzet?

Anna elvette tőle a nagy zacskót, és elkezdte kipakolni a fagylalttal teli műanyag tálkákat. - Ülj le, Seth.

- Nem akarok leülni. - Jobb, ha áll az ember, úgy könnyebb futásnak eredni.

- Ma levelet kaptunk - kezdte Ethan, s úgy gondolta, a rossz hírt gyorsan, kertelés nélkül kell közölni. - Az anyádtól - tette hozzá.

- Itt van? - kérdezte a fiú riadtan. Gyorsan hátralépett, futásra készen, de kővé dermedt, amikor Cam megfogta a vállát.

- Nem, nincs itt. Mi vagyunk itt. Ugye, ezt tudod?

Seth megremegett, és toppantott. - Mi a fenét akar? Minek küldözget leveleket? Nem akarom látni.

- Akkor nem kell megnézned - mondta Anna nyugtató hangon. - Hallgasd végig Ethant, aztán kigondoljuk, mit tegyünk.

- Anyád tudja, hogy Ray meghalt - kezdte Ethan. Szerintem rég tudja, de időt akart hagyni magának.

- Ray pénzt adott neki - mondta Seth, és nagyot nyelt, hogy legyűrje a félelmét. Quinnék nem félnek, mondta magában. Semmitől sem félnek. - Anyám felszívódott. Egyáltalán nem érdekli, hogy Ray meghalt.

- Szerintem sem, de reméli, hogy több pénzt kaphat. Erről szól a levél.

- Azt akarja, hogy fizessek neki? - Újfajta félelem bénította meg Seth gondolatait. - Nekem nincs pénzem. Minek ír nekem pénzért?

- Nem neked írt.

Seth reszketve szívta be a levegőt, s le sem vette a tekintetét Ethan arcáról. A férfi szeme őszinte és türelmes, a szája határozott, komoly. Ethan tudja, gondolta Seth. Ethan pontosan tudja, milyen ez. Ő ismeri azokat a szobákat, a szagokat, a sötétben matató kövér kezeket.

-            Azt akarja, hogy ti fizessetek - mondta a fiú. Már-már könyörögni kezdett, hogy tegyék meg. Hogy fizessenek annyit, amennyit csak kér. Megesküdött volna, hogy akár egész életében hajlandó azon dolgozni, hogy ezt az adósságot visszafizesse nekik.

De meg sem bírt szólalni. Kiváltképp nem Ethan várakozó és mindentudó pillantása alatt.

- Ha fizettek, akkor később még többet akar. Állandóan visszajár majd. - Nyirkos kézfejével megtörölte a száját. - Amíg tudja, hol vagyok, állandóan visszajár majd. Máshová kell mennem, oda, ahol nem talál meg.

- Nem mész sehová. - Ethan kissé behajlította a térdét, hogy az arca a gyerek arcával egy szinten legyen. És pénzt sem kap az anyád soha többé. Nem győz le bennünket.

Seth lassan, gépiesen előre-hátra mozgatta a fejét. Nem ismeritek.

- Valamit tudunk róla. Ahhoz van elég esze, hogy felfogja, mi nem akarunk tőled megválni. Szeretünk annyira, hogy még fizetni is hajlandók volnánk. - Seth szeme felcsillant, de aztán gyorsan a padlóra pillantott. - És fizetnénk is, ha ezzel vége szakadna a dolognak, ha attól könnyebb volna minden. Csakhogy nem ez történne. Ahogy te is mondod. Állandóan visszajönne.

- Mit akartok tenni?

- Amit most is teszünk. Együtt maradunk - mondta, és megvárta, amíg Seth újra felnéz a szemébe. - Úgy élünk, ahogy eddig éltünk. Többnyire. Phil beszél az ügyvéddel, ő majd elintézi, amit kell.

- Mondd meg neki, hogy nem akarok az anyámhoz visszamenni- kiáltott Seth indulatosan, és kétségbeesetten Phillipre nézett. - Semmiképpen nem akarok visszamenni.

- Megmondom neki.

- Anna levelet ír anyádnak - folytatta Ethan.

- Milyen levele?t

- Okosat - mondta Ethan félmosollyal. - Olyan hivatalosan hangzó szöveget. A melléd rendelt ügyintézőként fogalmaz majd, hogy Gloria belássa, a hatóság és a törvény a mi oldalunkon áll. Ettől talán észhez tér.

- Utálja a gyámhatóságot - jelentette ki Seth.

- Nagyon helyes - mondta Anna, és több mint egy órája most mosolyodott el először, mégpedig őszintén. - Ha az ember utál valamit, attól rendszerint tart is.

- Egyvalami segítene, Seth, ha meg tudnád tenni…

A fiú visszafordult Ethan felé. - Mit kell tennem?

- Ha beszélnél Annával, elmondanád neki, mi történt azelőtt… amilyen pontosan csak tudod.

- Nem akarok róla beszélni. Elmúlt. Nem megyek vissza.

-Tudom. - Ethan megfogta a remegő kis vállakat. - Azt is tudom, hogy ha az ember újra beszél róla, olyan, mintha ismét megtörténne. Nekem is sok időbe telt, mire végre el tudtam mondani anyának… Stellának. Amikor hangosan kibeszélhettem, noha ő már majdnem mindent tudott. Csak azután kezdtem magam jobban érezni. És arra is jó volt, hogy Ray és Stella könnyebben intézte a dolog jogi részét.

Seth a Délidőbenre gondolt, meg a hősökre. Ethanre.

- Ez így helyes?

- Igen, ez így helyes.

- Te is velem leszel?

- Naná. - Ethan felállt és kinyújtotta a kezét. - Hazamegyünk, és mindent megtárgyalunk.

Tizennegyedik fejezet

- Kész, mama? Mehetünk?

- Mindjárt, Aubrey. - Grace gyorsan befejezte a krumplisalátát. Kevés paprikát szórt rá, hogy ízletesebb és színesebb legyen.

Aubrey reggeli fél nyolc óta folyton ezt kérdezgeti. Grace arra gondolt, hogy csakis azért nem veszítette még el a türelmét a kislány monoton kérdései miatt, mert ő maga is csaknem annyira izgult, mint a kétéves Aubrey.

- Maaamaaa.

Aubrey olyan mélységes felháborodással kiáltott, hogy Grace alig tudta visszafojtani a kuncogását. - Lássuk csak. - Grace gondosan betakarta a tálat egy tiszta kendővel, aztán megfordult, és szemügyre vette a kislányát. - Csinos vagy - állapította meg.

- Masnim van - mondta Aubrey, és tipikus nőies mozdulattal megérintette a szalagot, melyet Grace font a hajába.

- Rózsaszín masni.

- Rózsaszín - ismételte a gyerek anyjára nevetve. - Csinos mama.

- Kösz, kicsim. - Grace azt remélte, Ethannek is ez lesz a véleménye. Vajon hogyan néz majd rá? - tűnődött magában. Hogyan viselkedjenek? Olyan sok ember lesz ott, és senki - szóval Quinnéken kívül senki nem tud róla, hogy szeretik egymást.

Szeretjük egymást, gondolta Grace hosszú, álmodozó sóhajtással. Olyan csodálatos minden. Hunyorgott egyet, amikor apró karok fonódtak rá, és megszorították.

- Mama, kész?

Grace nevetve ölelte magához Aubreyt, és megcsókolta. - Kész. Mehetünk.

Egyetlen tábornok sem vezényelte seregét a döntő csata előtt olyan határozottsággal és elszántsággal, mint amilyennel Anna Spinelli Quinn.

- Seth, vidd a kempingszékeket a fák árnyékába, oda. Phillip nem ért még vissza a jégkrémekkel? Húsz perce lement. Cam! Túl közel teszitek egymáshoz azokat az asztalokat Ethannel.

- Egy perccel ezelőtt még túl távol álltak egymástól - fújtatott Cam. De azért visszament, és kicsit igazított az asztalokon.

- Most jó. Remek! - Anna fürgén lépkedett a füvön piros-, fehér-, kékcsíkos terítőkkel a karján. - Most arrébb vihetitek a napernyős asztalokat, közelebb a vízhez, azt hiszem.

Cam szeme összeszűkült.

- Nem azt mondtad, hogy a fák mellé vigyük őket?

- Meggondoltam magam. - Anna kisimította a terítőket, s közben szemügyre vette az udvart.

Cam már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de meglátta Ethan figyelmeztető fejrázását. Igaza van, gondolta Cam. A vitatkozás az égvilágon semmit nem változtat a dolgokon.

Anna egész délelőtt lázasan tett-vett, amit Cam a mellőzöttek ingerültségével szóvá is tett Ethannek, amikor biztos volt benne, hogy a felesége nem hallja.

- Igen gyakorlatias, szervező-zseni asszonnyal van dolgunk - mondta. - Fel nem foghatom, mi ütött belé. Egyszerű kerti összejövetelről van szó.

- Szerintem a nők ilyenkor mindig így viselkednek közölte saját véleményét Ethan. Eszébe jutott az eset, amikor Grace nem engedte, hogy a fürdőszobában zuhanyozzanak, csak mert Annát és Camet várták haza. Ki tudja, mi zajlik egy nő fejében?

- Az esküvőnk utáni fogadás miatt nem csapott ekkora felhajtást.

- Gondolom, akkor mással volt elfoglalva.

- Aha - horkantott Cam, és felkapta az egyik kerek, napernyős asztalt, immáron másodszor, és a napfénytől csillogó víz felé indult. - Philnek van a legtöbb esze - jegyezte meg. - Eltűnt itthonról.

- Ehhez mindig jó érzéke volt - helyeselt Ethan.

Őt aztán egyáltalán nem zavarta, hogy asztalokat meg székeket kell emelgetnie, s ezer más kisebb-nagyobb munkát elvégeznie, amit Anna rárótt. Legalább eltereli a gondolatait a súlyosabb ügyekről.

Ha sokat gondolkodott, Gloria DeLauter képe rajzolódott ki lelki szemei előtt. Mivel azonban még sosem találkozott vele, úgy képzelte, hogy biztosan magas, testes nő, kócos szalmaszínű hajjal, a pillantása kemény, szemén valami otromba festék, a szája löttyedt a sok ivástól, a sok kábítószertől.

A szeme kék, mint Ethané. A szájának a vastag rúzsréteg ellenére is olyan a formája, mint Ethan szájának. És persze a férfi jól tudta, hogy ilyenkor nem Seth anyja jelenik meg a képzeletében, hanem a saját anyja.

A kép nem halványult el, nem vált bizonytalanná az évek során. Olyan élesen rajzolódott ki, mintha tegnap látta volna azt az asszonyt.

A gondolatra még mindig meghűlt a vér az ereiben, s a gyomrát valami állati félelem szorította össze, mely leginkább a szégyenkezéshez hasonlított.

Még mindig hadonászni, védekezni akart felhorzsolt, vérző öklével.

Az örömteli sikoltozásra lassan megfordult. Meglátta Aubreyt, aki boldogságtól ragyogó arccal futott felé a füvön. Aztán megpillantotta Grace-t a veranda lépcsőjén, ahogy kicsit félszegen mosolyogva áll.

Nincs jogod, sziszegte a fülébe az ocsmány, fojtott hang. Nincs jogod, hogy hozzáérj bármihez, ami szép és finom.

De jaj, itt ez a sürgető vágy, mely viharként támad rá, melytől csak vergődik. Amikor Aubrey nekirontott, lehajolt, és felkapta a boldogan nevetőgyereket.

Azt szeretné, ha az övé lenne. Csontig hatoló sóvárgással akarta, hogy ez a tökéletes, ártatlan, nevető kis csöppség hozzá tartozzon.

Grace elgyöngülő térddel indult feléjük. A látvány, tudta jól, bevésődik elméjébe, szívébe. Soha nem törlődik ki onnan a szikár, nagykezű, komoly mosolyú férfi, és az aranyfürtös, rózsaszín masnis kislány képe.

A nap fénye olyan dúsan árad rájuk, mint az ő szívéből a szeretet.

- Azóta készülődik izgatottan, amióta reggel kinyitotta a szemét - mondta Grace. - Arra gondoltam, nem baj, ha kicsit korábban érkezünk, legalább segítek Annának. - A férfi átható, nyugodt pillantásától Grace ereiben felpezsdült a vér. - Nem maradt már sok teendő, mégis…

Elhallgatott, mert felé nyúlt Ethan karja, és gyorsan, erősen magához vonta. A lánynak csak arra volt ideje, hogy egyet lélegezzen, amikor a férfi a szájára tapadt. A mozdulat nyers volt, tele vággyal, s Grace egész testét elborította a forróság, a feje szédült. Mintha a távolból hallaná Aubrey csicsergését.

-    Puszit, mama!

Ó, igen, gondolta Grace, és megpróbálta visszanyerni önuralmát. Kérlek, csókolj meg, csókolj!

Mintha Ethan hangját hallotta volna, vagy talán csak a sóhajtását, mely olyan mélyről szakadt fel, hogy hallani lehetett. A férfi szája ellágyult. Grace trikóját markoló keze, mely úgy kapaszkodott, mintha az életéről volna szó, kinyílt, simogatott. Ez a gyengédebb, finomabb érzést kifejező mozdulat azonban nem volt nyugodtabb, mint az iménti mohó megnyilvánulás csak még jobban bearanyozta az előbb felkavart érzelmeket.

Ethan testéből forróság, férfiillat áradt, s összekeveredett a kislány hintőpor illatával. Grace mindkettőjüket átölelte, ösztönösen egybeolvasztva őket, s amikor a csók véget ért, fejét Ethan vállára hajtotta.

A férfi még sosem csókolta meg őt mások előtt. Grace látta, hogy Cam csak pár lépésnyire állt tőlük, amikor Ethan átölelte. És biztosan Seth is látta… és Anna.

Mit jelent ez vajon?

- Puszit nekem! - tette Aubrey kis kezét Ethan arcára, s a száját csücsörítette.

Ethan engedelmeskedett, majd orrával megsimogatta a kislány arcát és nyakát, ahol csiklandós. A gyerek felkacagott. A férfi akkor Grace haját simította végig a szájával.

- Nem akartalak így lerohanni.

- Pedig jól esett - mormolta Grace. - Ebből sejtettem, hogy gondoltál rám. Akartál engem.

- Mindig te jársz az eszemben, Grace. És mindig akarlak.

Aubrey izegni-mozogni kezdett, ezért Ethan letette őt a fűre, hagyta, hadd fusson Seth és a kutyák felé. Úgy értem, nem akartam ilyen durván hozzád érni.

- Nem voltál durva. És nem vagyok törékeny, Ethan.

- De igen, az vagy. - A férfi látta, hogy Aubrey Butusra veti magát, és a fűben hemperegnek, s akkor visszanézett Grace-re, egyenesen a szemébe. - Olyan finom vagy - mondta halkan -, mint a fehér porcelán rózsaszín virágokkal, melyet csak Hálaadás napján veszünk elő.

A szavak hallatán Grace szíve nagyot dobbant az örömtől, jólesett hallani, hogy Ethan így gondolja. - Ethan…

- Mindig attól félek, hogy nem jól fogom meg, hogy ügyetlenségemben eltöröm. Az igazat megvallva, soha nem tudtam hozzászokni.

Hüvelykujjával gyengéden végigsimította a lány arccsontját, a ráfeszülő meleg, lágy, selymes bőrt. Aztán leengedte a kezét.

-    Azt hiszem, jobb, ha beszállunk, még mielőtt Anna megőrjíti Camet.

Grace gyomra még mindig remegett a boldogságtól, amikor nekilátott, hogy az étkezőkocsin kitolja az ételeket az asztalhoz. Olykor megállt, tállal vagy tányérral a kezében, hogy Ethant nézze, amint a patkódobáláshoz szükséges rudakat a földbe szúrta.

Hogy táncolnak az izmai a pólója alatt. Olyan erős. Milyen türelmesen magyarázza Sethnek, hogy tartsa a kalapácsot. Olyan nyugodt. Az a farmer van rajta, melyet a minap mostam ki. A szegélye már egészen fehér, az anyag kezd foszlani. A jobb oldali zsebben hatvanhárom cent volt.

És hogy mászik fel Aubrey a hátára. Tudja, hogy szívesen fogadják. Igen, Ethan hátranyúl, kicsit megigazítja a gyereket, hogy biztonságosan üljön, aztán folytatja a munkát. Nem törődik vele, hogy Aubrey lehúzza a sapkáját, és a saját fejére teszi. Ethan haja kicsit már lenőtt, s amikor hátrasimítja a tincseket, megcsillannak a napfényben.

Remélem, még nem megy el a fodrászhoz.

Ó, bárcsak megérinthetném. Az ujjam köré csavarhatnám a napszítta fürtöket.

- Szép kép - hallatszott Anna hangja Grace mögül, mire ő összerezzent. Anna halk nevetéssel letette az asztalra a tésztasalátával teli nagy tálat. - Néha én is ugyanezt teszem Cammel. Csak állok és nézem. A Quinn fiúkra jó ránézni.

- Mindig azt hiszem, csak éppen odapillantok, de aztán le sem tudom venni róla a szemem - mondta Grace, és elmosolyodott, amikor Ethan, Aubreyval a hátán, felegyenesedett, és lassan forogni kezdett, mintha a gyereket keresné.

- Olyan jól, olyan természetesen bánik a gyerekekkel - jegyezte meg Anna. - Csodás apa lesz.

Grace érezte, hogy elpirul. Neki is ugyanez jutott eszébe. Alig hitte el, hogy csak néhány héttel ezelőtt jelentette ki az anyjának, hogy soha nem megy férjhez újra. Most viszont ez jár a fejében, ezen tűnődik. És vár.

Könnyű volt nem gondolni a házasságra, amikor még el sem tudta hinni, hogy Ethannel élhetne együtt. Egy házassággal már kudarcot vallott, mert a szíve mélyén nem a férjéhez kötődött, hanem valaki máshoz. Az ő hibája volt, és vállalta a felelősséget a kudarcért.

Ethannel azonban más volna a házasság, nem? A becsületesség, a szeretet és a bizalom talaján megteremthetnék az otthonukat, a családjukat, a jövőjüket.

De Ethan nem sieti el, gondolta Grace. Nem vallana rá. De szereti őt. Eléggé ismerte Ethant ahhoz, hogy tudja, a következő lépés a házasság lesz.

Grace már készült rá, hogy elfogadja.

A parázs fölötti rácsról húspogácsák füstje szállt fel, a hordó felől sör illata érződött. Gyerekek nevetése hangzott, a felnőttek pedig élénk beszélgetésbe vagy fojtott hangú pletykálkodásba merültek. A víz felől egy elhaladó hajó motorjának tompa zúgása hallatszott, a fedélzetén fiatalok hangoskodtak. A zajokba olykor fémes csattanás vegyült, amikor egy patkó eltalált egy karót.

Illatok, hangok, felvillanó képek. A tálakkal, tányérokkal, tálcákkal megrakott asztalokon élénken ragyogott a terítők piros, fehér, kék színe.

Mrs. Cutter cseresznyés lepényt hozott. Wilsonék ráksalátát. Crawfordék áthozták az összes kukoricát, ami megmaradt. Krémek, gyümölcssaláta, sült csirke és korai paradicsom zsúfolódott a tálakon. A sok vendég szétszóródott, imitt-amott kis csoportokba verődött. A székeken, a pázsiton, a mólón és a verandán, mindenütt emberek beszélgettek.

Néhány férfi csípőre tett kézzel figyelte a patkódobó versenyt. Arcuk olyan komoly volt, mint amikor fontos sporteseményt néznek. Babakocsikban vagy felnőttek karján kisbabák ültek, más apróságok nyafogtak, hogy figyeljen már rájuk valaki. A nagyobb gyerekek a hűvös vízben pancsoltak vagy úsztak, az öregek a falomb hűvösében legyezgették magukat.

Az ég ragyogó kék volt, a hőség vibráló.

Grace Butust nézte, amint lepottyant étel után szimatol a fűben. Volt miből lakmároznia, és Grace arra gondolt, hogy estére biztosan… kutyául érzi majd magát.

És Grace azt kívánta, bárcsak soha ne érne véget ez a nap.

Begázolt a vízbe, és szorosan fogta Aubreyt, noha felerősítette karjára az úszókat. Belemártotta a gyereket a vízbe, és felnevetett, amikor az apró lábacskák vidáman kalimpálni kezdtek.

- Be, be, be! - követelte Aubrey.

- Nem hoztam fürdőruhát, kicsim - mondta Grace, de addig gázolt befelé, amíg a térdéig nem ért a víz, így Aubrey jót pancsolhatott.

- Grace! Grace! Idenézz!

Grace a napsugarak miatt összehúzott szemmel engedelmesen figyelte Setht, amint nekifutott, majd összeszorított térddel és összefont karral belecsobbant a vízbe, mire csillogó szökőkút csapott a magasba. És jól eláztatta Grace ruháját.

- Ágyúgolyó - mondta a fiú büszkén, amikor a felszínre bukkant. Aztán elvigyorodott. - Hú, csurom víz lettél.

- Sethhez megyek - kiáltotta Aubrey kitárt karokkal. - Sethez.

- Nem lehet, Aub. Még bombáznom kell - mondta Seth, és amikor a többi fiú felé indult, Aubrey szipogni kezdett.

- Majd visszajön, és később játszotok - csitította a kislányt Grace.

- Most!

- Később. - Hogy megelőzze a sírást, Grace magasra emelte Aubreyt, és belehuppantotta a vízbe. Hagyta, hadd pancsoljon, rúgkapáljon, aztán elengedte, és az ajkába harapva nézte a vízben lebegő gyereket.

- Aubrey úszik, mama.

- Látom, kicsim. Jól úszol. De maradj a közelben.

Miként várható volt, a napfény, a víz és az izgalmak kifárasztották a gyereket. Amikor Aubrey úgy pislogott, és meregette a szemét, mint amikor elálmosodik, Grace újra felemelte. - Igyunk valamit, jó, Aubrey?

- Úszunk.

- Majd úszunk még. Most szomjas vagyok. - Grace magához ölelte a kislányt, és felkészült a csatározásra.

- Mi van a karodban, Grace, kis sellőlány?

Anya és lánya felpillantottak a partra, s meglátták Ethant.

- Nagyon csinos - mondta a férfi a durcás Aubreyra mosolyogva. – Átvehetem?

- Nem is tudom. Talán - válaszolta Grace, majd Aubrey füléhez hajolt. - Azt hiszi, sellő vagy.

Aubrey szája széle remegett, de már el is felejtette, miért akart sírni. - Mint Ariel?

- Igen, mint Ariel a filmen. - Grace kifelé indult, és Ethan segítő keze már meg is fogta a karját. Amikor pedig Grace visszanyerte az egyensúlyát, kivette Aubreyt a kezéből.

- Úszunk - mondta a gyerek durcásan, majd a férfi vállára hajtotta a fejét.

- Láttam, milyen jól úsztál - mondta Ethan a hozzásimuló hűvös, vizes kislánynak. Kinyújtotta a kezét, s kisegítette Grace-t a vízből. Ujjai a lány ujjaira fonódtak, s most nem engedte el. - Úgy tűnik, már két sellőm is van.

- Aubrey fáradt - mondta Grace halkan. - Ilyenkor néha nehéz vele. Meg vizes - tette hozzá, és a kislányért nyúlt, hogy átvegye.

- Hagyd csak. - Ethan elengedte Grace kezét, és végigsimította csillogó, nedves haját. - Te is vizes vagy. Átölelte Grace vállát. - Menjünk, sétáljunk egy kicsit a napon.

- Jó.

- Kinn a ház előtt - javasolta Ethan, és mosolyogva nézett le a kicsit még fészkelődő, de már álmosan szuszogó gyerekre. - Ott nincs sok ember.

Carol Monroe csodálkozva, ám boldogan nézte, amint Ethan sétára indul lányával és unokájával. Asszonyi ösztönei azt súgták, hogy nem csupán két szomszéd és jó barát sétál egymás mellett. Megfogta a férje karját, aki elmerülten figyelte a patkódobó versenyt.

- Mi van, Carol? Junior meg én ennek a menetnek a győzteseivel játszunk.

- Nézd csak, Pete. Odanézz. Grace meg Ethan.

A férfi kicsit bosszúsan odapillantott, majd megvonta a vállát. - Na és?

- Együtt sétálnak, te fafejű - mondta Carol korholóan, de szeretettel. - Mintha az udvarlója volna.

- Udvarlója?- - horkantott a férfi, mintha holmi badarságot hallott volna. Biz’ isten, Carolnak néha észveszejtő ötletei támadnak. Mint amikor be volt sózva, hogy hajózzanak le a Bahamákra. Mintha bizony nem hajókázhatna itt is akkor, amikor kedve szottyan rá. Pete ugyanakkor mégis felfigyelt Ethan tartására, ahogyan teste Grace felé hajlik, s ahogyan Grace felpillant a férfira.

Pete a másik lábára állt, a homlokát ráncolta, majd elfordította a pillantását. - Udvarló - mormolta, és el sem tudta képzeli, mint vélekedjék erről. Nem üti bele az orrát a lánya életébe, gondolta. Grace már a maga útját járja.

Még mindig összeráncolt homlokkal felidézte magában, milyen érzés is volt annak idején, amikor az ő kicsi lánya simult hozzá úgy, ahogyan most Aubrey Ethan Quinn vállához.

Amikor ilyen kicsik, gondolta Pete, bíznak az emberben, felnéznek rá, mindent elhisznek, bármit mond, például, hogy a mennydörgés azért van, mert tapsolnak az angyalok.

Aztán, ahogy nőnek, elkezdenek leszakadni. Olyasmiket akarnak művelni, aminek az égvilágon semmi értelme. Például pénzt kérnek, hogy New York Cityben lakhassanak, meg beleegyezést ahhoz, hogy valami hozzájuk nem méltó csavargóhoz feleségül mehessenek.

Többé nem gondolják, hogy az apjuk az egyetlen ember, aki válaszol a kérdéseikre, és, a fene egye meg, összetörik az ember szívét. Akkor aztán az ember megpróbálhatja valahogyan összeragasztgatni, olyan erősen, ahogyan csak tudja, hogy nehogy még egyszer ugyanaz megtörténhessen.

- Grace-nek pontosan Ethanre van szüksége - mondta Carol suttogva, nehogy meghallja valami begyepesedett agyú alak itt mellettük, aki a nap legnagyobb mulatságának tartja ezt az idétlen patkódobálást. - Megbízható ember, és van benne gyengédség. Grace rábízhatná magát.

- Nem fogja.

- Tessék?

- Grace nem bízza magát senkire. Túlságosan büszke, mindig is az volt.

Carol felsóhajtott. Így igaz, mégpedig minden csepp büszkeségét és makacsságát az apjától örökölte.

- Meg sem próbáltál közeledni hozzá.

- Ne kezdd megint, Carol. Erről nincs mit mondanom. - Pete arrébb lépett, s még azzal sem törődött, hogy ez minden bizonnyal rosszul esik a feleségének. Megszomjaztam, iszom egy sört - motyogta, és elsétált.

A söröshordó körül kisebb társaság állt, közöttük Phillip Quinn. Pete jót mulatott magában azon, hogy Phillip Barrowék lányával, Celiával flörtöl. Pete megértette a fiút. Celia olyan formás, mint egy Playboy modell, és ezt bátran közszemlére is teszi. Az ilyesmit azonnal észreveszi egy férfi, még akkor is, ha a lány apja lehetne.

- Kér egy pohárral, Mr. Monroe?

- Megköszönném - bólintott Pete, majd fejével az udvaron nyüzsgő vendégek felé bökött. - Egész szép sereglet gyúlt itt ma össze, te Phil. Emlékszem még, hogy a szüléitek majdnem minden nyáron rendeztek pikniket. Szép dolog, hogy megtartjátok a hagyományokat.

- Anna ötlete volt - válaszolta Phillip, és habzó sörrel teli műanyag poharat nyújtott át Pete-nek.

- Azt hiszem, az asszonyok többre képesek, mint a férfiak. Ha nem találkoznék vele, mondd meg neki, hogy nagyon köszönöm a meghívást. Úgy egy óra múlva vissza kell mennem a partra, hogy előkészüljek a bemutatóra.

- A magáé mindig kitűnő. A legjobb tűzijáték az egész parton.

- Hagyomány - ismételte a szót Pete. Számára fontos volt ez a szó.

Nem Carol Monroe volt az egyetlen, akinek feltűnt Ethan és Grace közös sétája. A krumplisaláta és a párolt rák fölött máris megindult a szóbeszéd, az arcokon megjelentek a sokat sejtő mosolyok.

Crawford mama a villáját billegetve adott nyomatékot barátnőjéhez, LucyWilsonhoz intézett szavainak. - Ha a véleményemre vagy kíváncsi, hát szerintem Grace-nek mindent be kell dobnia azért, hogy Ethan Quinn még az előtt nyilatkozzon, hogy Aubrey főiskolás lesz. Eletemben nem láttam még ilyen lassú férfit.

- Meggondolt - vette védelmébe Ethant Lucy.

- Én se mondok mást. Csak lassú. Azóta figyelem, hogy holdkóros szemmel néznek egymásra, amióta a fiú megkapta a saját halászhajóját. Annak meg már van tíz éve is. Én és Stella, nyugodjon békében, elbeszélgettünk erről egyszer-kétszer.

Lucy sóhajtott egyet a gyümölcssalátája fölött, de nem csak azért, mert vigyázott a kalóriákra. - Stella aztán jól ismerte a fiait.

- Így is van. Mondom neki egyszer, Stella, ez az Ethan borjúszemekkel bámul a Monroe lányra. Mire ő elnevette magát, mondta, hogy milyen nehéz dolog a diákszerelem, de néha ez a legjobb módja annak, hogy az ember az igazihoz eljusson. Sose értettem, hogy Ethan miért nem szedte össze magát, még mielőtt Grace összeakadt volna azzal a Jack Caseyvel. Nekem sose tetszett.

- Nem volt az rossz, csak gyenge. Nézz csak oda - mondta Lucy lehalkítva a hangját, mintha valami összeesküvésben venne részt. Fejével Ethan és Grace felé intett, amint ők ketten kéz a kézben, s az Ethan vállán alvó gyerekkel bekanyarodtak a ház sarkán.

- Ez egyáltalán nem gyenge - egyezte meg Crawford mama összevont szemöldökkel a barátnőjére nézve. A lassúság meg jól is jöhet az ágyban, mi, Lucy?

Lucy harsányan felkacagott. - Az jól, mama. Az biztos.

Grace áldásos módon mit sem tudott a forró nyári délutánon a ház körül tett sétát ecsetelő fecsegésekről, fesztelenül megállt, hogy egy pohár jeges teát öntsön magának. Még félig sem töltötte a poharat, amikor az anyja sietett felé örömtől sugárzó arccal.

- Hadd fogjam egy kicsit azt a csöppséget. Nincs megnyugtatóbb dolog, mint egy alvó gyerekkel üldögélni. - Miközben gyorsan, halkan beszélt, kihámozta Aubreyt Ethan karjából. - Remek mentség lesz arra, hogy leüljek egy kicsit az árnyékban, és nyugton maradjak. Esküszöm, Nancy Claremont lyukat beszélt a hasamba. A fiataloknak meg szórakozniuk kell.

- Le akartam fektetni Aubreyt - kezdte Grace, de az anyja a keze egy intésével elhallgattatta.

- Arra semmi szükség. Alig van alkalom rá, hogy fogjam egy kicsit. Menjetek csak, sétáljatok. De nem tanácsos a napra menni. Szinte éget.

- Jó ötlet - mondta Ethan, miután Carol az alvó Aubreyval a karján elsétált. - Jót tesz egy kis árnyék meg egy kis nyugalom.

- Hát… rendben, de csak egy órát, mert aztán ideje indulnom.

Ethan a fák felé irányította a sétát abban reménykedve, hogy ott majd találnak egy búvóhelyet, ahol újra megcsókolhatja Grace-t. Az erdő szélén megállt, és a homlokát ráncolva a lányra nézett.

- Hová kell indulnod?

- Dolgozni. Ma este a sörözőben kell lennem.

- De hiszen ma szabadnapos vagy.

- Úgy volt… vagyis rendszerint igen, most mégis be kell mennem.

- Éppen eleget dolgozol.

Grace szórakozottan elmosolyodott, majd a lombok alá érve kellemesen megborzongott a bőrét végigsimító hűs levegőtől. - Csak pár órával több. Shiney olyan rendes volt, hogy kisegített, és így most tulajdonképpen az autó árából törlesztek. Jaj, de jó itt. - Behunyta a szemét, és mélyen beszívta a nedves, hűvös levegőt. - Annától tudom, hogy te meg a testvéreid zenéltek majd. Sajnálom, hogy nem hallhatom.

- Grace, mondtam már neked, hogy ha pénzügyi gondjaid vannak, tudok segíteni.

Grace kinyitotta a szemét. - Nem kell, hogy kisegíts, Ethan. Tudok dolgozni.

- Igen, azt tudsz. De mintha mást se csinálnál. - Pár lépést elsétált, aztán vissza, mintha emésztő gondolatoktól akarna szabadulni. - Utálom, hogy ott dolgozol.

A lány háta fokozatosan, úgyszólván csigolyáról csigolyára megmerevedett. - Nem akarok veled megint összeveszni ezen. Jó állás, normális munka.

- Nem veszekszem, csak mondom. - Ethan Grace felé lépett, s szemében felkavart érzelmek tükröződtek. A lány úgy meglepődött ezen, hogy egy fa törzséig hátrált.

- Ezt már mondtad máskor is - szólalt meg halkan. - De ettől még nem változnak meg a tények. Ott dolgozom, és ott fogok dolgozni.

- Az volna a legjobb, ha valaki gondoskodna rólad - mondta Ethan, és fájdalmat érzett, amiért ezt a feladatot ő nem vállalhatja magára.

- Erre semmi szükség.

Az ördögbe is, már hogyne volna rá szükség. Hiszen szép zöld szemei alatt máris a fáradtság karikái sötétlenek, gondolta Ethan, és éppen most beszél arról, hogy hajnali kettőig poharakkal megrakott tálcákat fog cipelni. - Kifizetted már Dave-nek a kocsit? - kérdezte a férfi.

- A felét. - Ó, milyen megalázó. - Volt olyan kedves, és megengedte, hogy a többit a jövő hónapban adjam oda.

- Nem fogsz fizetni - jelentette ki Ethan. Ennyit legalább megtehet. És becsületszóra, mégis fogja tenni. - Majd én kifizetem.

Grace azon nyomban megfeledkezett a megaláztatásról. Állát makacsul felvetette. - Azt már nem.

Más alkalommal Ethan talán rábeszéléshez, meggyőzéshez folyamodott volna. Vagy egyszerűen csak szó nélkül végrehajtotta volna, amit kigondolt. Most azonban valami sisteregni kezdett benne - valami, ami azóta égeti, amióta akkor, azon a reggelen megfordult, és meglátta a lányt. Nem is tudott gondolkodni, csak érezni és cselekedni. A lány szemébe nézett, és keze gyorsan Grace nyakára siklott.

- Hallgass.

- Nem vagyok gyerek, Ethan. Nem tehetsz…

- Nem is gyereknek gondollak - mondta izzó, átható pillantással. Érzelmei tagadhatatlanul izzásig hevültek. - Ezzel már felhagytam, és nem is tudom újra kezdeni. Most az egyszer tedd azt, amit én akarok.

Grace nem is érezte, hogy a lélegzete elakad, a teste reszket. Annyit érzett halványan, hogy a fa durva kérge a kezét horzsolja, mert minden erejével rátapad. Már nem is az járt a fejében, hogy Ethan rá akarja beszélni, hogy fogadjon el tőle néhány száz dollárt.

- Ethan…

A férfi másik keze már a lány mellét simogatta. Meg sem gondolta, mit tesz, de ujjai önkéntelenül is odatévedtek. Grace sortja kicsit még nedves volt. Ethan érezte, mint forrósodik fel alatta a lány bőre.

- Most az egyszer tedd azt, amit én akarok - ismételte.

Grace szeme elkerekedett. Ethan csak azt nézte, egészen beleveszett. A bőrén érezte a lány szívének kalapálását, mintha ott lüktetne a tenyerén. A szája olyan mohón tapadt Grace szájára, mintha képtelen lett volna uralkodni a mozdulatain. A lány halk kiáltása tompán beleveszett a férfi szájába, ami csak még jobban felkorbácsolta.

Grace érezte Ethan forró testét. A férfi a lány ajkába harapott, mire az engedelmesen szétnyílt, hogy utat engedjen a nyelvének.

Egyik érzéki inger követte a másikat, olyan gyorsan, hogy szétválasztani is képtelenség lett volna őket, de mindegyik erős volt és sürgető. Mintha mindenhol a férfi keze érintette volna, felrángatta a trikóját, megmarkolta a mellét az érzékien durva bőrű kezével. A lány érezte, hogy a férfi minden ízében remeg megfogta a vállát, nehogy mindketten elzuhanjanak.

Ekkor Ethan a lány sortját kezdte lehúzni.

Ne! Grace egyik énje döbbenten tiltakozott, majdnem felsikoltott. Csak nem itt akarja magáévá tenni, itt, így, párméternyire attól a helytől, ahol a sok ember üldögél, és gyerekek játszanak? Másik énje azonban megadóan sóhajtott, és az izgalomtól szédülten igent suttogott.

Itt. Most. Így. Pontosan így.

Amikor a férfi belehatolt, Grace felsikoltott volna, elárulván mindkettőjüket, ám Ethan szája elfojtotta a kitörő hangot.

A férfi gyors volt és féktelen, keze a lány combját, kerek fenekét markolta. A feje tökéletesen kiüresedett, semmi más nem maradt, mint ez a kétségbeesett vágy. Amikor Grace kielégült, Ethant valami sötét, ősi extázis kerítette hatalmába, és bőrére izzadságcseppek ültek ki.

Amikor ő is elérte a csúcspontot, az izzó karmokkal, pengeélesen hasított belé, olyan brutálisan marcangolta, hogy a szemére vörös fátyol ereszkedett.

Akkor is remegett, lihegett, amikor a látása végre tisztulni kezdett. Fokozatosan tudatára ébredt a külvilágnak. Hallotta a harkály kopogását, a fák mögött játszó gyerekek nevetését. És Grace szaggatott lélegzését.

Érezte a szellő hűvös simítását. És Grace remegését.

- Ó, egek. Nem hiszem el… - szidta magát Ethan halkan.

- Ethan? - Grace nem tudott róla, el sem tudta képzelni, hogy valakiben ilyen féktelen mohóság lakozzék. Miatta. - Ethan - mondta ismét, és megsimogatta volna a férfit, ha az nem lép hátra.

- Ne haragudj. Én… - Ethan nem talált szavakat. Bármit mondana, nem fejezhetné ki azt, amit érez. Lehajolt, felhúzta Grace lábán a sortot, és begombolta. Ugyanilyen gondosan megigazította a trikóját is. - Nem is tudom, mit mondjak. Nincs semmi mentségem.

- Semmi szükség a mentegetőzésre, Ethan. Minek bármit is mondani arról, ami kettőnk között zajlik?

Ethan a földet bámulta, s érezte, hogy lüktetni kezd a feje. - Nem hagytam, hogy dönts. - Ő aztán tudta, milyen az, ha az embernek nincs választása.

- Már döntöttem. Szeretlek.

Ethan a lányra nézett, szemében kavargó lelke tükröződött. Grace szája megduzzadt, ahol beleharapott. Szeme tágra nyílt. A testén biztosan ott maradtak a türelmetlen kéz nyomát őrző foltok. - Jobbat érdemelnél.

- Szeretném hinni, hogy megérdemellek téged. Amikor velem vagy, úgy érzem… vágyakozol utánam. De nem ez a jó szó. - Grace a szívére szorította a kezét, hogy kicsit csillapítsa dobogását. - Úgy érzem, sóvárogsz utánam - állapította meg. - Sóvárogsz. És úgy sajnálom… - Elkapta a pillantását, úgy folytatta. - Sajnálom azokat a nőket, akik soha nem tudják meg, milyen az, ha valaki sóvárog utánuk.

- Megijesztettelek.

- Egy pillanatig - ismerte be Grace, és kifújta a levegőt. - De Ethan, mondjam el még egyszer, hogy nekem ez jólesik? Tehetetlennek éreztem magam, minden erő kiszállt belőlem, és ez olyan izgató volt. Te pedig elveszítetted a fejedet, pedig mindig olyan fegyelmezett vagy. Jólesik a tudat, hogy ez miattam volt így, hogy ezt én idéztem elő.

Ethan végigszántott ujjaival a haján.

- Egészen összezavarsz, Grace.

- Nem szándékosan. Noha szerintem nem olyan rossz dolog az.

Ethan sóhajtott egyet, és kicsit közelebb lépett, hogy megigazítsa a lány összekuszálódott haját. - Talán az a baj, hogy úgy hittük, jól ismerjük egymást. Mindent azért nem tudunk egymásról. - Felemelte Grace kezét, és szemügyre vette azzal az elgondolkodó homlokráncolással, amelyet a lány úgy szeret. Aztán úgy csókolta az ujjait, hogy Grace szempillája megremegett.

- Soha nem akarok neked fájdalmat okozni. Semmiféle módon. - Csakhogy ez már megtörtént, és meg is fog történni.

Kéz a kézben indultak vissza oda, ahol napfényben úszott minden. Ethan arra gondolt, hogy hamarosan arról is beszélnie kell Grace-nek, amiről a lány még nem tud. Hogy megértse, miért nem adhat neki többet.

Tizenötödik fejezet

- Szóval, azt hiszem, szakítok vele, mert kezd úgy viselkedni, mintha a tulajdona volnék. Nem akarom az érzéseit megbántani, de az ember élni szeretne, nem? - kérdezte Julie Cutter, és nagyot harapott a fényes zöldalmába, melyet Grace konyhájában üldögélve a gyümölcsöstálból vett ki. Olyan otthonosan érezte itt magát, mintha a saját házukban volna. Felhúzódzkodott a konyhaszekrény szélére, onnan nézte a tiszta ruhát hajtogató Grace-t.

- Ráadásul - folytatta Julie az almával hadonászva -, megismertem egy állati klassz fejet. Az áruházban dolgozik, a számítógéposztályon. Ilyen vékony fémkeretes szemüveget hord, és édesen mosolyog. - Jókedvűen csillogott a szeme szív alakú arcában. - Elkértem a telefonszámát, mire elpirult.

- Te kérted el a telefonszámát? - kérdezte Grace, aki éppen csak fél füllel figyelt a fecsegésre. Szerette, ha Julie csak úgy átugrik egy kicsit. Olyan jókedvű és közlékeny, és tele van energiával. Ma azonban alig tudott figyelni rá. Egyre az járt a fejében, ami Ethan és közte történt az árnyas erdőben. Mi ütött a férfiba, hogy szinte felfalta őt - és vajon miért lett utána olyan távolságtartó?

- Naná - vetette fel az állát Julie, s a szeme pajkosan csillogott. - Te sosem kértél fiútól randit? Ugyan már, Grace, itt a huszonegyedik század. A legtöbb fickó imádja, ha a nő kezdeményez. Mindenesetre… - rázta meg egyenes szálú hosszú barna haját -, Jeff imádta. Ez a szexi komputerőrült. Először hímezett-hámozott, aztán megadta a számát, és amikor felhívtam, hallottam a hangján, hogy örül. így aztán szombaton együtt leszünk, de előbb még szakítanom kell Donnal.

- Szegény Don - mormolta Grace, miközben Aubreyra pillantott, aki éppen lerombolta a maga által felépített tornyot, és sikoltozott örömében a pusztítás láttán.

- Jaj, hát túl fogja élni - vont vállat Julie. - Nem úgy néz ki, mintha őrülten belém volna zúgva. Csak megszokta, hogy van egy nője.

Grace nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjék. Néhány hónapja Julie még megőrült Donért, minden randi után átrohant Grace-hez, hogy elmesélje a részleteket. Vagy legalábbis, gondolta Grace, a randik szerkesztett változatát.

- Azt mondtad, Don az igazi.

- Az volt - nevetett fel Julie. - Egy ideig. Még keresem az igazit.

Grace a hűtőszekrényhez ment, hogy mindhármuknak töltsön valami frissítőt. Julie korában - tizenkilenc évesen - ő már gyermeket várt, férjnél volt, és a számlák kifizetése miatt aggódott. Csak három évvel idősebb Julie-nál, de mintha háromszáz volna. - Jól teszed, ha körülnézel, hogy biztosra menj - jegyezte meg, és átnyújtott a lánynak egy poharat, s a szemébe nézett. - Hogy ne kapkodd el.

- Nem kapkodom el - nyugtatta meg Grace-t Julie meghatottan. - Egy nap férjhez szeretnék menni. Főleg, ha ilyen gyönyörű gyerekem lehet, mint amilyen Aubrey. Csak előbb még be akarom fejezni a főiskolát, kicsit világot látni. Tenni… ezt-azt - mondta széles gesztusokkal. - Nem szeretném lekötni magam, pelenkákat cserélni, értelmetlen munkát végezni, csak mert egyszer hagytam, hogy egy alak rávegyen…

A hangja elhalkult. Szemlátomást megbánta, amit mondott. Bocsánatkérő pillantással lecsúszott a konyhaszekrény pultjáról. - Jaj, ne haragudj. Néha olyan bunkó vagyok. Nem úgy értettem, hogy te…

- Semmi baj - szólt Grace, és játékosan belecsípett Julie karjába. - Én pontosan ezt tettem, pontosan ezt szabadítottam magamra. Örülök, hogy te okosabb vagy.

- Egy tuskó vagyok - mormolta Julie, és majdnem elsírta magát. - Érzéketlen tuskó vagyok. És utálatos.

- Dehogy vagy - nevetett fel Grace könnyedén, és felkapta a kosárból Aubrey egyik kezeslábasát. - Egyáltalán nem sértettél meg. Már bánom, hogy akkor nem voltunk ilyen jó barátok, hogy elmondhattad volna a véleményedet.

-Te vagy az egyik legjobb barátnőm. Egyébként meg folyton eljár a szám.

- Az igaz - helyeselt Grace, és csak kuncogott Julie arckifejezésén. - De én így is kedvellek.

- Én is szeretlek téged meg Aubreyt, Grace.

- Igen, tudom. De most már ne aggódj emiatt, inkább mondd el, hová mész Jeff-fel, a szívtipró komputeres fickóval.

- A szokásos helyekre. Moziba, pizzázni - sóhajtott Julie megkönnyebbülten. Máskor… inkább leborotváltatja a fejét, vagy rózsaszínre festi a haját, mintsem Grace-t még egyszer megbántsa. Elmosolyodott, abban a reményben, hogy legalább némiképp jóvá teheti.

- Szívesen vigyázok Aubreyra, amikor legközelebb szabadnapos leszel, és el akarsz menni Ethannel valahová.

Grace befejezte a ruhák hajtogatását, most a zoknik következtek. A kezében egy pár sárga szélű fehér kis zoknival felegyenesedett.

- Tessék?

- Tudod… ha moziba akartok menni vagy étterembe vagy ilyesmi. - Az „ilyesmi” után kicsit felvonta a szemöldökét, és Grace arcát látva elfojtott egy mosolyt. - Most ugye nem azt akarod mondani, hogy nem szoktál Ethan Quinnel találkozni?

- Hát… Ő… Én… - Grace zavarában Aubreyra nézett.

- Ha ezt titokban akartátok tartani, akkor jobb lett volna, ha Ethan nem a házad előtt parkol a teherautójával, amikor itt tölti az éjszakát.

- Te jó ég.

- Mi a probléma? Ez nem valami titkos viszony, mint amilyet Mrs. Lowen folytat Mr. Wigginsszel, akivel hétfő délutánonként jön össze a 13-as út melletti motelban. - Grace elakadó lélegzetére Julie vállat vont. - A barátnőm, Robin ott dolgozik, estire jár a főiskolán, tőle tudom, hogy a pasas minden csütörtök délelőtt fél tizenegykor kiveszi a szobát, miközben a nő odakint vár a kocsiban. Egyébként is…

- Mit gondolhat a mamád? - suttogta Grace.

- A mama? Mr. Wigginsről? Hát…

- Nem, nem. - Grace nem foglalkozott a köpcös Mr. Wiggins heti kiruccanásaival. - Arról, hogy…

- Ja, rólad és Ethanről? Valami olyasmit mondott, hogy legfőbb ideje. Az anyám nem dilis. És Ethan annyira jó darab - mondta Julie őszintén. - Úgy értem, nagyon jól néz ki. És a mosolya… Eltart vagy tíz percig, mire elmosolyodik, addig az ember, hú, egyszerűen kibújik a bőréből. Tavaly nyáron, Robin meg én, egy hónapon át minden nap kijártunk a partra, csak azért, hogy lássuk, amikor kirakodik a hajójából.

- Tényleg? - kérdezte Grace erőtlen hangon.

- Mind a ketten belezúgtunk. - Julie a süteményes dobozban kotorászott, és kivett két mazsolásat. - Flörtöltem vele, amikor csak mód nyílt rá, isteni volt.

- Te… flörtöltél Ethannel?

- Mmm - bólintott Julie tele szájjal. - Na persze meg kellett dolgoznom érte. Azt hiszem, inkább zavarban volt, de azért kicsaltam belőle néhányat azokból az elképesztő mosolyokból. - Grace csak bámult, mire Julie elmosolyodott. - Ó, már rég elmúlt, ne aggódj.

- Hát, ez jó. - Grace felkapta a poharát, és nagyot kortyolt belőle. - Ez tényleg jó.

- Isteni teste van.

- Jaj, Julie. - Grace az ajkába harapott, hogy fel ne nevessen, és a kislánya felé intett a szemével.

- Úgysem figyel. Szóval, hogyan is jutottunk ide? Ja, szívesen vigyázok Aubreyra, ha el akartok menni.

- Hát… köszönöm. - Grace nem is tudta, mit szeretne jobban: abbahagyni a beszélgetést Ethan Quinnről, vagy befejezni, amikor kopogtatás hallatszott, s megpillantották a bejárati ajtónál Ethant.

- Mint a mesében - súgta Julie, és ő maga is boldogságot érzett. - Mi lenne, ha átvinném Aubreyt hozzánk kis időre? Anyám is örülne neki. Ellesz velünk, ott vacsorázhat.

- De egy óra múlva kell indulnom dolgozni.

Julie a szemét forgatta. - Akkor használd ki azt a kis időt, szivi. - Azzal felkapta Aubreyt. - Van kedved átjönni hozzánk, Aubrey? Megnézni a kiscicát?

- Cica! Szia, mama!

- De… - Ám Julie pillanatok alatt kint termett a hátsó ajtón, csak Aubrey vékony hangocskája hallatszott, amint a cicát hívta. Grace ismét Ethan felé pillantott, a vonásait fürkészte a szúnyoghálón át, és intett a kezével.

A férfi ezt kétségkívül invitálásnak vette, mert belépett.

- Julie futott el ilyen sebesen Aubreyval?

- Igen. Átvitte a kiscicával játszani, és Aubrey náluk vacsorázik.

- Nagyon jó, hogy Julie ilyen sokat segít neked.

- Nem is tudom, mit tennék nélküle. - Grace kérdő tekintettel felnézett. Ethan félszegen állt, kezét a háta mögé tette. - Valami baj van? Megsérült a kezed?

- Nem. - Mekkora idióta vagyok, gondolta Ethan, és előhúzta a háta mögül a virágcsokrot. - Gondoltam, örülni fogsz neki. - Minden igyekezetével azon volt, hogy valamiképpen jóvátegye az erdőben történteket.

- Virágot hoztál nekem

- Összelopkodtam itt-ott. De ne említsd Annának. A tigrisliliomokat az út mellett találtam. Az idén rengeteg van belőlük.

Ethan virágot szedett neki. Nem a boltban vette, hanem lehajolt, válogatott, és a legszebbeket hozta el. Grace nagyot sóhajtva a virágok közé fúrta az arcát. - Gyönyörűek.

-            Te jutottál róluk eszembe. Majdnem mindenről te jutsz az eszembe. - Grace ámulva felnézett, és Ethan azt kívánta, bárcsak szebb, kedvesebb szavakat tudna mondani. - Tudom, hogy holnap szabadnapos vagy. Szeretnélek meghívni vacsorára, ha nincs más programod.

- Vacsorára?

- Van egy jó hely Princess Anne-ben, Cam és Anna nagyon szereti. Elegáns hely, de ők állítják, hogy remek a konyhája. Mit szólsz?

Grace észrevette, hogy úgy bólogat, mint aki megkergült, és gyorsan abbahagyta.

- Nagyon jó lesz.

- Akkor beugrom érted. Fél hét tájban.

Grace már megint élénk bólogatásba kezdett, mint a kukacokat kapkodó rigó.

- Jó. Nagyon jó.

- Most mennem kell, mert várnak rám a műhelyben.

- Persze. - Grace kerekre nyitott szemmel bámulta a férfit, majdnem felfalta a tekintetével. - Köszönöm a virágokat. Nagyon szépek.

- Szívesen. - Ethan lehajolt, és gyengéden, lágyan, alig érezhetően megérintette a szájával Grace száját. Látta, hogy a lány szempillái megremegnek, zöld szeme fátyolos, apró aranypontok sziporkáznak benne. Tehát holnap este.

Grace lába elgyengült. - Holnap - nyögte ki, és nagyot, hosszút sóhajtott, miközben a férfi az ajtóhoz ment.

Virágot hozott neki. Mindkét kezével megmarkolta a virágok szárát, eltartotta magától, és keringőzni kezdett a házban. Gyönyörű, illatos, lágyszirmú virágok. Néhány szirom a padlóra hullott, de ettől csak még romantikusabbnak hatott az egész jelenet.

Grace hercegnőnek, igazi nőnek érezte magát. Mámorosan szippantotta be az illatot, miközben a konyhába lejtett, hogy vázát keressen. Mint egy menyasszony.

Hirtelen megállt, a csokorra meredt. Mint egy menyasszony.

A feje zúgott, a bőre felforrósodott, a keze remegni kezdett. Egyszerre ráébredt, hogy visszatartja a lélegzetét, mire kifújta, de nehéz volt ismét levegőt vennie.

Virágot hozott, gondolta Grace ismét. Meghívta vacsorázni. Lassan a szívére szorította a kezét, érezte, hogy sebesen ver, nagyon sebesen.

Meg fogja kérni a kezét. Ethan megkéri a kezét.

- Ó, Istenem. Ó. - Úgy remegett a lába, hogy le kellett ülnie, egyenesen a konyha kövére huppant, a virágokkal a karjában, mint egy gyerek. Virágok, gyengéd csókok, vacsora kettesben. Ethan udvarol.

Nem, nem. Talán korai az öröm. Ethan soha nem tenné meg ilyen gyorsan a következő lépést. Grace megrázta a fejét, felállt, és előkeresett egy régi, öblös befőttesüveget a virágoknak. Ethan egyszerűen csak kedveskedett. Figyelmes volt. Ethan ilyen.

A csaphoz fordult, és megtöltötte vízzel az üveget. Ethan ilyen, gondolta újra, és megint elakadt a lélegzete.

Mivel pedig ilyen, a maga módján gondolkodik, a maga módján intézi a dolgokat. Hogy némiképpen visszanyerje a nyugalmát, összeszedje a gondolatait, Grace rendezgetni kezdte a virágokat.

Ismerik egymást már legalább… a lány nem emlékezett, hány éve ismerik egymást. Most szerelmesek egymásba. Mivel Ethan nem tagadhatja meg magát, nála a házasság a következő lépés. Fontosnak tartja a becsületet, a hagyományokat. A helyénvaló dolgokat. Számára ez így helyes.

Grace mindezt jól tudta, és úgy sejtette, hogy Ethan csak hónapok múlva fordul ebbe az irányba. De vajon miért várna tovább, kérdezte magában Grace, amikor már évekig vártak?

De… Megfogadta magának, hogy sosem megy férjhez többé. Akkor tette ezt a fogadalmat, amikor aláírta a válóper okmányait. Nem szenvedhet még egyszer ilyen súlyos kudarcot, Aubreyt nem teheti ki semmiféle megrázkódtatásnak vagy szenvedésnek. Megfogadta, hogy egyedül neveli fel a lányát, szerető, jó anya lesz. Hogy ő maga biztosítja majd az otthont, rendben tartja, gondja lesz rá, hogy a kislánya boldogan és biztonságban nőjön fel.

Csakhogy mindez még akkor volt, amikor még hinni sem merte, hogy Ethan valaha is elfogadná őket, valaha is úgy szeretné őt, ahogyan ő szereti a férfit. Ugyanis mindig is Ethant szerette. Mindig őt, gondolta Grace, és behunyta a szemét. Szívvel-lélekkel, és az álmaiban. Meg merje-e szegni az esküjét, hiszen olyan ünnepélyesen megfogadta? Kockáztassa-e a házasságot újra, rá merje-e bízni a szívét és a reményeit újra valakire?

Ó, igen. Igen, bármit kockáztatna, bármit merne, ha az a másik: Ethan. Ez így helyes, tökéletes, gondolta Grace halkan nevetve, s a feje és a szíve megkönnyebbült az örömtől. Hiszen jó ideje éppen a „sírig tartó boldogságról” nem mert álmodozni.

Vajon hogyan fogja megkérni a kezét? Grace reszkető ajkára szorította az ujját. Halkan, gondolta, komoly szemmel, az ő tekintetébe merülő pillantással. A maga óvatos módján megfogja a kezét. Kint lesznek a holdfényben, ahol szellő simogat, ahol körbefonják őket az est illatai, s nem messze lágyan csobogva mossa a partot a víz.

Egyszerű szavakat mond majd, gondolta Grace, mellőzve mindenféle költői fordulatot. Lenéz rá, egy hosszú percig nem szól egy szót sem, aztán lassan megszólal.

Szeretlek, Grace. Mindig szeretni foglak. Feleségül jössz hozzám?

Igen, igen, igen! Grace pörgött, forgott, amíg el nem szédült. Ethan menyasszonya lesz, a felesége, a társa, a szeretője. Most. Örökre. Ethanre a kislányát is habozás nélkül rábízhatja, hiszen tudja, hogy szeretni fogja, gondoskodni fog róla, megvédelmezi. És kettejüknek még több gyerekük lesz.

Ó, egek… Ethan gyermeke, amint az ő méhében növekszik. A látomásba belefeledkezve a hasára szorította a kezét. És a bent mocorgó csöppséget most, ezúttal mindkét ember szívesen fogadja majd, akik az életet adták neki.

Együtt építik fel az életüket, a csodálatos, izgalmasan egyszerű életet.

Alig várta, hogy elkezdődjék.

Holnap este, gondolta Grace, és pánikszerűen a hajába túrt. Aztán leengedte mindkét kezét, és elkeseredetten nézte őket. Ó, milyen állapotban vannak. Holnap szépnek kell lennie.

Mit vegyen fel?

Váratlanul felnevetett, és az öröm hangjába idegesség vegyült. Most az egyszer megfeledkezett munkáról, időpontokról és feladatokról, s a szekrényhez rohant.

Anna csak másnap vette észre, hogy a kertjéből hiányzik néhány virág. És felkiáltott.

- Seth! Seth, azonnal gyere ide hozzám! - Csípőre tette a kezét, a szeme fenyegetően, haragosan villant ferdére csúszott szalmakalapja alól.

- Tessék. - Seth sósperceket eszegetve lépett ki a házból, jóllehet a vacsora már a tűzhelyen rotyogott.

- Mit műveltél a virágaimmal? - támadt a fiúra Anna.

Seth lesandított az egynyári és az évelő növényekre. Aztán felhorkantott.

- Mit műveltem volna a nyavalyás virágaiddal?

Anna toppantott. - Éppen ezt kérdezem én is.

- Hozzájuk se értem. Miről beszélsz, még gyomlálni sem engedsz bennünket.

- Mert fogalmatok sincs, mi a különbség a gaz és a százszorszép között - csattant fel Anna. - Márpedig valaki a virágaim között garázdálkodott.

- Nem én - vonta meg a vállát Seth, és a szemét forgatta, amikor Anna beszáguldott a házba.

Na, gondolta Seth, valaki most nagyon megszívja.

- Cameron! - Anna berontott az emeleti fürdőszobába, ahol Cam éppen a munka porát mosta le magáról. A vállán át a feleségére pillantott, felhúzta a szemöldökét, miközben az arcáról a mosdókagylóba csöpögött a víz. Anna a homlokát ráncolta, majd megrázta a fejét. - Semmi - mondta, és becsapta az ajtót.

Cam éppen olyan biztosan nem bolygatta meg a virágait, mint Seth. Egyébként is, ha valakinek virágot szedne, az nyilván az ő kicsi, szerető felesége volna, vagy különben végezne is vele.

Anna pillantása Ethan szobájára esett. Halk fenyegető hang buggyant elő a torkán.

Kopogott ugyan, de csak három gyorsat, s már nyitotta is az ajtót.

- Az istenért, Anna - kiáltott fel Ethan, és sietősen maga elé kapta az ágyon heverő nadrágját. Nem volt rajta más, csak egy alsónadrág és arcán a meglepetés.

- Csak semmi szemérmeskedés, nem vagyok kíváncsi. Csináltál valamit a virágaimmal?

- A virágaiddal? - Ó, már tudta, mi következik. Anna árgus szemekkel őrzi a kis kincseit. Arra azért Ethan mégsem számított, hogy akkor csap be a villám, amikor majdnem meztelen. Majdnem, gondolta bosszúsan, és szorosabban markolta a nadrágot.

- Valaki levágott több mint egy tucat bimbót. Egyszerűen levágta. - Anna Ethan felé lépett, miközben pillantása bizonyíték után kutatva körbefutott a szobán.

- Szóval…

- Baj van? - kérdezte Cam az ajtófélfához támaszkodva, nyelvével belülről kidomborítva az arcát. A kemény munka után jól esik egy kis szórakozás, gondolta. Felpaprikázott felesége nekitámad a majdnem meztelen fivérének.

- Valaki a kertemben járt, és ellopta a virágaimat.

- Komolyan mondod? Hívjam a rendőrséget?

- Hallgass már, Cam! - szólt rá Anna, majd visszafordult Ethanhez, aki óvatosan, gyáva módra hátralépett egyet. Ez a nő gyilkolni is képes. – Szóval?

- Szóval… - Ethan be akart vallani mindent, aztán Anna kegyeimére bízni magát. De ez a villogó szemű, elszánt arcú asszony mindenre késznek látszik, csak arra nem, hogy megkegyelmezzen. - Nyulak - mondta Ethan elhúzva a szót. - Valószínűleg.

- Nyulak?

- Nyulak. - Ethan feszengve állt egyik lábáról a másikra. Legalább a nadrágját felhúzta volna, mielőtt Anna beviharzott. - A nyulak nagy kárt tudnak okozni a kertekben. Felugrálnak, lerágnak ezt-azt.

- Nyulak - ismételte Anna.

- Esetleg őzek - mondta Ethan sietve. - Gyakran sétálgatnak errefelé, és lelegelnek mindent tövig. - Segítségkérően Camre pillantott. - Nem így van?

Cam a helyzetet mérlegelve úgy döntött, hogy Anna, városi lány lévén, elhiszi az ilyesmit. Na, jó, de megkéri Ethantől a segítség árát. - Hát, igen, az őzek, meg a nyulak nagy galibákat tudnak okozni. - Ami, tekintetbe véve a két állandóan futkosó kutyát, majdhogynem lehetetlenség, tette hozzá magában Cam mosolyogva.

- Erről miért nem beszélt nekem soha senki? - kérdezte Anna, és lekapta a fejéről a szalmakalapot, s a combjához ütötte. - Mit lehet velük tenni? Hogyan lehet őket távol tartani?

- Van néhány módszer - kezdte Ethan épp csak egy kevés bűntudattal, hiszen az őzek és a nyulak elméletben valóban képesek galibát okozni, tehát nem árt az elővigyázatosság. - Szárított vér.

- Szárított vér? Kié?

- Lehet kapni a kertművelők boltjában, és egyszerűen csak szét kell szórni. Az távol tartja őket.

- Szárított vér - ismételte Anna, és lebiggyesztett szájjal arra gondolt, hogy legközelebb vásárol belőle.

- Vagy vizelet.

- Szárított vizelet?

- Nem - mondta Ethan és megköszörülte a torkát.

- Kimész, és… tudod… körbe, hogy megérezzék a szagát, abból tudják, hogy húsevő van a közelben.

- Értem - bólintott Anna elégedetten, aztán a férjének támadt. - Akkor menj ki, és pisild le a körömvirágaimat.

- Előbb iszom egy kis sört - jelentette ki Cam, és az öccsére kacsintott. - Ne izgulj, szívem, majd mi elintézzük a dolgot.

- Rendben - sóhajtott Anna megkönnyebbülten. - Bocs, Ethan.

- Semmi baj, hmm. - Ethan megvárta, míg sógornője távozik, majd leereszkedett az ágy szélére. Camre sandított, aki még mindig az ajtófélfának támaszkodott. - Szuper nő a te feleséged.

- Aha, szeretem. Miért fújtad meg a virágokat?

- Szükségem volt néhány szálra - mormolta Ethan, és belebújt a nadrágjába. - Mi a francnak vannak egyáltalán, ha az ember fejét veszik néhány szálért?

- Nyulak? Őzek? - Cam harsány hahotában tört ki.

- Elég sok kárt tudnak okozni.

- Elég bátor az a nyúl, amelyik a kutyák között beugrál a házig, és lerág néhány virágot. Ha idáig jutnának, lelegelnék az egész kertet.

- Annának ezt nem kell tudnia. Egyelőre. Kösz, hogy kisegítettél. Azt hittem, behúz egyet.

- Képes rá. Mivel pedig megmentettelek, szerintem tartozol nekem.

- Mindenért meg kell fizetni - morogta Ethan, és a szekrényhez ment egy ingért.

- Jól mondod. Sethnek le kellene vágatni a haját, és a cipőjét is kinőtte.

Ethan, az ujján lifegő inggel megfordult. - Arra célzol, hogy vigyem el a bevásárlóközpontba?

- Eltaláltad.

- Akkor inkább Anna pofonja.

- Késő. - Cam a zsebébe akasztotta a hüvelykujját, és elvigyorodott. - Na, minek kellettek azok a virágok?

- Gondoltam, Grace örül nekik - morogta Ethan, és felvette az ingét.

- Ethan Quinn virágot csór, és egészen önszántából elmegy egy finom étterembe. - Cam mosolya egyre szélesebbre húzódott, két szemöldöke ficánkolt. - Komoly ügy.

- Nincs abban semmi különleges, ha valaki vacsorázni visz egy nőt, és egyszer-egyszer virágot ad neki.

- Ha rólad van szó, elég különleges. - Cam kiegyenesedett, és megpaskolta lapos hasát. - Azt hiszem, megkeresem azt a sört, hogy elég nagy hős lehessek.

- Ebben a házban az embernek nem lehet magánügye - dohogott Ethan, amikor Cam távozott. - Nők törnek a hálószobába, és még annyi udvariasság sincs bennük, hogy eltűnjenek, amikor látják, hogy az ember nincs felöltözve.

Gondterhelt arccal elővette a szekrényből két nyakkendőjét. - Akár meg is nyúznak pár szál virágért. Arról már nem is beszélve, hogy be kell menni abba az istenverte áruházba, és a tömegben cipőt vásárolni. - A gallér alá fűzte a nyakkendőt, és bajlódni kezdett a csomóval. - A saját házamban ilyesmi nem fordulhatott elő. Anyaszült meztelenül sétálgathattam fel s alá, amikor kedvem szottyant. - Türelmetlenül megrántotta a nyakkendőt, mert valahogy nem akart engedelmeskedni az ujjainak. - Jaj, de utálom a nyakkendőt.

- Mert szívesebben kötöd a kurtítóbogot a hajón.

- Ki nem?

Ekkor hirtelen megmerevedett a keze. Pillantása a tükörre esett, ahol meglátta maga mögött az apját.

- Kicsit ideges vagy, nincs másról szó - mondta Ray mosolyogva, és cinkosan hunyorított. - Fontos találka.

Ethan mélyen beszívta a levegőt, és megfordult. Ray az ágy lábánál állt, kék szeme olyan jókedvűen csillogott, mint amikor, Ethan emlékezete szerint, valami nagyon felvillanyozta.

Halványsárga pólót viselt - rajta kibontott vitorlájú hajó-, megkopott farmert és kitaposott szandált. Ezüstösen fehérlő haja hosszú volt, leért a nyaka alá. Átragyogott rajta a napfény.

Pontosan úgy nézett ki, ahogy mindig. Robusztus termetű, jó kiállású férfi, aki sokat ad a kényelmes ruhákra, és szeret nevetni.

- Nem álmodom - mormolta Ethan.

- Kezdetben könnyebb volt ezt hinned. Hello, Ethan.

- Apa.

- Emlékszem arra, amikor először hívtál így. Nem könnyen adtad rá a fejed. Akkor már majdnem egy éve velünk éltél. Hú, micsoda morcos gyerek voltál, Ethan. Néma, mint az árnyék, mély, mint egy tó. Egy este, amikor dolgozatokat osztályoztam, kopogtattál az ajtón. Egy ideig csak álltál ott szótlanul, elgondolkodva. Egek ura, micsoda látvány volt, amikor forogtak a fejedben a kerekek. Aztán megszólaltál: Apa, téged keresnek telefonon. - Ray még szélesebb mosolyra húzta a száját. - Rögtön vissza is surrantál, mert biztosan vicces képet vágtam, nem akartad látni, hogy bolondot csinálok magamból. Szipogtam, mint egy kisbaba, és kénytelen voltam azt mondani a telefonálónak, már nem is emlékszem, ki volt az, hogy szénanáthám van.

- Sosem értettem, miért akartatok engem annyira.

- Szükséged volt ránk. Nekünk meg rád. Te a miénk voltál, Ethan, már az előtt, hogy megtaláltunk volna. A sors lassan dolgozik, de mindig megtalálja a megfelelőmegoldást. Te olyan… törékeny voltál - mondta Ray a megfelelő szót keresve, mire Ethan csodálkozva pislogott. - Stella és én attól féltünk, hogy valamit rosszul csinálunk, és te összetörsz.

- Nem voltam törékeny.

- Ó, Ethan, dehogynem voltál. Mintha finom üvegből lett volna a szíved, amit könnyű összezúzni. De szívós kis tested volt. Sosem aggódtunk érted, amikor az első hónapokban olyan gyakran összeverekedtél Cammel. Mindkettőtöknek jót tett.

Ethan szája széle megremegett. - Mindig ő kezdte.

- Te viszont soha nem hátráltál meg, ha felforrt a véred. Persze, nem volt könnyű kihozni a sodrodból tette hozzá Ray. -A mai napig nem könnyű. Figyeltük, hogyan szemlélődsz, hogyan nyugszol le, gondolkodsz, mérlegelsz.

- Adtatok… időt. Volt időm szemlélődni, gondolkodni, megnyugodni. Tőletek megkaptam mindent, ami ehhez kellett.

- Mi csak szeretetet adtunk neked, Ethan. Meg időt és otthont.

Ray az ablakhoz sétált, és kinézett a vízre, a dokkban lágyan ringatózó hajókra. Egy kócsag úszott át a forrón vibráló felhős égen.

- Nekünk szánt a sors. Itt volt az otthonod. Úgy megszeretted a vizet, mintha benne jöttél volna a világra. Cam mindig rohant, Phillip meg szeretett hátradőlni és élvezni az utazást. Te viszont…

Megfordult, elgondolkodó pillantása Ethan szemébe fúródott. - Szemügyre vetted a hajó minden kis darabját, minden hullámot, a folyó minden kis kanyarulatát. Órákig gyakoroltad a csomókötést, és sosem kellett noszogatni, hogy felmosd a fedélzetet.

- Kezdettől fogva szerettem csinálni. Te ragaszkodtál ahhoz, hogy diplomát szerezzek.

- Miattam volt, Ethan - ingatta a fejét Ray. - Csakis miattam. Végtére is, az apák is emberek, és volt idő, amikor úgy gondoltam, a fiaimnak is legyen olyan fontos a tanulás, mint nekem volt. De azt tetted, amit helyesnek gondoltál. Büszke voltam rád. Ezt gyakrabban el kellett volna mondanom.

- Mindig éreztetted velem.

- Azért a szavak is fontosak. Ki tudhatná ezt jobban, mint én, aki arra akartam tanítani a fiaimat, hogy értékeljék a szavakat? - Felsóhajtott. - A szavak fontosak, Ethan, és tudom, hogy te nehezen birkózol meg velük. De szeretném, ha nem felejtenéd ezt el. Grace-nek meg neked még sok mondanivalótok van egymás számára.

- Nem szeretnék neki bánatot okozni.

- Pedig fogsz - mondta Ray halkan. - Azzal, hogy meg sem próbálsz vele beszélni. Bárcsak az én szememmel láthatnád önmagadat. Vagy az őszemével. - Ismét a fejét ingatta. - Hát, igen, a sorsnak idő kell. Gondolj a fiúra, Ethan, gondolj Sethre… és arra, amit önmagadból viszontlátsz benne.

- Az anyja… - kezdte Ethan.

- A fiúra gondolj - intette Ray, és eltűnt.

Tizenhatodik fejezet

A nyári szellőben nyoma sem érződött esőnek. A levegő forró volt, az ég valószínűtlenül kék, csak apró felhőfoszlányok úsztak rajta. Egy magányos madár énekelt kétségbeesetten, mintha még az est leszállta előtt be akarta volna fejezni a dalát.

Grace olyan izgatott volt, mint egy iskolás gyerek a ballagás előtt. Erre a gondolatra felnevetett. Nincs az a kamasz, aki ilyen izgalmakat élne át.

Sokat pepecselt a frizurájával. Azt kívánta, bárcsak az ő haja is olyan hosszú, hullámos volna, mint Annáé - különleges, cigánylányos. Szexis.

De nem ilyen, gondolta lemondóan. És soha nem is lesz. De legalább jól látható a csinos arany fülbevaló, melyet Julie-tól kapott kölcsön.

Milyen izgatott volt a lány a Sorsdöntő Randi előtt, ahogyan ő nevezte. Szívvel-lélekkel kivette a részét a „mit vegyek fel, mit viseljek hozzá” játékból - és mondani sem kell, Grace egész ruhatárát használhatatlannak nyilvánította.

Természetesen merő badarság volt hagyni, hogy Julie elcipelje magával az áruházba. Nem mintha a lány erőszakos lett volna, ismerte be Grace, aki idejét sem tudta, mikor járta a boltokat utoljára, hogy csak úgy, a maga kedvtelésére vásároljon valamit. Olyan fiatalnak, olyan gondtalannak érezte magát az alatt a néhány óra alatt. Mintha semmi sem lenne fontosabb a megfelelő öltözék kiválasztásánál.

De talán nem kellett volna új ruhát vásárolnia, akkor sem, ha végül árleszállításon vett egyet. Hagyta magát rábeszélni. Ezt az apró fényűzést megengedheti magának. Olyan nagyon szeretett volna valami újat erre a különleges alkalomra.

Szinte sóvárgott a csábos, rafinált feketére, melynek olyan kis rövid felsőrésze volt. Vagy a vadító, merészen kivágott pirosra. De egyik sem illett hozzá, miként előre tudta.

Meg sem lepődött, amikor a leértékelésen megtalálta ezt az egyszerű, világoskék vászonruhát. Olyan jellegtelennek tűnt, ahogy ott lógott a vállfán. De Julie ragaszkodott hozzá, hogy próbálja fel, márpedig neki van szeme az ilyesmihez.

Természetesen igaza volt, ismerte el most Grace. A ruha egyszerű, már-már szűzies, a dísztelen felsőrésszel és az egyszerű szabásával. És jól áll neki, illik a bőre színéhez, és kecsesen hullámzik a lába körül.

Grace végigsimította a dísztelen nyakkivágást, és örömmel nyugtázta, hogy a melltartó, melyet ugyancsak Julie nógatására vett meg, milyen előnyösen kiemeli az alakját. Valóságos csoda, nevetett fel Grace magában.

Fürkésző szemmel közelebb hajolt a tükörhöz. Az arcát úgy sminkelte ki a kölcsönbe kapott szerekkel, ahogyan Julie utasította. A szeme valóban nagyobbnak, sötétebbnek látszik így, gondolta. Igyekezett eltüntetni a fáradtság nyomait, s úgy döntött, a művelet sikerült. Igaz ugyan, hogy az éjszaka szemhunyásnyit sem aludt, mégsem érezte magát kimerültnek.

Inkább fel volt villanyozva.

Kinyújtott keze tétován keresgélt az illatszerosztályon kapott parfümminták között. Ám ekkor eszébe jutott Anna tanácsa, hogy jobb, ha Ethan a jól ismert illatot érzi rajta. Mert ez fontos a számára.

Azt választotta tehát, és becsukott szemmel a bőrére kente. Gondolatban végigjárta a helyeket, ahol a férfi szája megérintheti, ahol megérezheti az illatot.

Még mindig álmodozva felkapta a kis táskát - ugyancsak kölcsöndarab -, és szemügyre vette a tartalmát. Nem használt ilyen kis táskát, amióta… hát, igen, amióta Aubrey megszületett, gondolta. Különös érzés volt belepillantani, és nem látni benne az anyák megszokott holmiját. Csakis nőies dolgok, kuncogott magában. Egy doboz púder, egy rúzs, melyet valószínűleg nem fog használni. A ház kulcsa, néhány összehajtogatott bankjegy, és egy vékony, kicsit megkopott zsebkendő.

Már a látványtól igazi nőnek érezte magát. Aztán belebújt a kényelmetlen magas sarkú szandálba - emiatt jócskán megcsappant a pénzkészlete -, és körbefordult a tükör előtt, élvezve a szoknya hullámzó lengését.

Amikor meghallotta a teherautó zúgását, átrohant a szobán. És hirtelen megállt. Csak nem fog az ajtóhoz futni, mint egy megkergült kiskutya. Itt vár, amíg meg nem hallja a kopogtatást. Addig legalább a hevesen dobogó szíve is lecsillapodik.

Amikor valóban felhangzott a kopogtatás, csak úgy dübörgött a fülében. De könnyedén kilépett, Ethanre mosolygott a szúnyoghálós ajtó mögött, és az ajtóhoz indult.

Ethannek eszébe jutott az az este, amikor Grace ugyanígy jött az ajtóhoz a rózsaszín ruhájában. Amikor először szeretkeztek. Olyan szép volt a lány, és olyan magányos a lobogó gyertyák fényében.

Ma este viszont… Ethan szavakat sem talált a látványra. Mintha minden ragyogna rajta - a haja, a bőre, a szeme. Esetlennek, kopottnak érezte magát. Szerette volna megcsókolni Grace-t, hogy valóságos-e, de félt hozzáérni.

Hátralépett, amikor Grace kinyitotta az ajtót, és előrenyújtotta felé a kezét. - Hogy megváltoztál - mondta.

Nem költői szavak voltak, a lány mégis elmosolyodott. - Örülök, hogy látszik - mondta, azzal becsukta maga mögött az ajtót, és követte Ethant az autóhoz.

A férfi arra gondolt, hogy jobb lett volna kölcsönkérni a ’Vette-t.

- Nem illik a teherautó a ruhádhoz - mondta, miközben beült.

- De hozzám illik - felelte Grace, és lesimította a szoknyát, nehogy beakadjon az ajtóba. - Lehet, hogy másképp nézek ki, Ethan, de azért nem változtam meg teljesen.

A lány hátradőlt, és felkészült a csodálatos estére.

A nap még ragyogóan sütött, amikor Princess Annebe érkeztek. Az étterem az egyik régi, felújított épületben volt. Mennyezete magas, az ablakok hosszúak és keskenyek. A fehér terítővel letakart asztalokon gyertyák álltak, a pincérek zakóban, fekete nyakkendőben feszítettek. A vendégek halkan beszélgettek, mintha templomban volnának. Grace szandáljának a sarka hangosan kopogott a padlón, amikor a pincér nyomában az asztalukhoz mentek.

Grace minden apró részletet az emlékezetébe akart vésni. Az asztal melletti kis asztalt, az öblöt ábrázoló festményt, mely Ethan mögött függött a falon. A pincér barátságos mosolyát, mellyel átnyújtotta az étlapot, és megkérdezte, hogy kérnek-e koktélt.

Mindenek előtt azonban Ethant akarta bevésni az emlékezetébe. Nyugodt mosolyú szemét, ahogyan rápillantott az asztal fölött, ujjait, ahogyan megsimogatta Grace asztalon pihenő kezét.

- Kérsz bort? - kérdezte Ethan.

Bor, gyertyák, virágok. - Igen, kérek.

Ethan kinyitotta az itallapot, és elgondolkodva tanulmányozni kezdte. Tudta, hogy Grace a fehérbort kedveli, és látott is a listán egy-két ismerős márkát. Phillip mindig behűtött otthon néhány palackkal. Ámbár a jó ég tudja, miért ad ki valaki annyi pénzt effajta italra.

Ethan örült, hogy az italok mellett számok állnak, így legalább nem kell bajlódnia a francia nevek kimondásával. Leadta a rendelést, és elégtétellel nyugtázta a pincér helyeslő arcát.

- Éhes vagy?

- Kicsit. - Grace-nek kétségei voltak a felől, hogy képes lesz-e egy falatot is lenyelni, mivel gombóc ült a torkában. - Olyan jó itt ülni, veled.

- Korábban is meghívhattalak volna.

- Ez így tökéletes. Nem is nagyon volt rá idő.

- Máskor is szoríthatunk rá időt. - Nem is olyan kellemetlen nyakkendőben üldögélni, emberek társaságában, gondolta Ethan. Kiváltképp nem, hogy az asztal másik oldalán őt látja. - Kipihentnek tűnsz, Grace.

- Kipihentnek? - nevetett fel a lány, és bizonytalanul elmosolyodott. Ujjaival megszorította a férfi kezét. - Ó, Ethan, úgy szeretlek.

A nap lejjebb ereszkedett, s a pincérek meggyújtották a gyertyákat, miközben ők a bort kortyolgatták, és élvezettel kóstoltak bele az ízletesen elkészített ételbe. Ethan beszélt a hajó építéséről és az új szerződésről, melyet Phillip hozott tető alá.

-  Csodálatos. El sem hiszem, hogy csak tavasszal kezdtetek bele ebbe a vállalkozásba.

- Én régóta foglalkoztam a gondolattal - mondta Ethan. -A fejemben rengeteg részletet kidolgoztam előre.

Hogy is lehetett volna másképp, gondolta Grace. Ethan mindig mindent előre kigondol. - Ennek ellenére fantasztikus, hogy így bejött. Sokszor gondoltam rá, hogy elmegyek, és megnézem a műhelyt.

- És miért nem jöttél?

- Korábban… Ha túl gyakran láttalak, a legkülönfélébb helyeken, zavart. - Grace boldog volt, hogy beszélhetett erről, hogy láthatta, mint változik a férfi szeme a szavak hallatán. - Féltem, hogy észreveszed, hogyan érzek irántad… hogy mennyire szeretnélek megérinteni, vagy hogy te hozzám érj.

Ethan ujjaiban lüktetett a vér, miközben a lány kezét simogatta. És a szeme valóban megváltozott.

- Lebeszéltem magamat rólad - tette hozzá Grace.

- De örülök, hogy nem tartott soká - szólt kis idő elteltével.

- Én is. - Ethan a szájához emelte Grace kezét. - Valamelyik nap eljöhetnél, és úgy nézek majd rád… és látom.

Grace felnézett. - Lehet, hogy elmegyek.

- Beugorhatnál egy forró délutánon, és… - Ujjhegyei könnyedén sétáltak Grace kezén. - Hozhatnál sült csirkét.

A lány halkan felnevetett.

- Gondolhattam volna, hogy voltaképpen ez vonz téged hozzám.

- Bizony. Az volt az utolsó csepp a pohárban. A csinos arc, a tenger istennőjéhez illó szempár, hosszú láb, meleg nevetés… valójában nem sokat jelent egy férfi számára. De ha ennek tetejébe még kap egy kis sült csirkét is, hát ott már nincs ellenvetés.

Grace boldogan rázta meg a fejét.

- És én még azt hittem, hogy nincs benned költői véna.

Ethan a lány arcát fürkészve életében most először gondolt arra, hogy bárcsak hosszú ódákat tudna írni.

- Költészetre vágysz, Grace?

- Rád vágyom, Ethan. Úgy ahogyan vagy. - A lány hosszú, elégedett sóhajjal nézett körbe az étteremben.

- És akkor még itt ez az este, és… - Visszafordította pillantását a férfira, és mosolygott. - És az ember úgy érzi, kapott valamit.

- Úgy látom, egyetértünk, mivel én is szeretek veled lenni, így. Bárhol jó veled lenni.

Grace behajlította az ujjait a férfi tenyerében.

- Rég volt, mintha réges-régen lett volna, hogy romantikus szerelemről álmodoztam. Amilyennek elképzeltem. De ez jobb, Ethan. A valóság szebb lett, mint amilyen az álom volt.

- Azt szeretném, hogy boldog légy.

- Ha ennél boldogabb volnék, akkor két embernek kellene lennem, hogy elviseljem. - A szemében nevetés ragyogott, miközben Ethan közel hajolt. - És akkor aztán gondolkozhatnál, hogy mihez kezdj két nővel.

- Én csak egyre vágyom. Akarsz sétálni egyet?

Grace szíve nagyot dobbant. Most következik?

- Igen, jót tenne egy kis séta.

A nap már csaknem teljesen lebukott a látóhatáron, amint végigsétáltak a kedves kis utcákon. A mélykék égen lassan kirajzolódott a hold. Nem lesz telihold, gondolta Grace, de ez most nem számít. A szíve amúgy is csordultig telt.

Egy utcai lámpa fényköre mellet Ethan átkarolta Grace-t, és hosszasan, gyengéden megcsókolta.

Mintha valóban megváltozott volna, villant át Ethan fején, és még szenvedélyesebben csókolt. Grace megadóan simult a karjába, de Ethan érezte, hogy a teste remeg.

- Szeretlek, Grace - mondta halkan.

A lány szíve a torkában dobogott, a hangja reszketett. A fejük fölött fehér pontokként lassan kigyúltak a csillagok. - Én is szeretlek, Ethan. - Grace behunyta a szemét, és várakozón visszafojtotta a lélegzetét.

- Ideje visszaindulnunk.

Grace szeme kipattant. - Igen. - Halkan kifújta a levegőt. - Igen, igazad van.

Milyen ostoba vagyok, gondolta Grace, miközben a teherautóhoz sétáltak. Egy ilyen megfontolt, körülményes férfi, mint amilyen Ethan, nyilván nem az utcán kéri meg a kezét Princess Anne-ben. Vár vele, amíg visszaérnek, amíg Julie hazamegy, és megbizonyosodnak róla, hogy Aubrey alszik.

Megvárja, míg magukra maradnak az ismerős környezetben. Hát persze, erről van szó. Így hát Ethanre mosolygott, aki beindította az autó motorját.

- Csodálatos volt a vacsora, Ethan.

Világított a hold, éppen úgy, ahogyan Grace elképzelte. Besütött az ablakon Aubrey kiságyára. A kislány szépet álmodik, gondolta Grace. És milyen boldogság lesz reggel arra ébredni, hogy megtették a lépéseket a felé, hogy ők hárman már egy család legyenek.

Aubrey megszerette Ethant, gondolta Grace, miközben megsimogatta a kislány haját. Nem is olyan rég még eltökélt szándéka volt, hogy egyedül neveli fel a gyereket, abban a reményben, hogy képes lesz egymaga pótolni a másik szülőt is. Csakhogy most minden megváltozik. Ethan a gyermeke apja lesz. Szerető, gondoskodó apja, aki vigyáz rá.

Eljön a nap, amikor együtt fektetik le Aubreyt. Amikor együtt állnak az ágya mellett, és hallgatják a szuszogását. Ethannel ez is olyan szép lesz - ez a csendes pillanat a holdsütötte sötét szobában, amikor olyan boldogság a békésen alvó gyermeket nézni.

Nagyon sokat kaphat Ethantől, gondolta Grace. És a férfi is tőle.

Biztos volt benne, hogy Ethan az a fajta férfi, aki a méhében megmozduló életet az első pillanattól fogva szeretni fogja. Együtt érezhetik a boldogságot, és az élet egyéb apró dolgainak boldogságát.

Halkan visszament a nappaliba, ahol Ethan a szúnyoghálós ajtón kifelé bámulva állt. Grace egy pillanatra megrémült. Csak nem indulni készül? Lehetetlen.

Még nem mehet el. Nem mehet el, mielőtt…

- Innál egy kávét? - kérdezte gyorsan, idegesen csengő hangon.

- Kösz, nem kérek. - Ethan megfordult. -Aubreynál minden rendben?

- Igen, alszik.

- Úgy hasonlít rád.

- Tényleg? Főleg, amikor mosolyog. Grace…

Grace ráemelte tekintetét a halvány lámpafényben. Ethan egy pillanatra úgy érezte, mintha megállt volna az idő, mintha ez előtt nem lett volna semmi, és ezután nem lesz semmi. Hárman élhetnének itt együtt, élvezve az ehhez hasonló csendes estéket a kis babaházban. Ilyen lehetne a jövő. Szerette volna azt hinni, hogy ez lesz az élete.

- Szeretnék maradni. Szeretném veled tölteni az éjszakát, ha te is akarod.

- Akarom. Persze, hogy akarom. - Grace úgy érezte, érti, miért. Előbb a szerelmét akarja bizonyítani Ethan. Kinyújtotta a kezét. - Gyere, feküdjünk le, Ethan.

Ethan nagyon gyengéd volt. Lassan vitte fel a lányt a csúcsra, ölelte, amíg a teste megremegett a gyönyörűségtől. Amíg úszott a hullámokon, és sóhajtott. Nézte a testét a holdfényben, ujjaival, szájával körülrajzolta rajta az árnyékokat. Gyönyört keltett benne.

Grace-t elárasztotta a szerelem. Ringatta. Lágyan, ütemesen, mint a tenger hullámai. Megpróbált visszaadni a boldogságból annyit, amennyit csak tudott.

Ethan gyengédsége könnyekre indította. Már tudta, hogy a férfi vágya nem csak nyers és féktelen tud lenni. Ez felvillanyozta. Ez a gyöngéd, érzékeny, adakozó szerelem a szíve mélyéig felforgatta. Csak még mélyebbre zuhant a boldogság feneketlen kútjába.

Amikor a testük egybeforrt, Ethan a szájával fogta fel Grace minden sóhajtását. A lány egyre feljebb, egyre magasabbra siklott a selymes csúcsra, testük együtt reszketett, s együtt siklottak le a mélybe.

Aztán Ethan oldalra csúszott és magához ölelte Grace-t. Simogatta. Grace szeme lecsukódott. Milyen jó ez a lebegés, gondolta. Biztosan most mondja el Ethan a kérését, miközben mindketten lebegnek.

Várt, egyre várt, s közben álomba zuhant.

Tízéves volt, és az utolsó verés nyomán vörös csíkok és horzsolások maradtak a hátán. Az anyja soha nem ütötte meg az arcát. Hamar rájött, hogy partnerei nem szeretik a fekete karikás szemeket, a vérző szájat.

Az öklét sem használta. Egy övet vagy egy hajkefét alkalmasabb eszköznek vélt. Különösen szerette a kerek, erős szőrű keféket. Az első ilyen alkalommal a fiú olyan elmondhatatlan fájdalmat érzett, hogy visszaütött, s akkor a nő szája vérzett. Erre az asszony az öklét használta, s addig ütötte a fiút, amíg eszméletlenül nem terült el.

A fiú tudta, hogy ő a gyengébb. Anyja nagy, erős nő volt. Amikor lerészegedett, még erősebb, még kegyetlenebb lett. A könyörgés semmire sem vezetett, miként a sírás sem, tehát a fiú idővel mindkettővel felhagyott. A verések egyébként sem voltak olyan kibírhatatlanok, mint az a másik fájdalom. Annál semmi sem volt rosszabb.

A nő húsz dollárt kapott érte, amikor először áruba bocsátotta. A fiú onnan tudta, hogy az anyja elmondta, és megígérte, hogy két dollárt kap belőle, ha nem akadékoskodik. Nem is tudta, miről beszél az anyja. Akkor még nem. Akkor tudta meg, amikor magára

maradt a sötét szobában azzal a férfival.

Ám még akkor sem értette igazán. Amikor a nagy, izzadt kezek megragadták, szinte nem is látott a félelemtől, a szégyentől, és velőtrázóan sikoltozott a rémülettől.

Addig sikoltozott, amíg torkán már csak rekedt hörgés tört fel. Ennél nagyobb fájdalmat maga a megerőszakolás aktusa sem okozott.

Aztán a két dollárt is megkapta. Rögtön elégette a rettenetes fürdőszoba mocskos mosdókagylójában, mely a saját hányadékátóí bűzlött, s nézte, mint kunkorodik össze feketén a bankjegy. Ugyanilyen sötét gyűlölet lobogott benne az anyja iránt.

Az apró tükörben tulajdon beesett, karikás szemébe nézve megfogadta magában, hogy ha az anyja még egyszer áruba bocsátja, akkor megöli.

- Ethan. - Grace rémülettől dobogó szívvel feltérdelt, és megrázta a férfi vállát. A bőre hideg volt, mint a jég. A teste merev, mint a kő, de remegett. Grace-nek földrengés, vulkánkitörés jutott hirtelen az eszébe. Ahogyan hevesen reng a föld a kemény sziklaréteg alatt.

Az Ethan torkából feltörő hangokra ébredt. Félálomban csapdába szorult vergődő állatokat látott maga előtt.

A férfi szeme hirtelen felpattant. A sötétben csak a villanás látszott, mégis kifejezéstelennek, ádáznak tűnt. Grace szinte attól tartott, hogy a kitörő indulat őt is összezúzza.

- Álmodtál - mondta határozott hangon, mert tudta, hogy ettől a hangtól felébred, magához tér a férfi. - Nincs semmi baj. Csak álom volt.

Ethan hallotta a tulajdon kapkodó lélegzését. Nem álom volt, gondolta. Az a hideg verítéket okozó visszaemlékezés telepedett rá, melyet évek óta nem tapasztalt. Az eredmény mindazonáltal ugyanaz. Hányingere támadt, a feje lüktetett annak a kisfiúnak a tehetetlen sikoltozásától. A vállára nehezedő kéz súlya alatt megremegett.

- Minden rendben, már jól vagyok.

A hangja rekedt volt, és Grace tudta, hogy nem mond igazat.

- Hozok vizet - ajánlotta fel.

- Nem, maradj. Semmi baj. - Ezen az ugráló gyomron a víz nem segít. - Aludj tovább.

- Ethan, te remegsz.

Majd abbamarad. Képes volt parancsolni a testének. Csak kis idő és némi összpontosítás kell hozzá. Látta Grace tágra meredt szemét, rémült tekintetét. Ethannek nem csak hányingere volt, haragudott is magára, amiért idehozta a lány ágyába azt a rettenetes emléket.

Édes Istenem, hogyan is tudta elhinni, akár egy pillanatra is, hogy minden megváltozik számára? Számukra?

Mosolyt erőltetett az arcára.

- Csak rossz álom volt. Ne haragudj, hogy felébresztettelek.

Grace némi megnyugvással látta, hogy a férfiba lassan visszatér az élet, ismét az, akinek szereti. Megsimogatta a haját.

- Szörnyű lehetett. Én is megrémültem.

- Nem csodálom. De már nem is emlékszem rá. - Újabb hazugság, gondolta Ethan kimerülten. - Gyere, feküdj vissza. Most már minden rendben.

Grace a férfi mellé fészkelődött, és abban a reményben, hogy megnyugtatja, a szívére tette a kezét. Az még mindig eszeveszett gyorsan vert.

- Csukd be a szemed - mormolta, ahogyan Aubreynak szokta. - Csukd be a szemed, és ne gondolj semmire. Ölelj át, Ethan. Álmodj rólam.

Magában nyugalomért esedezve Ethan mindkettőt megtette.

Amikor Grace reggel felébredt, az ágy már üres volt mellette. Megpróbálta meggyőzni önmagát, hogy a kelleténél jobban aggódik. Ethan nyilván csak nem akarta felébreszteni hajnalok hajnalán, ezért nem búcsúzott el.

A nap már felkelt, ő tehát biztosan kinn van már a vízen.

Grace felkelt, felkapta magára a pongyoláját, és a konyhába ment, hogy kávét készítsen, és kihasználja azt a rövid időt, melyet Aubrey ébredése előtt magában tölthet.

Aztán sóhajtva kilépett az apró hátsó verandára.

Tudta, hogy az aggodalmat nem az okozta benne, hogy felébredvén nem találta Ethant maga mellett. Olyan biztos volt benne, annyira remélte, hogy megkéri a kezét. Minden jel arra mutatott, a hely és az idő tökéletesnek látszott. Ám a szavak nem hangzottak el.

Pedig ő milyen szépen megírta a forgatókönyvet, csak éppen Ethan nem tartotta hozzá magát. Ma reggel kellett volna elkezdődnie közös életük újabb szakaszának. Milyen szépen elképzelte, hogy átfut Julie-hoz, hogy megossza vele a boldogságot, aztán felhívja Annát, hogy tanácsot kérjen tőle az esküvővel kapcsolatban.

Aztán elmondja a hírt az anyjának.

Megmagyarázza az új helyzetet Aubreynak.

Ehelyett itt ez a néma, magányos reggel.

A gyönyörű éjszaka után, figyelmeztette önmagát. A csodálatos éjszaka után. Igazán nem helyénvaló, hogy panaszkodik. Haragudott önmagára. Aztán bement a konyhába, és kitöltött egy bögre friss kávét.

Végre megkönnyebbülten kuncogni kezdett. Voltaképpen mit várt? Hiszen ismeri Ethan Quinnt. Azt a férfit, aki - saját bevallása szerint is - tíz évet várt az első csókra. Az ő tempóját figyelembe véve, újabb tízet kell várni, mire eljut a házasság gondolatához.

Az első csóktól csakis azért jutottak oda, ahol most tartanak, mert ő, Grace… nos, igen, vallotta be önmagának, rátukmálta magát Ethanre. Egyszerűen ez történt. És még ehhez sem lett volna mersze, ha Anna nem adta volna meg a bátorító lökést.

Virágok, gondolta Grace, és megfordult, hogy lássa a csokrot. Gyertyafényes vacsora, séta a holdfényben, és hosszú, édes szeretkezés. Igen, Ethan udvarol - és valószínűleg megvárja, míg Grace beleőrül a várakozásba.

De hát Ethan ilyen, emlékeztette önmagát Grace, és ő ráadásul ezt a tulajdonságát is szereti.

Kortyolt a kávéból, majd beleharapott az ajkába.

Miért kell Ethannek megtennie a lépést? Miért ne lendíthetné ő, Grace előbbre a dolgokat? Julie is arról beszélt, hogy a férfiak szeretik, ha egy nő kezdeményez. És vajon nem örült-e Ethan annak, amikor ő végül vette a bátorságot, és megkérte, hogy szeresse?

Miért ne udvarolhatna most ő egy kicsit? Ő ráadásul nagyobb léptekkel haladna. Az ég a tanú rá, hogy mindig mindent elvégez, amit eltervez.

Csak bátorság kell hozzá. Grace kifújta a levegőt. Össze fogja szedni magát, csak szüksége van még egy kis időre.

A hőség már-már elviselhetetlen volt, a pára sűrűvé vált, amit Cam kedélyesen „gyilkos nyirkosságnak” nevezett. Lenn dolgozott a fedélzet alatt, a kabinon végezte az utolsó simításokat, amíg a pára fel nem kergette a mélyből, hogy igyon valamit, és megszellőztesse a testét.

Ethan, noha egyetlen szóval sem panaszkodott a körülményekre, Camhez hasonlóan derékig meztelen volt. Patakokban folyt a hátán a veríték, miközben a fénymázat vitte fel.

- Legalább egy hét kell, hogy megszáradjon, olyan nagy a páratartalom.

- Egy jó kis vihar könnyítene a helyzeten.

- Hát akkor azt kívánom, bárcsak jönne. - Cam felkapta a korsót, és szinte öntötte a szájába a vizet.

- Az ilyen nyomott idő idegessé teszi az embert.

- Nem vagyok ideges, melegem van. Hol a srác?

- Elküldtem jégért.

- Jó ötlet. A legszívesebben jégágyba feküdnék. Odalent nincs egy lélegzetnyi levegő.

Ethan bólintott. Ebben az időben a mázazás sem könnyű munka, de a fedélzet alatt, a kis fülkében, ahová még a ventilátor szele sem ér el, maga lehet a pokol. - Nem akarsz pihenni egy kicsit?

- Nem, folytatom ezt az istenverte munkát.

Ethan megvonta verítékes vállát.

- Ahogy akarod.

Cam összeszorította a fogát, aztán sziszegett egy hosszút.

- Jó, igazad van, ideges vagyok. A hőségben felforr az agyam, és egyre az jár a fejemben, hogy megkapta-e Anna levelét az a kóbormacska.

- Már biztosan. Csütörtökön adtuk postára az ünnep előtt, s most már péntek van.

- Tudom, milyen nap van, Ethan. - Cam türelmetlen mozdulattal megtörölte az arcát, és homlokát ráncolva a fivérére nézett. - Téged cseppet sem izgat ez a dolog?

- Mit számít, hogy izgat-e vagy sem? Úgyis azt teszi, amit akar. - Mindenre elszánt pillantással felnézett Camre. - De akkor elintézzük.

Cam hosszú léptekkel elindult a fedélzeten, szippantott a ventillátor felkavarta levegőből, aztán visszasétált.

- Sosem értettem, hogyan tudsz ilyen elképesztően nyugodt maradni, amikor ránk szabadul a pokol.

- Gyakorlás dolga - mormolta Ethan, és rendületlenül kente a mázat.

Cam megmozgatta merev vállát, ujjaival a combján a dobolt. Valami másra kell gyorsan terelnie a gondolatait, különben megbolondul.

- Hogy sikerült a bomba randi?

- Elég jól.

- Jézusom, Ethan, hozzam a harapófogót?

Ethan szája sarka mosolyra görbült.

- Jót vacsoráztunk. Olyan Pouilly Fuisse-t ittunk, amiért Phil úgy odavan. Nem rossz, bár nem értem ezt a rajongó lelkesedést.

- Na és lefeküdtetek?

Ethan ismét felpillantott, meglátta Cam széles vigyorát, és úgy döntött, hogy ugyanebben a szellemben válaszol.

- Le. És ti?

Cam a fejét hátravetve felnevetett.

- Tény, mi tény, ennél jobb dolog nemigen történt még az életedben. Nem csak a szexre gondolok, ámbár az utóbbi időben érezhető rajtad a jótékony hatása. Grace úgy illik hozzád, hogy jobban már nem is lehetne.

Ethan keze megállt, megvakarta a hasát, ahol az izzadságcseppek csiklandozták. - Miért mondod?

- Mert erős, mint egy szikla, szép, mint egy kép, türelmes, mint Jób, és elég vidáman veszi az életet ahhoz, hogy rád is ragadjon belóle valami. Remélem, hamarosan újabb esküvőre díszíthetjük az udvart.

Ethan ujjai megmerevedtek az ecset nyelén.

- Nem veszem el, Cam.

Cam összehúzta a szemét, de nemcsak attól, amit Ethan mondott, hanem attól is, ahogyan mondta. Halk kétségbeeséssel.

- Lehet, hogy mindent rosszul láttam eddig? - kérdezte Cam lassan. - Azt hittem a viselkedésedből, hogy komolyan gondolod a dolgot.

- Nagyon is komolyan veszem Grace-t. Meg még sok mindent. - Belemártotta az ecsetet a dobozba, s várta, hogy lecsöpögjön róla a sűrű festék. - Nem gondolok házasságra.

Máskor Cam itt abbahagyná egy ilyen téma tárgyalását. Megvonná a vállát, és arrébb sétálna. Te tudod, öcsikém. Csakhogy nagyon is jól ismerte Ethant, túlságosan régóta szerette ahhoz, hogy csak úgy odébb sétáljon. Leguggolt a korlát mellé, hogy az öccse szemébe nézhessen.

- Én sem gondoltam rá azelőtt - mondta halkan. Halálra rémültem tőle. De ha belép az életedbe a nő, a nő, akkor már attól rémülsz halálra, hogy elmegy.

- Tudom, mit teszek.

A makacs pillantás nem tántorította el Camet. Mindig úgy képzeled. Remélem, ezúttal igazad van. Őszintén remélem, hogy nem az a kísértetarcú kis krapek beszél belőled, akit anya és apa egy napon hazahozott. Aki éjszakánként sikoltozva riadt fel.

- Hagyd ezt, Cam.

- Te is hagyd. Anya és apa ennél azért többet ért el.

- Ennek semmi köze hozzájuk.

- Mindennek van köze hozzájuk. Idefigyelj… - Cam halk sóhajtással elhallgatott, mert Seth rohant feléjük.

- Hé, ez a szar már olvad is.

Cam felegyenesedett, és a homlokát inkább megszokásból, nem indulatból, összeráncolta.

- Hányszor kértelek, hogy találj más szót a szar helyett?

- Te is szoktad mondani - mutatott rá a gyerek, és megemelte a jéggel teli zacskót.

- Az nem számít.

Seth, ismerve a szokásokat, a hűtőládába öntötte a jégkockákat.

- És miért?

- Mert Anna szétrúgja a hátsómat, ha nem hagyod abba. És ha ő szétrúgja az enyémet, barátocskám, te sem úszód meg szárazon.

- Juj, de megijedtem.

- Jól is teszed.

És így csipkedték tovább egymást, Ethan pedig folytatta a máz felkenését. Oda sem hallgatott rájuk, minden figyelmét a munkára összpontosította, hogy megfeledkezhessen boldogtalanságáról.

Tizenhetedik fejezet

Minden csodálatos lesz. Nyilvánvalóan helyesen cselekszik, gondolta Grace, és azt kérdezte önmagától, hogy vajon ez eddig miért nem jutott eszébe. Vitorlázás a nyugodt tengeren napnyugtakor, amikor a nyugati ég rózsaszínben és aranyban játszik, tökéletes háttér lesz. Az öböl az életükhöz tartozik, azzal együtt, amit adott, és amit elvett.

Tudta, hogy ez nem egyszerűen az a hely, ahol Ethan dolgozik. Olyan hely ez, melyet szeret.

Könnyű volt mindent megszervezni. Csak kérnie kellett. Ethan előbb csodálkozott, de aztán elmosolyodott.

- El is felejtettem, hogy szeretsz vitorlázni - mondta.

Grace-nek jólesett hallani, hogy Ethan magától értetődőnek vette, hogy Aubrey is velük tart, de lesz alkalom máskor is, gondolta. Egy egész élet, mindhármuk számára. Ez a langyos, szellőtől üde este azonban most csakis a kettőjüké.

Halkan felnevetett, amikor elképzelte, hogyan reagál majd Ethan, ha megkéri, hogy házasodjanak össze. Tisztán látta maga előtt, hogy hogyan egyenesedik fel a férfi, hogy néz rá meglepetten a csodálatos kék szemével. Ő mosolyogni fog, és kinyújtja felé a két kezét, miközben a vitorlás lágyan siklik a szélben a sötét vízen.

Nagyon szeretlek, Ethan. Mindig szerettelek és szeretni foglak. Feleségül veszel? Szeretném, ha egy család lennénk. Veled akarom leélni az életemet. Gyerekeket akarok neked szülni. Boldoggá akarlak tenni. Nem vártunk éppen eleget?

Tudta, hogy erre a férfi elmosolyodik majd. Lassan, elgondolkodva, ahogyan szokott. Talán mond majd valamit arról, hogy ő is erre készült. Ő is ezt akarta kérdezni.

Nevetnek majd, átölelik egymást, miközben a nap vörösbe vált a látóhatár fölött. És akkor valóban elkezdődhet közös életük.

- Merre jársz, Grace?

Grace Ethanre pillantott, aki a kormánykeréknél állt.

- Álmodozom - mondta kuncogva. - Napnyugtakor a legjobb álmodozni. Ilyenkor minden olyan békés.

Felállt, és a férfi karjába simult. - Úgy örülök, hogy van egy kis időd, és kijöttél velem.

- Még ebben a hónapban befejezzük a hajót. - Ethan végigsimította arcával Grace haját. - Pár héttel a kitűzött idő előtt.

- Mindannyian sokat dolgoztatok.

- Érdemes volt. Ma itt járt a tulajdonos.

- Igen? - Ez is hozzátartozik, gondolta Grace. Ez a könnyed beszélgetés a mindennapokról. - És mit mondott?

- Be nem állt a szája, többnyire nem is lehetett követni. Arról beszélt, amit a hajós magazinokban olvasott, és annyi kérdés tett fel, hogy zúgott a fejünk.

- De meg volt elégedve?

- Úgy láttam, elégedett volt, mivel egész délután úgy vigyorgott, mint egy gyerek karácsonykor. Miután elment, Cam fogadni akart velem, hogy a fickó már első útján zátonyra fut az öbölben.

- Fogadtál vele?

- Dehogy. Úgyis ez történik. De hát nem is lehet úgy körbevitorlázni az öblöt, hogy az ember legalább egyszer zátonyra ne futna.

Ethanre ez biztosan nem igaz, mosolygott magában Grace, és a férfi kormánykereket markoló erős, gyakorlott kezére nézett. Biztonságosan hajózik.

- Még emlékszem, amikor a családod ezt a hajót építette - mondta Grace, és a keze a kerékre siklott. - Éppen a parton segédkeztem, amikor kifutottatok. Quinn professzor állt a kormánykeréknél, te pedig a köteleknél dolgoztál. Intettél felém. - Kedves mosollyal felfelé fordította az arcát. - Majd kibújtam a bőrömből, hogy észrevettél.

- Mindig észrevettelek.

Grace felágaskodott, és megcsókolta Ethan állát. De nagyon vigyáztál, nehogy én is észrevegyem, hogy észrevettél. - Gyengéden megharapta a férfi állát. Egészen az utóbbi időkig. Igen - sóhajtotta Grace jókedvűen, és Ethan vállára hajtotta a fejét. - Szeretem észrevenni, hogy észreveszel.

Az öböl vizén egyéb hajók és csónakok is tartózkodtak, de Ethan ügyesen kikerülte a szép nyári estén vidáman cikázó motorcsónakokat. Az egyik szkiff tatja körül sirályhad örvénylett visongva, mert egy kislány kenyérdarabokat dobált a vízbe. Messzire hallatszott a madarak kiáltozásába vegyülő kacagása.

A szellő felerősödött, dagasztotta a vitorlákat, és elsöpörte a nap hevét. A nyugati égen sikló felhők széle lassan rózsaszínre váltott.

Mindjárt itt az idő.

Milyen furcsa, gondolta Grace, hogy egyáltalán nem ideges. Kicsit talán kába, túlságosan könnyű a feje, de olyan szabad a szíve. A sokáig eltemetett remény aranyfényben ragyog, ha szabadon szárnyalhat.

Vajon bekormányozza-e Ethan a hajót az egyik keskeny csatornába, tűnődött Grace, ahol már sötétek az árnyékok, és a víz dohányszínű. Bevitorlázhatnának a bóják mellett egy csendes helyre, ahol csak a sirályok nyújtanák a társaságot.

Ethan olyan nyugodt volt Grace-szel az oldalán, hogy egészen a szélre bízta a hajót. Korrigálni kellene imitt-amott, gondolta. Ha ezt elmulasztja, a vitorlák hamarosan elernyednek. De nem akarta elengedni a lányt még nem.

Grace-nek citromillata volt, a haja lágyan simult Ethan arcához. Így élhetnének, gondolta Ethan. Ilyen nyugodt perceik volnának, esténként vitorlázhatnának. Egymás mellet állnának. A kis álmokból nagyokat szőnének.

- Milyen jól szórakozik - mormolta Grace.

- Hmm?

- Az a kislány, aki a sirályokat eteti. - Fejével a szkiff felé biccentett, és elmosolyodott a gondolatra, hogy néhány év múlva talán Aubrey is így nevet, és hívja a sirályokat Ethan hajóján állva. - Ohó, de már ott van az öccse, ő is ki akarja venni a részét a játékból. - Grace nevetett a vidám jelenet láttán. - Milyen helyesek így együtt - mondta halkan, és figyelte, ahogy a két gyerek versengve dobálja a kenyérgalacsinokat a mohó csőrök felé. - Együtt játszhatnak. Az egykék gyakran magányosak.

Ethan egy pillanatra behunyta a szemét, mivel úgy érezte, darabokra törnek az álmai. Grace több gyereket akar. Megérdemli, hogy gyerekei legyenek. Az élet nem gondtalan vitorlázásokból áll.

- Meg kell igazítanom a vitorlákat - szólalt meg. - Átveszed a kormányt?

- Majd én megigazítom őket - mosolygott Grace, és átbújt Ethan karja alatt, hogy a hajó baloldalára kerüljön. - Nem felejtettem el, hogyan kell a kötéllel bánni, kapitány.

Nem, gondolta Ethan, nem felejtette el. Grace ért a vitorlázáshoz, otthonosan mozog a fedélzeten, mintha a saját konyhájában volna. Ugyanolyan ügyesen bánt a vitorlakötélzettel, mint a zsúfolt sörözőben a poharakkal.

- Kevés dolog van, amihez nem értesz, Grace.

- Tessék? - nézett fel rá, és nevetette el magát a lány. - Nem nehéz a széllel bánni, ha így nő fel az ember.

- Született tengerész vagy - mondta Ethan. - Csodálatos anya, remek szakács. Értesz hozzá, hogyan járj a körülötted élők kedvében.

Grace ereiben vadul lüktetni kezdett a vér. Most kéri meg vajon Ethan, még mielőtt ő rászánná magát?

- Ez mind olyasmi, amit szeretek csinálni - nézett a férfi szemébe. - Elégedett vagyok azzal, hogy St. Chrisben élhetek. Te is így vagy ezzel, Ethan, mert téged is kielégít az itteni élet.

- Szükségem van erre a helyre - mondta Ethan halkan. - Ez mentett meg - tette hozzá, de elfordult, hogy Grace ne hallja a szavait.

Grace várt, arra számított, hogy Ethan folytatja, most kéri meg. Aztán megrázta a fejét, és átvágott a fedélzeten.

A nap lassan lebukott, egyre közelebb ereszkedett a parthoz. A víz nyugodt volt, apró hullámok mosták a hajó testét. A vitorlák fehéren dagadtak.

Most, gondolta Grace megdobbanó szívvel, most érkezett el a pillanat.

- Ethan, nagyon szeretlek.

Ethan magához vonta Grace-t.

- Én is szeretlek, Grace.

- Mindig szerettelek és szeretni foglak.

A férfi ránézett, Grace látta, mint sötétül el a szeme. Kezével megérintette Ethan arcát, és mélyet sóhajtott.

- Feleségül veszel? - kérdezte. Látta a meglepetést, amire számított, de nem érezte, hogy Ethan kihúzta volna magát. - Szeretném, ha egy család volnánk - mondta tovább sietve. - Veled akarom leélni az életemet. Gyerekeket akarok neked szülni. Boldoggá akarlak tenni. Nem vártunk már éppen eleget?

Elhallgatott, várt, de nem következett a lassú széles mosoly, nem jelent meg boldogság a kék szemekben. Ethan csak nézett, s tekintetét Grace rémültnek látta. A gyomra összeszorult a páni félelemtől.

- Te talán másképpen tervezted, Ethan, és meglepődsz, hogy én kérlek meg. De azt szeretném, ha együtt élnénk, igazából.

Miért nem mond már valamit? - sikoltott egy hang a lány fejében. Bármit. Miért néz így, mintha pofont kapott volna?

- Nincs szükségem az udvarlásra - fakadt ki Grace, és meg sem próbált a türelmetlenségtől elvékonyodó hangján uralkodni. - Nem mintha nem szeretnék virágokat kapni, gyertyafénynél vacsorázni, a legjobban mégis azt szeretném, ha velem lennél. A feleséged akarok lenni.

Ethan elfordult, mert félt a döbbent, rémült szempárba nézni. Úgy markolta a kormánykereket, hogy az ujjpercei elfehéredtek.

- Vissza kell fordulnunk.

- Tessék? - kapta fel a fejét Grace, s a férfi arcát, az állkapcsán ugráló izmot nézte. A szíve még mindig hevesen dobogott, de már nem a várakozástól. Hanem a félelemtől. - Nincs más mondanivalód, csak az, hogy vissza kell fordulnunk?

- Nem. Mást is szeretnék mondani neked, Grace felelte Ethan fegyelmezett hangon, pedig a szíve vadul dobolt. - Azért kell visszamennünk, hogy elmondhassam.

Grace a legszívesebben kiabált volna, hogy most akarja hallani, de csak bólintott.

- Rendben, Ethan. Forduljunk vissza.

A nap már lement, amikor kikötöttek. Tücskök és madarak esti kórusa harsogott. Az égen csillagok fénye sziporkázott a fátyolfelhők mögött, a hamarosan megtelő hold ezüstösen fénylett.

A levegő gyorsan lehűlt, de Grace jól tudta, hogy nem ezért fázik. Márpedig nagyon fázott.

Ethan maga erősítette meg a köteleket. Nem szólt egy szót sem. Azóta, hogy visszafordultak, egyetlen szót sem szólt. A csónakban hátraült, Grace-szel szemközt. A hold alacsonyan járt, épp csak a fák teteje fölött, de a csillagok fényénél a lány jól látta Ethan arcát.

Örömnek nyoma sem volt rajta.

- Nem vehetlek el feleségül, Grace - mondta a férfi minden szót megfontolva, tudván, hogy megbántja a lányt. - Bocsáss meg. Nem adhatom meg neked, amit kérsz.

Grace egyik keze erősen markolta a másikat. Nem tudta eldönteni, mit tegyen velük, ökölbe szorítsa-e őket, vagy ernyedten, remegve leengedje maga mellé, mint egy öregasszony.

- Szóval hazudtál, amikor azt mondtad, hogy szeretsz?

Talán jobb volna ezt mondani, gondolta Ethan, de megrázta a fejét. Ez csak gyáva kibúvó volna. Grace megérdemli, hogy megtudja az igazat. A teljes igazságot.

- Nem hazudtam. Szeretlek.

A szerelemnek vannak fokozatai. Grace nem volt olyan ostoba, hogy ezt ne tudta volna.

- De nem annyira, hogy feleségül is vegyél.

- Egyetlen nőt sem tudnék jobban szeretni, mint téged. De én…

Grace felemelte az egyik kezét. Valami eszébe jutott. Ha arról van szó, amire gondol, akkor valószínűleg nem tudna Ethannek megbocsátani.

- Aubrey az oka? Az a baj, hogy ő valaki másnak a gyereke?

Ethan, rá egyáltalán nem jellemző módon, gyorsan a kezébe fogta Grace kezét, és olyan erősen megszorította, hogy szinte csont ért a csonthoz.

- Szeretem őt, Grace. Büszke lennék, ha az apjának tekintene. Ezt tudnod kell.

- Semmit sem kell tudnom. Azt mondod, szeretsz, és őt is szereted, de nem akarsz bennünket. Megbántottál, Ethan.

- Bocsáss meg. Bocsáss meg. - Ethan kiejtette a kezéből Grace kezét, mintha megégette volna a tenyerét. - Tudom, hogy fájdalmat okozok. Tudtam, hogy ez lesz. Nem lett volna szabad hagynom, hogy idáig jussanak a dolgok.

- Mégis hagytad - mondta Grace fakó hangon. Tudnod kellett, mit érzek, hogy arra számítok, te is viszonzod ezeket az érzéseket.

- Igen, tudtam. Őszintén kellett volna veled beszélnem. Nincs semmi mentségem. - Csak az, hogy szükségem volt rád. Szükségem van rád, Grace. - A házasság nem nekem való.

- Ó, ne beszélj úgy velem, Ethan, mintha ostoba liba volnék - sóhajtott Grace, de elkeseredésében még haragot sem érzett. - A hozzánk hasonló embereknek nincsenek kalandjaik, nincsenek viszonyaik. A magunkfajták összeházasodnak, és gyerekeket nevelnek. Egyszerű emberek vagyunk, amin persze egyesek jól mulathatnak, mégis ilyenek vagyunk.

Ethan a saját kezét bámulta. Grace-nek természetesen igaza van. Azaz igaza lett volna. Csakhogy sejtelme sincs arról, hogy ő, Ethan egyáltalán nem egyszerű ember.

- Nem rólad van szó, Grace.

- Nem? - Grace megalázottnak, sértettnek érezte magát. Úgy képzelte, Jack Casey is valami ilyesmit mondott volna, ha vette volna a fáradtságot, hogy bármit is mondjon, mielótt eltűnt az életéből. - Ha nem rólam van szó, akkor kiről? Csak én vagyok itt.

- Az én hibám. Nem lehet családom, mégpedig a múltam miatt. Amiatt, ahonnan jövök.

- Ahonnan jössz? Hiszen St. Christopherbe való vagy, a keleti partvidék déli részén élsz. Raymond és Stella jelenti a múltadat.

- Nem. - Ethan felnézett a lányra. - D. C. és Baltimore bűzös külvárosaiból származom, és más egyéb, ki tudja hány helyről. A múltamat egy kurva jelenti, aki eladta magát és engem egy üveg italért, egy belövésért. Fogalmad sincs róla, honnan jövök én. Vagy hogy milyen volt a múltam.

- Tudom, hogy szörnyű helyeken jártál, Ethan. - A lány hangja már nyugodt volt és halk, mert igyekezett valamiképpen enyhíteni a férfi szemében izzó rettenetes fájdalmat. -Tudom, hogy az anyád, a szülőanyád… prostituált volt.

- Kurva volt - javította ki Ethan. - A prostituált túlságosan tiszta szó rá.

- Rendben - bólintott Grace lassan, mert látta, hogy a fájdalom egyre mélyül. És a harag is, mely ugyanolyan rettenetes volt. - Olyasmin mentél keresztül, mielőtt idekerültél, amit egy gyereknek soha nem volna szabad megélnie. De Quinnéktől reményt kaptál, szeretetet és otthont. Az övék lettél. Ethan Quinn lettél.

- Ez nem változtat a születésen.

- Nem értem, mire gondolsz.

- Honnan az ördögből tudnád? - csattantak Ethan szavai, mint az éles lőszerek. Honnan is tudná? - gondolta dühösen. Grace a szüleivel nőtt fel, s még az ő szüleiket is ismerte, így soha, egyetlen egyszer sem kellett megkérdeznie, hogy mit örökítettek át rá, mit kapott tőlük.

De megtudja, még mielőtt befejezi a mondandóját, meg fogja tudni. És azzal vége is lesz mindennek.

- Nagy termetű nő volt. Tőle örököltem a kezemet. A lábamat, hosszú karjaimat.

Ránézett azokra a hosszú karokra, a kezekre, melyek most ökölbe szorultak anélkül, hogy akarta volna.

- A többit, nem tudom, honnan örököltem, mivel anyámnak sejtelme sem volt róla, ki az apám, mint ahogy persze nekem sem. Nyilván csak egy fuvar volt, holmi ismeretlen, aki hajlandó volt vele elmenni. Engem csak azért tartott meg, mert addigra három abortuszon esett át, és félt kockáztatni. Legalábbis nekem ezt mondta.

- Kegyetlenség volt tőle.

- Jézusom. - Ethan képtelen volt tovább ülni, kiugrott a mólóra, hogy fel-alá járkálhasson.

Grace is kilépett. Ethannek igaza van, gondolta. Semmit sem tud erről az emberről, aki gyors, imbolygó léptekkel járkál, ökölbe szorított kézzel, hogy azonnal lecsaphasson, ha valami az útjába kerül.

Grace tehát nem ment a közelébe.

- Szörnyeteg volt. Istenverte szörnyeteg. Valahányszor csak okot talált rá, össze-vissza vert, amíg el nem vesztettem az eszméletemet.

- Ó, Ethan - sóhajtott Grace, s mivel más nem jutott eszébe, a férfi felé nyújtotta a kezét.

- Ne érj most hozzám. - Ethan nem tudta, mire ragadtatná magát, ha a lány mégis megérintené. És ettől a gondolattól megrémült. - Ne érj most hozzám - ismételte.

A két kinyújtott kéz lehanyatlott, Grace a könnyeivel küszködött.

- Egy ízben még a kórházba is be kellett vinnie folytatta Ethan. - Nyilván attól félt, hogy a szeme láttára halok meg. Akkor költöztünk D.C.-ből Baltimore-ba. Az orvos túl sok kérdést tett fel arról, hogyan eshettem le úgy a lépcsőről, hogy agyrázkódást kaptam, és eltört néhány bordám. Sokszor elgondolkodtam azon, hogy az anyám vajon miért nem hagyott magamra. Az is igaz persze, hogy kapott utánam valamennyi gyereknevelési segélyt, meg aztán én voltam az élő bokszzsákja. Gondolom, ezért. Amíg nyolcéves nem lettem.

Abbahagyta a járkálást, és megállt Grace-szel szemben. Olyan mérhetetlen harag lobogott benne, hogy szinte átsütött a pórusain. A torka elszorult a keserűségtől.

- Akkor döntött úgy, hogy ideje megkeresnem az ellátásomhoz szükséges pénzt. Éppen eléggé ismerte az életet ahhoz, hogy tudja, hol keresse azokat a férfiakat, akik nem a nők iránt érdeklődnek. Akik gyerekekkel szerettek játszadozni.

Grace meg sem tudott szólalni, pedig a torkára szorította a kezét, hátha ki tud préselni néhány szót. Csak állt a hold fényében halott sápadtan, hatalmasra nyílt, rémült szemmel.

- Az ember először küzd. Harcol, mintha az élete függne tőle, s közben el sem akarja hinni, hogy a dolog valóban megtörténhet. Egyszerűen nem hiszi el. Hiába tudja nyomorúságos élete tapasztalataiból, hogy mi a szex. Nem akarja elhinni. Mindaddig, amíg meg nem történik. Amikor képtelen megakadályozni, hogy bekövetkezzen.

- Ó, Ethan. Jaj, Istenem, Istenem. - Grace sírva fakadt, siratta Ethant, a kisfiút, a világot, ahol ilyesmi megeshet.

- Húsz dollárt kapott, ebből kettőt nekem adott. És ezzel engem is ringyóvá tett.

- Nem - zokogta Grace tehetetlenül. - Nem.

- Elégettem a pénzt, de ettől nem változott meg semmi. Ezután volt néhány hét kihagyás, és újra eladott. Az ember másodszor is küzd. Talán még jobban, mint az első alkalommal, mert most már tudja, most már elhiszi, hogy megtörténhet. És verekszik és küszködik folyton, ki akar kerülni a lidércnyomásból, míg egyszer csak feladja. Elveszi a pénzt, és eldugja, mert arra gondol, hogy összegyűjti. És akkor végez a nővel, aki gátlástalanul áruba bocsátja, és elmenekül. A jó ég tudja, mit szeretne jobban, megölni őt vagy elmenekülni.

Grace behunyta szemét.

- Megtetted?

A hangja rekedt volt, amiből Ethan viszolygást hallott ki, s nem a haragot, ami valójában sütött belőle. Grace érte haragudott, és teljes szívéből remélte, hogy a fiú végül megtette. Ó, ugye megtette?

- Nem. Egy idő után az ember hozzászokik. Ilyen egyszerű. Sem több, sem kevesebb. Így él.

Ethan a ház felé fordult, melynek ablakaiban már fények gyúltak. Ahonnan zenét, Cam gitárjának kellemes hangjait sodorta feléjük a szellő.

- Így ment tizenkét éves koromig, amikor az egyik pasas, akinek eladott, megkergült. Jól megvert, persze ez nem volt újdonság. Aztán valami miatt felkapta a vizet, és az anyámra támadt. Akkora felfordulást csaptak, hogy néhány szomszéd, akiknek elegük lett a lármából, bedörömbölt az ajtón.

- A pasas már anyám torkát szorongatta - emlékezett Ethan. - Én a padlón feküdtem, onnan lentről láttam, hogy kiguvadnak anyám szemei, és arra gondoltam, hogy most végre megtörténik. Ez az alak megteszi helyettem. Akkor anyám megragadott egy kést, és a pasasba szúrta. A hátába. Éppen akkor, amikor a szomszédok betörték az ajtót. Mindenki kiabált, sikoltozott.

Anyám kihúzta a fickó zsebéből a tárcáját, miközben az véresen hevert a padlón. És elfutott. Még csak rám sem nézett.

Ethan vállat vont, megfordult.

- Valaki hívta a zsarukat, és engem bevittek a kórházba. Nem emlékszem tisztán, de ott tértem magamhoz. Orvosok, zsaruk, szociális gondozók váltották egymást - mondta Ethan halkan. - Kérdezgettek, jegyzeteltek. Gondolom, megpróbálták őt előkeríteni, de nem találtak rá.

Elhallgatott. Csak a víz csobogása hallatszott, meg bogárzümmögés, gitárhang. Grace nem szólt semmit, mert érezte, hogy nincs még vége. Még nem értek a végére.

- Stella Quinn valami orvosi konferencián tartózkodott Baltimore-ban, és részt vett a viziten a kórházban. Megállt az ágyam mellett. Azt hiszem, megnézte a kórlapomat. Már nem emlékszem. Csak arra emlékszem, hogy ott volt, az ágy támlájára tette a kezét, és lenézett rám. Kedvesen nézett, nem ellágyultan, de kedvesen. Beszélt hozzám. Nem is figyeltem arra, amit mond, csak a hangját hallgattam. Aztán többször visszajött. Néha Ray is vele volt. Egy napon azt mondta, hogy ha akarok, hazamehetek velük.

Ethan ismét elhallgatott, de most már végleg. Grace csak arra tudott gondolni, hogy ez volt végre a kezdet pillanata, amikor Quinnék otthont ajánlottak a fiúnak.

- Ethan, megszakad érted a szívem. Most már tudom, hogy az évek során nem csodáltam, nem szerettem eléggé Quinnéket. Megmentettek téged.

- Megmentettek - helyeselt Ethan. - És miután úgy döntöttem, hogy élni akarok, mindent megtettem azért, hogy megbecsüljem a lehetőséget és őket.

- Te vagy a legbecsületesebb ember, akit ismerek Grace odament a férfihoz, átölelte, és szorosan tartotta a karjában annak ellenére, hogy nem kapott viszonzást. - Hadd segítsek - kérte halkan. - Hadd éljek veled, Ethan. - Felfelé fordította az arcát, és megcsókolta a féri száját. - Hadd szeresselek.

Ethan megtörten összerázkódott. Hevesen átölelte Grace-t. És visszaadta a csókot. Egymásba kapaszkodva ringatóztak, mintha háborgó tengeren hánykolódnának.

- Nem tehetem, Grace. Nem tehetem meg veled.

- Hozzám tartozol - válaszolta a lány és még szorosabbra fonta az ölelését, amikor érezte, hogy Ethan el akar húzódni. - Amit elmondtál, nem változtatja meg az érzéseimet. Semmi sem tudná megváltoztatni. Csak még jobban szeretlek.

- Figyelj rám. - Ethan határozott mozdulattal megmarkolta Grace vállát, és eltolta magától a lányt. - Tőlem nem kaphatod meg azt, amire szükséged van, amire vágysz, amit megérdemelnél. Házasságot, gyerekeket, családot.

- Én nem…

- Ne mondd, hogy nem akarod mindezt. Tudom, hogy igen.

Grace mélyet lélegzett, majd lassan kifújta a levegőt.

- Veled akarom mindezt. Veled akarok élni.

- Nem vehetlek feleségül, nem lehetnek gyerekeink. Megfogadtam magamban, hogy soha nem vállalom annak a kockázatát, hogy gyerekekre örökítsek bármit is abból, ami belőle bennem van.

- Nincs benned semmi belőle.

- De igen. - Ethan szorítása némiképp enyhült. - Te is láthattad akkor, az erdőben, amikor úgy estem neked a fánál, mint egy állat. Láttad, amikor ordítoztam veled, hogy hagyd abba a munkát a sörözőben. És magam is éppen elégszer tapasztalom, ha valaki keresztezi az utamat. Hogy uralkodom magamon, még nem jelenti azt, hogy eltűnt belőlem. Nem tehetek neked fogadalmat, nem lehetnek közös gyerekeink. Jobban szeretlek annál, semhogy elhitessem veled, hogy valaha is képes leszek erre.

- Az a nő nem csak a testedet bántotta - mondta Grace halkan. -A szívedet törte össze. Segíthetnék begyógyítani a sebeket.

Ethan gyengéden megrázta a lányt.

- Nem figyeltél. Nem hallottad meg, amit mondtam. Megértem, ha képtelen vagy elfogadni azt az életet, amit kínálok. Nem hibáztatlak, ha visszalépsz, és valaki mással próbálod megvalósítani, amit szeretnél. De a legjobb volna, ha hagynád, hogy elváljak tőled. És ezt meg is teszem.

- Elválsz tőlem?

- Szeretném, ha hazamennél. - Ethan elengedte Grace vállát, és hátralépett. Úgy érezte, végtelen, fekete mélységbe zuhan. - Ha végiggondolod mindezt, az én szememmel fogod látni. És akkor eldöntheted, hogy akarod-e ugyanígy folytatni, ahogy eddig volt, vagy azt szeretnéd, hogy hagyjalak magadra.

- Azt akarom…

- Nem - szakította félbe Ethan. - Most nem tudod, mit akarsz. Időre van szükséged, és nekem is. Most jobb volna, ha elmennél. Ne maradj itt, Grace.

- Nem akarod, hogy itt maradjak? - kérdezte Grace, kezét a halántékához szorítva.

- Most nem. - Ethan összeszorította a fogát, amikor látta a lány szemében, hogy megbántódott. Neki is jobb így, mondta magában. - Menj haza, és hagyj egy időre magamra.

Grace hátralépett egyet, majd még egyet. Aztán megfordult és futásnak eredt. Megkerülte a házat. Nem akarta, hogy bárki is lássa az arcán leomló könnyeket és a szívét marcangoló keserű fájdalmat. Csak arra tudott gondolni, hogy Ethan elutasította. Nem hagyja, hogy az legyen számára, akire szüksége van.

- Hé, szia, Grace! - Seth azon nyomban megfeledkezett a szentjánosbogarakról, melyeknek tanulmányozásába merült, és Grace után iramodott. - Egy milliót összegyűjtöttem ezekből a kis nyavalyásokból - emelte fel a befőttesüveget.

Ekkor meglátta a kocsija ajtajával bíbelődő Grace könnyes arcát, hallotta a zokogás elfojtott hangjait.

- Mi baj van? Miért sírsz? Bántottak?

Grace kapkodva szedte a levegőt, a kezét a szívére szorította. Ó, igen, igen, bántottak.

- Semmi baj. Haza kell mennem. Nem… nem maradhatok.

Felrántotta az ajtót, és becsusszant az ülésre.

Seth értetlenül, majd komoran nézett a távolodó autó után. Dühösen visszarohant a házhoz, a világító bogarakkal teli üveget a verandán hagyva. Meglátta a mólón a sötétlő alakot, és harcra kész, ökölbe szorított kézzel elindult felé.

- Te gazember! Te rohadt alak! - Megvárta, míg Ethan megfordul, és teljes erővel a gyomrába öklözött.

- Miattad sír!

- Igen, tudom. - A fizikai fájdalom végighullámzott Ethan testén, és beleolvadt a többibe. - Nem rád tartozik, Seth. Menj be a házba.

- Rohadt szemét! Bántottad. Gyerünk, próbálj meg engem is bántani. Nem lesz olyan könnyű. - Seth a fogát vicsorgatva újra támadásba lendült, de Ethan elkapta a gallérjánál és a nadrág ülepénél, s a móló széléről a víz fölé tartotta a kapálózó fiút.

- Higgadj le, hallod, különben bedoblak. - Megrázta a gyereket, de mozdulatában nem volt indulat. - Azt hiszed, bántani akartam? Gondolod, hogy örömem telik benne?

- Akkor miért tetted? - kiáltotta Seth, és úgy ficánkolt, mint a horogra akadt hal.

- Nem volt más választásom. - Ethan egyszeriben elmondhatatlan kimerültséget érzett, és leállította a fiút a mólóra. - Hagyj magamra - mormolta, és leült a deszkák szélére. Csüggedten a kezébe hajtotta a fejét, és ujjait a szemére szorította. - Hagyj magamra.

Seth egyik lábáról a másikra állt. Nem csak Graceszel van baj. El sem tudta képzelni, hogy egy felnőtt férfi ilyen állapotba kerülhet, mint amilyenben Ethant látta most. Tétován előre lépett. Két kezét a zsebébe mélyesztette, aztán kihúzta. Csoszogott. Sóhajtott. Aztán leült.

- A nők- szólalt meg Seth halk, megfontolt hangon - képesek elérni, hogy a férfi főbe lője magát, aztán annyi. - Valami hasonlót hallott nemrégiben Phillip szájából, amikor Cammel beszélgetett, s a fiú most arra gondolt, illik az alkalomhoz. Megörült, amikor Ethan felnevetett, noha egyáltalán nem jókedvében.

- Igen, azt hiszem, képesek. - Ethan átölelte a fiú vállát, és magához húzta. És ezzel kicsit enyhített a fájdalmán.

Tizennyolcadik fejezet

Anna mérlegelt, számba vette a dolgokat a fontossági sorrendjük szerint - és kivett egy szabadnapot. Nem tudta pontosan, mikor érkezik Grace takarítani, és mindenképpen találkozni akart vele.

Nem foglalkozott azzal, amit Ethan mondott - vagy elhallgatott. Nyilvánvalóan válsághelyzet állt elő.

Ha úgy hitte volna, hogy csak összezördültek, vagy félreértették egymást, akkor állást foglalt volna, megértést mutatott volna, vagy jót mulatott volna, ahogy éppen a helyzet kívánja. Csakhogy Ethan szeméből nem azt olvasta ki, hogy holmi nézeteltérése támadt Graceszel. Ó, Ethan persze mestere a palástolásnak, tűnődött Anna, miközben komótosan húzogatta kifelé a begóniáit fenyegető gyomokat a kiskertben. Az érzelmeit kiváltképp remekül leplezi. Anna pedig szakértő szemmel vette észre az ilyesmit.

Ethan balszerencséje, hogy gyámügyi előadót kapott sógornőül.

Anna megpróbálta Setht szóra bírni. Érezte, hogy a fiú tud valamit. Ám a cinkos hallgatás falába ütközött. Seth a Quinnekre jellemző közömbös vállrándítással és összeszorított szájjal reagált.

Ennek ellenére kiszedhetett volna a fiúból valamit. De nem volt szíve széttépni a férfias szolidaritásnak ezt a fonalát. Seth megőrizhette Ethanhez való hűségét.

Nincs más hátra, Grace-szel kell beszélnie.

Annyit biztosan tudott, hogy Ethan és Grace napok óta nem találkoztak. Nem volt könnyű Ethant szemmel tartani. Délelőttönként kint volt a vízen, délután a műhelybe ment, s ott maradt estig. A vacsorából rendszerint csak csipegetett, aztán visszavonult a szobájába. Sokszor hajnalig fény szűrődött ki az ajtaja alól.

Emészti magát, gondolta Anna, és türelmetlenül megcsóválta a fejét. Vagy ha éppen nem emészti magát, akkor keresi az alkalmat a veszekedésre.

Anna a hét során többször is azon kapta a fivéreket a műhelyben, hogy egymással farkasszemet nézve csaknem ölre mennek. Seth élénk érdeklődéssel figyelte a fejleményeket.

Valahányszor megpróbált fényt deríteni a titokra, Anna mindig az összefogás szilárd falába ütközött. Vállvonogatásokat, horkantásokat kapott válaszul a kérdéseire.

Márpedig ennek véget kell vetni, gondolta, dühösen cibálva egy szívós gyomot. A nők jobban értenek a dolgok megbeszéléséhez. És Grace Monroe jobban teszi, ha megbeszéli vele az ügyet, különben megbánja.

Megörült, amikor meghallotta az autó zúgását. Hátratolta a kalapját, felegyenesedett, és kedvesen elmosolyodott.

- Szia - üdvözölte Grace-t.

- Hello, Anna. Azt hittem, dolgozol.

- Pszichoterápiás szabadnapot vettem ki. - Ó, igen, itt is megmutatkozik a gyötrődés, gondolta. És nincs olyan jól leplezve, mint Ethan esetében. - Aubreyt nem hoztad?

- Nem. Ma az anyámnál van. - Grace keze fel s alá siklott hatalmas válltáskája szíján. - Én akkor nekilátok a takarításnak, te meg folytasd a kertészkedést.

- Ó, éppen csak agyoncsaptam vele az időt. Nem ülnénk le a verandán egy percre?

- Be kellene tennem a gépbe az első adag szennyest.

- Grace - kezdte Anna, és gyengéden Grace karjára tette a kezét. - Üljünk le. Beszélgessünk. A barátnőm vagy. Remélem, te is annak tartasz engem.

- Persze - mondta Grace, és a hangja megremegett. Mélyeket lélegzett, hogy visszanyerje önuralmát. - A barátnőm vagy, Anna.

- Akkor üljünk le. Mondd el, mi történt közted és Ethan között, amitől ilyen boldogtalanok vagytok.

- Nem hiszem, hogy képes lennék rá. - Ám mivel nagyon kimerültnek érezte magát, Grace leült a lépcsőre. - Azt hiszem, mindent felborítottam.

- Hogyan?

Már minden könnyemet elsírtam, gondolta Grace. Nem mintha segített volna. De az talán segíthet, ha egy másik nővel, akit közel érez magához, megbeszéli a dolgot.

- Álmodoztam - kezdte a magyarázatot. - Tervezgettem. Virágokat szedett nekem - mondta, és kissé felemelte a kezét, majd ernyedten leejtette.

- Virágokat szedett neked? - kérdezte Anna összeszűkülő szemmel, de egyelőre nem foglalkozott a felfedezéssel. Nyulak, na persze, gondolta.

- Elvitt vacsorázni. Gyertyafény, bor… Azt hittem, megkéri a kezemet. Ethan fokról fokra halad előre, gondoltam, ennek most jött el az ideje.

- Mi mást hittél volna? Szeretitek egymást. Ethan imádja Aubreyt, és a kislány is őt. Mindketten fontosnak tartjátok a családot. Ugyan miért ne hitted volna?

Grace kis ideig maga elé bámult, majd hosszasan kifújta a levegőt.

- Nem is tudod, mit jelent nekem, hogy ezt mondod. Egészen ostobának képzeltem magam.

- Akkor hagyd abba. Nem vagy ostoba. Én biztosan nem vagyok az, mégis ugyanúgy gondolom, mint te.

- Mind a ketten tévedtünk. Nem kérte meg a kezem. De úgy szeretett akkor éjjel, Anna. Olyan gyöngéden. El sem tudtam képzelni, hogy valaki így szerethet engem. Aztán rémeset álmodott.

- Rémeset álmodott.

- Igen. - Grace csak most értette meg. - Rossz, nagyon rossz álom volt, de úgy tett, mintha nem az lett volna. Azt mondta, ne aggódjam, és elhessegette az egészet. Így hát nem foglalkoztam vele. Akkor.

Elgondolkodva masszírozni kezdett a combján egy kék foltot, mely a sörözőben keletkezett, amikor nekiment egy asztalnak.

- Másnap úgy döntöttem, ha arra várok, hogy Ethan megkérje a kezemet, akkor lehet, hogy ősz hajjal megyek az esküvőmre. Nem mondhatnám, hogy Ethan elkapkodja a dolgokat.

- Azt nem lehet rá mondani. Mindennek kivárja az idejét, és akkor jó munkát végez. Azért időnként nem árt noszogatni.

- Ugye? - csillant fel Grace szeme, és elmélázva elmosolyodott. - Néha őrjítően sokáig gondolkozik. Arra gondoltam, hogy most is erről van szó, így hát elhatároztam, hogy majd én megkérem.

- Megkérted Ethant, hogy vegyen el feleségül? - nevetett fel Anna, és hátradőlt a lépcsőn. - Ezt nevezem, Grace.

- Mindent alaposan elterveztem. Kigondoltam, mit mondok, hogyan mondom. Arra gondoltam, kinn a vízen lesz a legjobb, mert ott otthon érzi magát, tehát felvetettem, hogy menjünk ki egy este vitorlázni. Csodálatos volt. Alkonyodott, a vitorlák dagadtak a szélben. És akkor megkértem.

Anna Grace kezére tette a kezét.

- Gondolom, visszautasított. De…

- Nem csak ennyi történt. Ha láttad volna az arcát… Egészen fagyos lett. Azt mondta, mindent megmagyaráz, ha visszaértünk. És megmagyarázta. Nincs jogom elmondani neked, Anna, mert Ethanre tartozik. Mindenesetre közölte velem, hogy nem vehet el feleségül, és nem vesz el mást sem. Soha.

Anna kis ideig hallgatott. Seth gyámügyi előadójaként belenézhetett a fiú gondviselőiül kijelölt három férfi aktáiba. Szinte mindent tudott a múltjukról.

- Azért, ami gyerekkorában történt vele? - kérdezte.

Grace rápillantott, aztán ismét maga elé szegezte a tekintetét.

- Beszélt neked róla? Nem, de tudok róla, majdnem mindent tudok. A munkámhoz tartozik.

- Tudsz arról… amit az anyja… az a nő tett vele, hogy eladta férfiaknak? Egészen kicsi fiú volt.

- Tudom, hogy évekig arra kényszerítette, hogy felnőtt férfiakkal szexuális viszonyt folytasson, mielőtt elhagyta volna. Az aktájában ott vannak az orvosi jelentések. Tudom, hogy megerőszakolták és megverték, mielőtt Stella Quinn rátalált volna a kórházban. Azt is tudom, milyen következményei lehetnek egy effajta traumának, a folytonos kiszolgáltatottságnak. Ethan maga is erőszakos, kegyetlen emberré válhatott volna. Sajnos nagyon gyakran ez történik.

- De nem vált azzá.

- Nem. Megbízható, megfontolt ember lett belőle, elképesztő önfegyelemmel. A sebek azért megmaradtak. Lehetséges, hogy a kapcsolatotok felszínre hozott néhányat.

- Nem hagyja, hogy segítsek neki, Anna. A fejébe vette, hogy nem lehetnek gyerekei, mert az anyja vére folyik az ereiben. Rossz vér, melyet nem örökíthet át senkire. Azért nem nősül meg, mert számára a házasság családot jelent.

- Téved, hiszen a legjobb ellenpélda ő maga. Nem csak a vérét örökölte az anyjától, de olyan környezetben élte le élete első tizenkét évét, a felnőtté váláshoz legfontosabb éveket, amely bármelyik kisgyerek gondolkodását megmérgezhette volna. Ő ennek ellenére Ethan Quinn lett. Miért volnának a gyerekei, a gyerekeitek rosszabbak nála?

- Bárcsak ez nekem is eszembe jutott volna akkor mondta Grace halkan. - De úgy megrázott, úgy elszomorított az a történet. - Behunyta a szemét. - Bár azt hiszem, nem számított volna. Nem is figyelt. Nem figyelt rám - mondta lassan. - Úgy gondolja, nem vagyok elég erős ahhoz, hogy együtt éljek mindazzal, amivel ő kénytelen.

- Ebben téved.

-  Igen, téved. De már határozott. Már nem akar engem. Azt mondja, én döntök, de ismerem. Ha azt mondanám, el tudom fogadni a dolgokat úgy, ahogyan eddig voltak, csak rágná magát, és idővel eltávolodna.

- És el tudod fogadni?

- Napok óta ezen tűnődöm. Eléggé szeretem ahhoz, hogy így akarjam, akár be is rendezkedjem rá, legalábbis egy időre. De én is csak rágódnék rajta. - Megrázta a fejét. - Nem, nem tudom elfogadni. Képtelen vagyok csak részben elfogadni. Aubreyt csak arra kérhetem, hogy valakit apjaként elfogadjon.

- Igazad van. És most mit akarsz tenni?

- Nem tudom, tehetek-e bármit is. Különösen nem így, hogy mindketten mást akarunk.

Anna kifújta a levegőt.

- Grace, neked kell meghoznod a döntést. De hadd mondjam el, hogy Cam meg én sem angyalszárnyakon repültünk az oltár elé. Mi is mást és mást akartunk. Vagy úgy gondoltuk, hogy mást akarunk. És mire kialakult, hogy mit akarunk együtt, addig sokszor megbántottuk egymást, szembeszálltunk egymással, és aztán rendeződtek a dolgok.

- Ethannel nehéz bármilyen ügyben szembeszállni.

- De nem lehetetlen.

-  Nem lehetetlen, de… Nem volt velem őszinte, Anna. Ezt nem tudom elfelejteni. Hagyta, hogy álmodozzam, s közben mindvégig tudta, hogy egy napon elvágja a fonalakat, és én lezuhanok. Tudom, sajnálja, mégis…

- Haragszol.

- Igen, azt hiszem. Volt már egy férfi, aki ezt tette velem. Az apám - tette hozzá Grace most már higgadtan. - Táncosnő akartam lenni, s ő tudta, hogy mennyire reménykedem ebben. Nem mondhatom, hogy bátorított, de azért hagyta, hogy eljárjak a táncórákra, és álmodozzam. Amikor pedig szükségem lett volna a segítségére, hogy kiderüljön, mit ér az álmom… elvágta a fonalakat. Megbocsátottam neki, legalábbis megpróbáltam, de a dolgok már nem tértek vissza a régi kerékvágásba. Aztán teherbe estem, és feleségül mentem Jackhez. Mondhatnád, hogy ez meg az apám álmait hiúsította meg, s hogy ő ezt nem bocsátotta meg nekem.

- Megpróbáltad vele megbeszélni?

- Nem. Ő is lehetőséget adott a választásra, mint Ethan. Legalábbis arra, amit ők annak tartanak. Hogy az ő döntésük szerint éljek. Vagy elfogadom, vagy le kell róluk mondanom. Akkor inkább lemondok.

- Megértelek. Csakhogy amellett, hogy sérti a büszkeségedet, mi zajlik a szívedben? Ha összetörik a szívedet, csak a büszkeséged marad.

A büszkeség pedig, gondolta Anna, szív nélkül megdermeszt és elkeserít.

- Hadd beszéljek Ethannel.

- Majd én beszélek vele, amint képes leszek kigondolni, hogy mit kell mondanom - sóhajtott Grace. Máris jobban érzem magam - tette hozzá. - Jólesik kibeszélni a gondolatokat. Senki másnak nem mondhattam el.

- Mind a ketten nagyon fontosak vagytok nekem.

- Tudom. Rendbe fogunk jönni. - Grace megszorította Anna kezét, majd felállt. - Sokat segítettél abban, hogy ne siránkozzam. Utálok siránkozni. Most pedig megyek, kidolgozom magamból ezt az őrületet. - Megpróbált mosolyogni. - Átkozottul tiszta lesz ez a ház, mire végzek. Úgy dolgozom, mint egy megszállott, ha valami őrületet akarok elkergetni.

De ne szabadulj meg tőle teljesen, gondolta Anna, miközben Grace bement. Maradjon belőle valami annak a kergült Ethannek is.

Grace két órán át súrolt, törölgetett, fényezett, takarított az emeleten. Voltak nehéz pillanatai Ethan szobájában, ahol a férfi és a tenger illata érződött a levegőben, ahol a holmija hevert szerteszét.

De összeszedte magát, sikerült ugyanolyan keménységet mutatnia, mint ami átsegítette egy váláson és egy keserves családi szakításon.

A munka most is segített. A megerőltető fizikai munka lefoglalta a kezét és a gondolatait. Az élet megy tovább. Grace kezdettől fogva tisztában volt vele. Aztán egyik napra következik a másik.

Van egy kislánya. Rá büszke lehet. És még mindig vannak álmai - ámbár elért arra a pontra, amikor inkább csak terveknek nevezte őket.

Tud Ethan nélkül élni. Talán nem olyan teljes életet, talán nem gondtalanul, biztonságban. De mégiscsak tud élni és dolgozni, és örömöt találni azon az úton, melyet önmaga és a kislánya számára kitapos.

Nem akar többé sírni, önmagát sajnálni.

Az alsó szintnek a korábbi lendülettel esett neki.

Addig fényezte a bútort, amíg nem ragyogott. Az üvegek is csillogtak-vülogtak. Kiteregette a mosott ruhát lesöpörte a verandákat, úgy küzdött a kosz ellen, mintha az el akarná borítani a földet.

Mire a konyhához ért, a háta sajgott, de ez csak apró, jóleső érzésnek tűnt. Bőrét veríték borította, az ujjai ráncosak voltak a víztől, és olyan elégedett volt, mint egy cégigazgató a sikeres üzleti manőver után.

Az órára pillantott, felmérte az időt. Szeretett volna végezni és távozni, még mielőtt Ethan hazaér. A munkában elért megtisztulás ellenére érezte, hogy szívében továbbra is harag pislákol. Ismerte önmagát annyira, hogy tudja, nem sok kell ahhoz, hogy ismét lángra lobbanjon.

Ha szembekerülne Ethannel, ha csak töredékét is elmondaná annak, ami az utóbbi napokban forrt benne, akkor többé talán szóba sem állnának egymással, még a barátság is megszakadna.

Nem kényszeríti a Quinn fivéreket állásfoglalásra. Azt pedig mindenképpen el akarta kerülni, hogy a Seth és közte kialakult létfontosságú kapcsolatot kockára tegye csak azért, mert két felnőtt ember nem képes uralkodni az indulatain.

- És ezt a munkát sem akarom elveszíteni - motyogta félhangosan, miközben a konyhaszekrény pultját törölgette. - Csak mert őnern látja, mit hajít ki az életéből.

Kifújta a levegőt, végigsimított a haján, mely a melegtől és a munkától nedvesen tapadt a homlokára.

Azzal próbálta magát lecsillapítani, hogy jó alaposan átsúrolta a tűzhelyet.

Ekkor megcsörrent a telefon, s ő gépesen felvette.

- Halló.

- Anna Quinn?

Grace kipillantott az ablakon a szorgosan tevékenykedő Annára.

- Nem, de…

- Idehallgass, te szuka…

Grace a szúnyoghálós ajtó előtt kétlépésnyire megtorpant.

- Tessék?

- Itt Gloria DeLauter beszél. Mi a francot gondolsz te, hogy fenyegetni próbálsz?

- Én nem…

- Jogaim vannak. Hallod? Nekem is megvannak a rohadt jogaim. Az öreg megegyezett velem, és ha te meg a szemét férjed meg a szemét testvérei nem tartjátok magatokat ahhoz, akkor megkeserülitek.

A hang nem csupán kemény és nyers, gondolta Grace. Mintha őrült hadarna a telefon túlsó végén. Seth anyja lehet, gondolta, miközben az ocsmány szózuhatagot hallgatta. Az a nő, aki megbántotta a fiút, aki megrémítette. Aki elvette a pénzét.

Eladta.

Öntudatlanul a kezére tekerte a telefonzsinórt, de olyan erősen, hogy a húsába mélyedt. Hogy lecsillapodjék, mélyet lélegzett.

- Miss DeLauter, ön téved.

- Te tévedsz, a rohadt életbe, hogy azt hiszed, egy istenverte levéllel elintézed a dolgot ahelyett, hogy pénzt küldenél, amivel jössz nekem. Igenis, jössz nekem, a fenébe is. Azt hiszed, összetojom magam, mert te egy seggfej gyámügyi előadó vagy. Akkor is elmehetsz a francba, ha te vagy az angol királynő. Az öreg meghalt, és ha azt akarjátok, hogy a dolgok így menjenek tovább, ahogy most, akkor tárgyalnotok kell velem. Azt képzelitek, befogom a számat egy levéltől? Nem állíthattok meg, ha én úgy döntök, hogy odamegyek, és magammal viszem a fiút.

- Téved - ismételte Grace, de a hangja mintha messziről szólna, a fejében visszhangozna.

- Az én húsom és vérem, és ha nekem úgy tetszik, elveszem, ami az enyém.

- Csak próbálja meg - tört ki Grace indulatosan. - Soha többé nem teheti rá a kezét.

- Azt teszek, amit akarok azzal, ami az enyém.

- Ő nem a magáé. Eladta őt. Most már a miénk és maga a közelébe sem kerülhet többé.

- Azt csinálja, amit én mondok neki, a rohadt életbe. Tudja, hogy ha nem így lesz, megfizet érte.

- Ha csak a közelébe próbál jönni, a saját kezemmel tépem szét magát. Bármit művelt is azzal a gyerekkel, eltörpül amellett, amit maga kap tőlem. Annyi sem marad, hogy egy cellába belapátolják. Mert pontosan oda fog kerülni kiskorú bántalmazása miatt, hanyagság, gondatlanság, prostitúció miatt, meg minden egyéb miatt, amit egy gyerekét kiárusító anya elkövet.

- Miféle hazugságokat hordott össze az a kis mocsok? Egy ujjal se értem hozzá soha.

- Hallgasson! Fogja be azt a mocskos száját! - Grace összezavarodott, Seth anyját gondolatban eggyé gyúrta Ethan anyjával. Egyetlen szörnyeteggé. - Tudom, mit művelt vele, és a legsötétebb zárka sem elég sötét magának. De én teszek róla, hogy odakerüljön, a két kezemmel taszítom be, ha a fiú közelébe merészel jönni.

- Csak pénzt akarok. - A hang egyszeriben siránkozóvá vált, ijedtség csengett benne. - Egy kis pénzt, hogy lábra álljak. Maguknak olyan sok van.

- Maga tőlünk nem kap semmit, csak megvetést. Ide ne merészeljen jönni, kerülje a fiút, mert különben maga fog fizetni.

- Gondolja meg még egyszer. Csak gondolja meg. - Tompa hang hallatszott, aztán üveghez csörrenő jég hangja. - Maguk sem jobbak nálam. Nem félek maguktól.

- Pedig minden oka megvan rá. Akár retteghet is.

- Ezzel… ezzel nem tud lerázni. Nem fejeztem be.

Hangos kattanás jelezte, hogy a nő letette a kagylót.

- Lehet - mondta Grace halkan, de fenyegetően. De én sem.

- Gloria DeLauter - mormolta Anna. A szúnyoghálós ajtó túloldalán állt, ahová két perce ért.

- Nem emberi lény. Ha itt lett volna mellettem, megfojtottam volna. Nekiestem volna, mint egy vadállat. - Grace remegni kezdett, mert a düh most talált magának szabad utat. - Meg tudtam volna ölni. Vagy megpróbáltam volna.

- Tudom, mit érzel. Nehéz egy ilyen lényt embernek képzelni, nem valami tárgynak - mondta Anna, és kinyitotta az ajtót. Sosem hitte volna, hogy egy ilyen szelíd nőben, mint Grace, ekkora féktelen indulat lakozik. - Éppen elégszer találkozom ilyenekkel a munkám során, mégsem tudok hozzászokni.

- Undorító volt. - Grace összerázkódott. - Azt hitte, veled beszél. Megpróbáltam elmondani neki, hogy nem így van, de oda sem figyelt. Ordibált, fenyegetőzött és káromkodott. Nem hagyhattam annyiban. Nem bírtam megállni. Sajnálom.

- Semmi baj. A beszélgetés végéből ítélve azt mondhatom, helyesen jártál el. Nem akarsz leülni?

- Kösz, nem. Képtelen volnék most ülni. - Grace behunyta a szemét, de még mindig a harag vörös felhője izzott előtte. - Azt mondta, visszajön és magával viszi Setht, ha nem fizettek neki.

- Márpedig nem fizetünk. - Anna a hűtőszekrényhez ment, és kivett egy üveg bort. -Töltök neked ebből egy pohárral. Szép lassan megiszod, amíg én a jegyzetfüzetemért megyek. Aztán hallani szeretném, amilyen pontosan csak lehet, hogy mit mondott. Fel tudod idézni?

- Igen. Emlékszem a szavaira.

- Jól van. - Anna az órára pillantott. - Mindent le kell jegyezni. Ha valóban visszajön, állunk elébe.

- Anna. - Grace a pohárba töltött borra irányította a pillantását. - Nem engedhetjük, hogy a fiút újabb fájdalom érje. Nem szabad többé félnie.

- Tudom. Megteszünk mindent. Egy perc, és itt vagyok.

Anna kétszer elmondatta Grace-szel a telefonbeszélgetést. A második alkalommal Grace nem bírt tovább ülni. Felpattant, félig üres borospoharát az asztalon hagyta, és seprőt vett elő.

- Ahogyan beszélt, éppolyan undorító volt, mint amit mondott - jelentette ki, és söpörni kezdett. - Biztosan Sethszel is ilyen hangon beszélt. Hogy tud valaki így beszélni egy gyerekkel? - Megrázta a fejét. - De mintha nem is gyerekként tartaná számon. Mintha az ő birtoktárgya volna.

- Ha tanúskodni hívnak be, eskü alatt kell vallanod, hogy pénzt követelt.

- Nem is egyszer - mondta Grace. - Sor kerül rá, Anna?- Muszáj a gyereket bíróságra vinni?

- Nem tudom. Ha odáig jutnak a dolgok, a zsarolást is a vádpontok mellé illeszthetjük. Nyilván megrémítetted - tette hozzá Anna elégedett mosollyal. - Engem is megrémítettél volna.

- Ha felhúznak, meg sem gondolom, mit kiabálok.

- Tudom, miről beszélsz. Én is szeretnék bizonyos dolgokat mondani neki, de a helyzetem miatt nem tehetem. Vagy nem volna szabad - mondta hosszú sóhajtással. - Ezt legépelem, és beleteszem Seth kartotékjába, aztán azt hiszem, írok a nőnek egy újabb levelet.

- Minek? - Grace ujjai megmarkolták a söprű nyelét. - Miért kell bármiféle kapcsolatot fenntartanod vele?

- Camnek és a fivéreinek tudniuk kell róla, Grace. Meg kell tudniuk, hogy pontosan milyen kapcsolat volt Gloria DeLauter, Seth és Ray között.

- Nem mindenki gondolja így. - Grace szeme villant egyet, miközben szemétlapátot vett elő a takarítófülkéből. A harag, minden igyekezete ellenére, sistergett benne. - Quinn professzor nem csalta volna meg a feleségét. Imádta.

- Tudniuk kell minden tényt, és Sethnek is.

- Mondok én is egy tényt. Quinn professzornak volt ízlése. Rá sem nézett volna egy Gloria DeLauterhez hasonló nőre, hacsak nem sajnálatból vagy undorodva.

- Cam is ugyanezt mondja. Sokan mégis állítják, hogy ha Sethre néznek, Ray Quinn szeme pillant vissza rájuk.

- Nyilván ez is egy a sok magyarázat közül. - Grace égő szemmel, kicsit türelmetlenül tette vissza a seprőt és a szemétlapátot a helyére, s előkapott egy vödröt és egy felmosórongyot.

- Lehet - válaszolta Anna. - De nem felejthetjük el, hogy Quinnéknek is van bizonytalan, fehér folt a házasságukban. A legtöbb embernek van. A házasságon kívüli kapcsolatok elkeserítően gyakoriak.

- Engem ugyan nem érdekel a statisztika, amit az ember a tévében meg a magazinokban lát, hogy öt férfiból három, vagy valami ilyesmi, megcsalja a feleségét. - Grace tisztítószert öntött a vödörbe, és a mosogatóban forró vizet engedett rá. - Ray és Stella szerették egymást. Csodálták egymást. Nem lehetett nem észrevenni. A fiaik csak még szorosabbra fűzték közöttük a kapcsolatot. Ha ők öten együtt voltak, az embernek a tökéletes család jutott róluk eszébe. Ahogyan ti öten is így festetek.

Anna elérzékenyülten elmosolyodott.

- Hát, megteszünk mindent.

- Ti persze még nem vagytok együtt olyan régóta, mint akkor Quinnék - mondta Grace, és kiemelte a mosogatóból a forró vízzel teli vödröt. - Egy csapat voltak.

A csapatok, gondolta Anna, sokszor felbomlanak.

- Ha történt volna valami Gloria és Ray között, Stella vajon megbocsátotta volna?

Grace a vödörbe mártotta a rongyot, és hűvösen, határozottan Anna szemébe nézett.

- Te megbocsátanál Camnek?

- Nem tudom - felelte Anna kis gondolkodás után. - Nehéz volna, ugyanis megölném. De el tudom képzelni, hogy aztán virágot vinnék a sírjára.

- Na, ez az - bólintott Grace elégedetten. - Az effajta árulást nem könnyű lenyelni. Ebből pedig az következik, hogy ha Quinnék között ilyen feszültség keletkezett volna, akkor a fiúk biztosan megérezték volna, tudtak volna róla. A gyerekek nem ostobák, bármit képzeljenek is róluk egyesek.

- Nem, egyáltalán nem ostobák - mormolta Anna. Bármi legyen is az igazság, ki kell derítenünk. Legépelem a jegyzeteimet - szólt és felállt. - Átolvasnád majd még egyszer, hogy ki akarod-e egészíteni, vagy minden rendben van-e, hogy betehessem a kartotékba?

- Persze. Még ki kell teregetnem néhány holmit, s aztán…

Egyszerre kapták fel a fejüket a kutyák eszeveszett csaholására. Grace egész egyszerűen levertséget érzett. Elfeledkezett az időről, s Ethan hazaérkezett.

Anna gépies mozdulattal egy fiókba süllyesztette a jegyzeteit.

- Megtárgyalom ezt Cammel, mielőtt Sethnek beszélnénk a telefonhívásról.

- Igen, az lesz a legjobb. Én most…

- Hátul menj ki, Grace - mondta Anna halkan. Tökéletesen érthető, hogy ma már nem szeretnél még egy érzelmi kavarodást.

- De még nem teregettem ki mindent.

- Éppen eleget végeztél ma délután.

Grace kihúzta a vállát.

-Befejezem, amit elkezdtem. -Bement a mosókonyhába, és nagy csattanással felnyitotta a mosógép fedelét. - Egyesekre ezt nem lehetne elmondani.

Anna felvonta a szemöldökét. Ethan megérdemli a meglepetést, gondolta. Még szerencse, hogy Grace itt van, és biztosítja neki.

Tizenkilencedik fejezet

Amikor meglátta Grace autóját, Ethan alig bírta magát visszafogni, hogy be ne rohanjon a házba legalább egy pillantást vetni a lányra. Csak egyetlen egyet. Egy pillantás is elég ahhoz, hogy megint mindenütt csak őt lássa.

Sosem hitte volna, hogy egy nő így hiányozhat, hogy bármi így hiányozhat -, ahogyan most neki Grace. Ethan úgy érezte, egész valója kiüresedett, és fájt, és vibrált, és minden porcikájával kétségbeesetten arra vágyott, hogy ezt az űrt betöltse. Éjszakánként csak feküdt, hallgatta a levegő lélegzését.

Arra gondolt, meg fog bolondulni.

Az önfegyelem, melyet Grace-szel kapcsolatban éveken át magára kényszerített, most ingataggá vált. A falakon már rések nyiladoznak, a kövek jó része zuhan kifelé, és Ethan úgy érzi, fuldoklik a porfellegben.

Sejtette, hogy ha az ember egyszer szabad utat nyit ennek, akkor már nehéz lesz újra felépíteni az erődítményt.

Csakhogy a döntést átengedte Grace-nek, gondolta Ethan. Mivel pedig ő napok óta jelzést sem adott ez ügyben, Ethan attól félt, tudja, mit határozott a lány.

És nem hibáztatta.

Grace talál magának valaki mást - valakit, akivel együtt akar élni. A gondolat égette a koponyáját, miközben a teherautója mellett lépdelt tétován, de nem hagyta, hogy elillanjon. Grace megérdemli, hogy megkapja az élettől, amit akar. Házasságot, gyerekeket, szép otthont. Apát Aubreynak, olyasvalakit, aki mindkettőjüket szeretni tudja.

Egy másik férfit.

Másik férfit, aki a karjába veszi, szájával a száját simogatja. Aki hallgatja, mint gyorsul fel a szívdobogása, érzi, hogy egész lénye mint lágyul el.

Valami arctalan semmirekellő, aki nem érdemes arra, hogy éjszaka a lány felé forduljon, beletemetkezzen. És minden átkozott reggelen mosollyal ébred, mert tudja, hogy ezt újra és újra megteheti.

Jézus, gondolta Ethan, ez maga az őrület.

Butus a lábának rontott, szájában a megrágcsált teniszlabdával, és reménykedve nézett rá, biztatóan csóválta a farkát. Ethan a megszokott mozdulattal megfogta a labdát, és messzire hajította. Butus lélekszakadva, csaholva utána rohant, amikor balról Simon röpült a színre pisztolygolyóként.

Ethan csak sóhajtott egyet, amikor Simon leült előtte, és várta, hogy folytatódjék a játék.

Ezzel az indokkal legalább kint maradhat, gondolta Ethan. Bolondozhat a kutyákkal, bütyköli kicsit a hajóját, megpróbálja elkerülni Grace-t. Ha a lány találkozni akar vele, tudja, hol keresse.

A kutyák nem hagyták békén, és a lassúbb, ügyetlenebb Butus iránti sajnálatból Ethan keresett egy botot, és a labdával együtt elhajította. Kicsit vidámabb lett a rohangáló kutyák láttán nézte, ahogyan küzdenek egymással, birkóznak, visszahozzák az eldobott tárgyakat.

A kutyákban meg lehet bízni, gondolta, és még messzebbre hajította a labdát, hogy Simon utána iramodhasson. Sosem kívánnak többet, mint amit az ember megadhat nekik.

Grace-t csak akkor pillantotta meg, amikor a ház mögé került. És akkor megállt.

Nem, egyetlen pillantás, egyetlen gyors pillantás nem elég. Soha nem lehet elég.

A lepedő, melyet a lány éppen a kötélre terített és csipeszekkel odaerősített, nedvesen csapkodott a szélben. A nap ragyogott Grace haján. Ethan nézte, amint lehajol a kosárhoz, kiemel egy párnahuzatot, kirázza, majd a lepedő mellé csípteti.

A férfiban szétáradt a szerelem, elborította, elgyengítette, vágyat gyújtott benne. Egyes részletektől elakadt a lélegzete - például Grace arcának ívétől, amint így oldalról megmutatkozott. Még sosem vette volna észre, milyen finom a lány arcéle? A haja, mely a nyakszirten apró pihékben végződött. Vajon megnöveszti? Hogy rövid sortja milyen puhán fogja körül a combját. Olyan hosszú, lágy combja van.

Butus Ethan lábához futott, és rángatni kezdte a nadrágja szárát.

A férfi ideges lett, megigazította a nadrágot, egyik lábáról a másikra állt. A legjobb lesz, döntötte el végül, ha visszahúzódik a ház elé, és bemegy, fel a szobájába. Hátralépett, csendben indulni készült, amikor Grace megfordult. Hosszú, kifürkészhetetlen pillantással nézte a férfit, aztán lehajolt a következő párnahuzatért.

- Szia, Ethan.

- Szia. - Ethan a zsebébe mélyesztette a kezét. Ritkán hallotta a lány hangját ilyen hűvösnek.

- Ostobaság visszamenni a ház elé, csak hogy elkerülj.

- Éppen… a hajón akartam valamit megnézni.

- Helyes. De megnézheted az után is, hogy beszéltünk.

- Nem voltam biztos benne, hogy beszélni akarsz velem. - Ethan óvatosan közelebb lépett. Grace hangjától még a nap heve is csillapodott.

- A múltkor is beszéltem volna veled, azon az estén, de nem figyeltél rám. - Grace újra a kosárba nyúlt, és szemlátomást cseppet sem zavarta, hogy a férfi fehérneműjét kell teregetnie. - De nekem is kellett kis idő, hogy megpróbáljak mindent elrendezni magamban.

- Sikerült?

-Azt hiszem, igen. Először is tudnod kell, hogy amit magadról meséltél, arról, hogy min mentél keresztül, mielőtt idejöttél volna, nagyon megrázott és bántott, és sajnálom azt a szerencsétlen kisfiút, és dühös vagyok azért, ami vele történt. - Csipeszért nyúlt, s közben Ethan arcát nézte. - De te ezt nyilván nem akarod hallani. Nem akarod azt gondolni, hogy ez engem mennyire megindított.

-  Nem - mondta Ethan tompán. - Valóban nem akarom, hogy emiatt rossz kedved legyen.

- Mert olyan törékeny vagyok. Mert olyan finom a lelkem.

Ethan összevonta a szemöldökét.

- Részben. És…

- Szóval csak magadnak tartogattad azt a sok szörnyűséget - folytatta Grace nyugodtan, és teregetett tovább. - Az én életemnek viszont nincs egyetlen mozzanata sem, amelyről ne tudnál. Szerinted ennek így kell lennie, hogy én nyitott könyv vagyok, te viszont csukott.

- Nem erről van szó. Nem pontosan.

- És mi volna az, pontosan? - kérdezte a lány, de Ethan tudta, hogy Grace nem kérdésnek szánta, ezért nem is adott rá választ. - Sokat gondolkoztam, Ethan. Sok mindenről gondolkoztam. Menjünk sorjában. Te szereted a tiszta, logikus lépéseket. Mivel pedig szeretsz a magad módján eljárni, gondolkozzunk tisztán, logikusan.

A kutyák veszélyt szimatolva visszahúzódtak a vízhez. Ethan szinte irigyelte őket.

- Azt mondtad, évek óta szeretsz. Évek óta - tört ki Grace olyan haraggal, hogy Ethan hátralépett. - De nem tettél ennek érdekében semmit. Egyszer, egyetlen egyszer sem jöttél oda hozzám, hogy megkérdezd, nem akarok-e kicsit veled lenni. Egy szavad, egy pillantásod is boldogsággal töltött volna el. De nem, ó, Ethan Quinn, az elmélkedő, a hihetetlenül fegyelmezett Ethan Quinn ilyet soha nem tenne. Vigyáztál, hogy távol tartsd magad tőlem, hagytad, hogy emésszem magam utánad.

- Nem tudtam, hogy te is így érzel irántam.

- Akkor nem csak vak vagy, hanem ostoba is - csattant fel Grace.

Ethan a homlokát ráncolta.

- Ostoba?

- Jól hallottad. - Grace sértettségét némiképp enyhítette az Ethan arcán megjelenő harag. - Rá se néztem volna Jack Caseyre, ha egy kis reményt adsz nekem. De jólesett az érzés, hogy valakinek szüksége van rám, és az idő tájt mérget vettem volna rá, hogy az nem te leszel.

- Egy pillanat! Nem én vagyok a hibás azért, mert feleségül mentél Jack Caseyhez.

- Nem, én vagyok a hibás. Vállalom a felelősséget, és Aubrey miatt nem is bántam meg. De mégiscsak hibáztatlak, Ethan. - A lány arany pontocskákkal teli zöld szeme villogott. - Azért hibáztatlak, mert a konokságod miatt nem próbáltad megszerezni azt, amit akartál. És azóta sem változtál.

- Nagyon fiatal voltál…

Grace mindkét kezével a levegőbe csapott.

- Ó, hallgass már el! Elmondtad, amit akartál, most rajtam a sor.

A konyhában álló Seth szeme izzott. Az ajtó felé iramodott, de Anna, aki feszült figyelemmel hallgatózott, elkapta a grabancát.

- Itt maradsz.

- Kiabál Grace-szel.

- Grace is kiabál.

- Veszekednek. Nem hagyom.

Anna leszegte az állát.

- Úgy néz ki Grace, mint aki segítségre szorul?

Seth összeszorított szájjal kibámult. Amikor látta, hogy Grace hátralöki Ethant, meggondolta magát.

- Nem, nem úgy néz ki.

- Tud vele bánni. - Anna jókedvűen megdörzsölte a fiú kobakját. - Hogyhogy engem sosem akarsz megvédelmezni, amikor összezördülök Cammel?

- Mert fél tőled.

Anna elégedetten végighúzta nyelvét a szája belsejében.

- Valóban?

- Valamennyire mindenképpen - vigyorgott Seth. Sosem tudja, mire készülsz. Meg ti amúgy is szerettek veszekedni.

- Te kis leskelődő gazfickó.

Seth vidáman vállat vont.

- Látom, amit látok.

- És tudod, amit tudsz.

Anna nevetve a fiú mellé lépett az ajtóhoz, hogy jobban lásson.

- Most lépjünk tovább, Ethan. - Grace arrébb tolta a kosarat a lábával. - Ugorjunk előre néhány évet. Szerinted ez így mehet tovább?

Ethan mélyet lélegzett, mert nem akart ismét kiabálni.

- Kihozol a béketűrésből, Grace.

- Helyes. Ezt akartam, és utálom, ha nem viszem végig, amit elterveztem.

Ethan nem tudta, melyik érzés erősebb benne, a zavar vagy a megdöbbenés.

- Mi ütött beléd?

- Nem tudom. Lássuk csak. Lehetséges, hogy te engem valami gyenge eszű, tehetetlen nőnek tartasz, Ethan? Igen, tudod… - Mutatóujjával a férfi mellkasára bökött. - Azt hiszem, ez a helyzet.

- Nem tartalak gyenge eszűnek.

- Vagyis csak tehetetlennek. - A férfi szóra nyitotta a száját, de Grace folytatta. - Szerinted egy tehetetlen nő végig tudta volna csinálni azt, amit én az utóbbi néhány évben? Szerinted én, hogy a te szavadat használjam, olyan törékeny vagyok, mint a mamád finom porcelánja? Nem vagyok porcelánból! - fakadt ki indulatosan. - Erős vagyok, mint a kőedény, ha leejted, csak végiggurul a padlón. Nem törik össze. Dolgozni kell azon, Ethan, hogy eltörj egy kőedényt, és én még nem törtem össze.

Ujjával ismét a férfi mellkasára bökött, és szinte elégtételt érzett, amikor Ethan szeme fenyegetően villant.

- Akkor nem voltam nagyon tehetetlen, amikor behívtalak az ágyamba, ugye? Ugyanis pontosan azt akartam.

- Nem hívtál sehova.

- A fenét nem! És te vagy a gyenge eszű, ha másképpen gondolod. Kihalásztalak, mint egy nyavalyás macskahalat.

Olyan elégtétel, ó, micsoda elégtétel volt látni a férfi arcán a dühöt és a megrázkódtatást.

- Ha azt képzeled, hogy egy ilyen mondat bármelyikünkre nézve hízelgő…

- Nem próbálok hízelegni neked. Egyenesen közlöm veled, hogy téged akartalak, és ezért megtettem mindent. Ha rád vártam volna, akkor ki tudja, mikor egy szeretetotthonban csipkedhettük volna egymás fenekét.

- Jézusom, Grace.

- Hallgass. - Grace már nem tudott magának megálljt parancsolni, bármi legyen is a következménye a szóáradatnak, úgy háborgott benne az indulat. - Gondold ezt végig, Ethan Quinn. Gondolkodj el rajta hosszasan, és ne merészelj még egyszer törékenynek nevezni.

Ethan lassan bólintott.

- Ebben a pillanatban nem is ez a szó jutott az eszembe.

- Akkor jó. Nem volt szükségem sem rád, sem senki másra ahhoz, hogy a kislányomnak gondtalan életet biztosítsak. Erős vagyok, és van bátorságom megtenni azt, amit kell, szóval ne mondd, hogy porcelánból vagyok.

- Nem kellett volna mindezt egyedül vállalnod, ha nem vagy olyan büszke, hogy még az apáddal sem állsz szóba, hogy rendezzétek az ügyeiteket.

Ez olyannyira igaz volt, hogy Grace majdnem letért a maga által kiszabott útról. De ökölbe szorította a kezét, és folytatta.

- Most rólad és rólam van szó. Azt mondod, szeretsz, de képtelen vagy megérteni, Ethan.

- Lassan belátom - mormolta a férfi.

- Valami férfiasnak vélt téveszme folytán a fejedbe vetted, hogy gondoskodásra szorulok, meg védelemre, ajnározásra… miközben semmi másra nincs szükségem, csak arra, hogy valaki fontosnak tartson, tiszteljen és szeressen. Te is tudnád ezt, ha odafigyelnél. Kérdezd meg magadtól, Ethan, ki csábított el kit. Ki mondta ki először, hogy szeretlek? Ki ajánlotta fel a házasságot? Nem lehetsz olyan rövidlátó, hogy ne vedd észre, nekem kellett mindig megtenni a kezdő lépést.

- Úgy beszélsz, mintha egyszerűen az orromnál fogva vezettél volna, Grace. Nekem ez nem tetszik.

- Akkor sem tudnálak az orrodnál fogva vezetni, ha horgot akasztanék belé. A magad útját járod, Ethan, de néha elviselhetetlenül lassú tudsz lenni. Szeretem ezt benned, csodálom is, és egyre jobban értem. Volt az életedben egy szakasz, amikor nem lehettél a magad ura, és most már nagyon vigyázol, hogy ezt a lehetőséget el ne veszítsd. Csakhogy az önuralomból egy apró lépéssel átcsúszhat az ember az önfejűségbe, márpedig veled pontosan ez történt.

- Nem önfejű vagyok, hanem helyesen cselekszem.

-  Helyesen? Hát helyes az, hogy két ember, akik szeretik egymást, nem építenek közös eletet? Helyes az, hogy az egész életeddel akarsz fizetni azért, amit valaki kiskorodban elkövetett ellened, csak hogy megvédd önmagád? Helyes, ha azt mondod, hogy nem tudsz és nem is fogsz feleségül venni, mert… folt esett rajtad, és valami nevetséges fogadalmat tettél önmagadnak, hogy sosem lesz saját családod?

Ilyenformán megfogalmazva valóban egy kicsit… ostobának hangzik a dolog.- Márpedig így van - mondta Ethan.

- Csak mert így mondod.

- Elmondtam neked mindent, Grace. Felkínáltam a választási lehetőséget.

Grace úgy összeszorította az állkapcsát, hogy fájt.

- Amikor az ember azt mondja valakinek, hogy megadja a választási lehetőséget, azzal nem mond mást, mint hogy tégy úgy, ahogy én akarom. De én nem akarom ezt, Ethan. A te viselkedésedben a múlt számít, nem az, ami van, vagy ami lehet. Azt hiszed, nem tudom, mire számítottál? Elmondod az álláspontodat, és az aranyos, törékeny Grace majd alkalmazkodik.

- Nem azt vártam tőled, hogy alkalmazkodj.

- Vagyis, hogy vonszoljam el magam sebesülten, és vágyakozzam utánad egész életemben. Egyikre se számíts. Most én kínálok neked választási lehetőséget, Ethan. Húzd ki magad, gondold végig a dolgokat egy vagy két évezreden át, aztán értesíts, mire jutottál. Az én álláspontom ugyanis a következő. Házasság vagy semmi. Pusztuljak el, ha az életem hátralévő részében utánad sorvadozom. Tudok nélküled élni. - Felvetette az állát. - Lássuk, benned van-e annyi erő, hogy nélkülem élj.

Azzal sarkon fordult, és ott hagyta a magában füstölgő férfit.

- Menj fel gyorsan - suttogta Anna Sethnek. - Bejön. Most rajtam a sor.

- Te is kiabálsz vele?

- Megeshet.

- Hadd nézzem.

- Most nem. - Szinte kituszkolta a fiút a konyhából. - Komolyan mondtam, hogy menj fel.

- A francba - morgott Seth durcásan, és feldobogott a lépcsőn, majd halkan visszaosont az előszobába.

Anna kávét töltött magának, amikor Ethan becsapta maga mögött a hátsó ajtót. Anna a legszívesebben odament volna hozzá, hogy együtt érzően átölelje. Olyan szerencsétlennek, olyan boldogtalannak látszott. De bizonyos esetekben, tűnődött magában, nem árt életet verni az elkeseredett emberbe.

- Kérsz kávét?

Ethan odapillantott, de nem állt meg.

- Kösz, nem.

- Várj - mosolygott Anna, mire a férfi türelmetlenül megállt. - Beszélni szeretnék veled.

- Ma már éppen eleget beszélgettem.

- Jól van, semmi vész. - Anna kihúzott egy széket az asztal alól. - Ülj le, majd én beszélek.

A nők, gondolta Ethan, miközben lassan leereszkedett a székre, megkeserítik az életét.

- Mégis kérek kávét.

- Rendben. - Anna teletöltött egy bögrét, s hozott egy kanalat, hogy Ethan belelapátolhassa a szokásos cukorhegyet. Aztán leült, és mosolyogva karba tette a kezét.

- Te ostoba fajankó.

- Ó, Jézusom. - Ethan végigdörzsölte az arcát mindkét tenyerével. - Ne kezdd már te is.

- Kezdjük valami könnyűvel. Kérdezek, te csak válaszolsz. Szereted Grace-t?

- Igen, de…

- Csak semmi körülményeskedés - vágott közbe Anna. - A válasz: igen. Grace szeret téged?

- Ezt most nehéz volna megmondani. - Ethan dörzsölni kezdte a mellkasán a pontot, ahová Grace több ízben is bökött.

- A válasz: igen - szögezte le Anna tárgyilagosan. Mindketten egyedülálló, másnak el nem kötelezett felnőttek vagytok?

Ethan úgy érezte magát, mintha apróra zsugorodna, s ez nagyon ellenére volt.

- Igen. Na és?

- Csak alapozok, tényeket gyűjtök. Grace-nek gyereke van, igaz?

-Te is jól tudod…

- Helyes. - Anna kortyolt egyet a bögréjéből. - Szereted-e Aubreyt?

- Hát persze. Ki ne szeretné?

- És őis szeret téged?

- Nyilván. Mi a…

- Csodás. Megállapítottuk az érintett felek érzelmeit. Most menjünk tovább. Van foglalkozásod és új vállalkozásod. Olyan szakképzett férfinak tűnsz, aki kész dolgozni, és megvan a képessége arra, hogy a jó megélhetéshez szükséges anyagiakat előteremtse. Vannak-e olyan nagy összegű adósságaid, melyeknek visszafizetése akadályokba ütközhet?

- Az Isten szerelmére!

- Nem akartalak megbántani - szólt Anna vidáman. - Csupán úgy közelítem a dolgot, ahogyan szerintem te tennéd, tehát higgadtan, türelmesen, lépésről lépésre.

Ethan összehúzott szemmel nézett a sógornőjére.

- Mintha az utóbbi időben mindenki csak azzal foglalkozna, hogy én hogyan kezelem a dolgokat.

- Nekem tetszik, ahogyan kezeled őket. - Anna átnyúlt az asztal fölött, és kedvesen megszorította a férfi merev kezét. - Szeretlek, Ethan. Olyan csodás, hogy végre van egy bátyám.

Ethan mocorogni kezdett. Jól esett neki az Anna szeméből sugárzó őszinteség, de az volt az érzése, hogy az asszony csak finoman puhítja, mielőtt hozzálát, hogy megfőzze. - Fel nem tudom fogni, mi történik itt.

- Ki fogod találni. Kijelenthetjük tehát, hogy pénzügyileg biztos lábakon állsz. Grace, mint tudjuk, nagyon is képes a megélhetést előteremteni. Van saját házad, s ennek a háznak a harmada is téged illet. Az otthon tehát nem probléma. Haladjunk tovább. Hiszel-e a házasság intézményében?

Ethan mindig felismerte a beugratós kérdéseket.

- Egyesek számára működik. Mások számára nem - válaszolta vonakodva.

- Nem, nem. Hiszel-e magában az intézményben? Igen vagy nem?

- Igen, de…

- Akkor mi a csudáért nem ereszkedsz térdre nagy, ügyetlen kezedben egy gyűrűvel, és kéred meg a nőt, akit szeretsz, hogy adjon a tökfejednek egy lehetőséget?

- Türelmes ember vagyok - húzta a szavakat Ethan - de ebből a sértegetésből lassan kezd elegem lenni.

- Ne merészelj felállni - figyelmeztette Anna, amikor a férfi megmozdult. - Esküszöm, elverlek egy derékszíjjal. Isten a tudója, mennyire szeretném.

- Ezt is hallottam ma már. - Ethan engedelmesen ülve maradt, mert úgy döntött, jobb minél előbb túlesni ezen az egészen. - Menjünk tovább, mi van még?

- Szerinted nem értek semmit. Szerinted nem is sejtem, mi emészt. Tévedsz. Tízéves voltam, amikor megerőszakoltak.

Ethan szíve hatalmasat ugrott.

- Jézusom, Anna! Jézusom, ne haragudj. Nem tudtam.

- Most már tudod. Megváltoztat ez engem, Ethan? Nem ugyanaz vagyok-e, aki fél perccel ezelőtt? - Újra megfogta a férfi kezét, de most nem eresztette el. Tudom, milyen érzés a tehetetlenség, a kiszolgáltatottság, a rettegés, a halálvágy. És azt is tudom, hogy ennek ellenére kezdhet az ember az életével valamit. Tudom, milyen érzés a rettegés, mely folyton emészt téged. Nem számít, mennyit tanultál, nem számít, hogy képes vagy elfogadni és tudni, hogy egyáltalán nem a te hibád volt.

- De nem ugyanaz.

- Sohasem ugyanaz, még két ember esetében sem. De van bennünk más közös vonás is. Nem tudom, ki volt az apám. Jó ember volt-e vagy rossz? Magas vagy alacsony? Szerette-e az anyámat, vagy csak kihasználta? El sem tudom képzelni, mit örökölhettem tőle.

- Viszont ismerted az anyádat.

- Igaz, és ő csodálatos volt. Szép. A tiéd nem volt szép. Ütött, vert, testileg is és lelkileg is. Áldozatul estél neki. Miért hagyod, hogy ez folytatódjon? Miért hagyod még most is, hogy ő győzedelmeskedjen?

- Ilyen vagyok, Anna. Valami nyilvánvalóan kificamodik, megkeseredik egy emberben ahhoz, hogy úgy viselkedjen, ahogyan ő. Én onnan jövök.

- Az apák bűnei, Ethan?

- Nem a bűneiről beszélek, hanem arról, amit tőle örököltem. Az embertől a szeme színét, a testalkatát örökölheti egy gyerek. Vagy a gyengeséget, az alkoholizmust, az élettartamot. Az ilyesmi végigfuthat egy családon.

- Rengeteget gondolkozhattál ezen.

- Így igaz. Döntést kellett hoznom, és döntöttem.

- Úgy határoztál tehát, hogy soha nem nősülsz meg, nem lesznek gyerekeid.

- Nem volna sportszerű a részemről.

- Akkor jobb, ha minél előbb beszélsz Sethszel.

- Sethszel?

- Valakinek közölnie kell vele, hogy soha nem nősülhet meg, és nem lehetnek gyerekei. Jobb, ha minél előbb megtudja, nehogy még a végén beleszeressen valakibe.

Ethan pár pillanatig szótlanul bámult.

- Mi az ördögről beszélsz?

- Az átöröklésről. Nem tudhatjuk biztosan, mi mindent örökölt a fiú Gloria DeLautertől. Talán benne is kificamodott valami, mint mondtad. Szajha, iszákos, kábítószeres, bárhogy nézzük is.

- Azzal a fiúval nincs semmi baj.

- Na és az mit számít? - Anna komolyan nézett Ethan haragos szemébe. - Nem szabad hagynunk, hogy kockáztasson.

- E tekintetben nem vehetsz bennünket egy kalap alá.

- És ugyan miért nem? Mindketten hasonló helyzetben nőttetek fel. Az igazat megvallva, rengeteg egymáshoz hasonló ügy kerül felszínre az egész országban. Lehet, hogy törvényt kellene hozni arról, hogy azok a gyerekek, akiket gyerekkorukban szexuálisan bántalmaztak, soha ne házasodhassanak meg, és ne lehessenek saját gyerekeik. Gondolj csak bele, mennyi kockázatot kerülhetnénk így el.

- Miért nem akarod mindjárt kasztrálni őket? - kérdezte Ethan indulatosan.

- Megfontolandó felvetés. - Anna előrehajolt. Mivel olyan elszánt vagy a tekintetben, hogy nem kívánod átörökíteni az egészségtelen génjeidet, eszedbe jutott-e, Ethan, hogy eltávolíttatod azondózsinórodat?

Ethan arcán ösztönös, egyértelműen a férfiasságában megbántott ember dühe jelent meg, mire Anna csaknem felnevetett.

- Elég ebből, Anna - mondta a férfi.

- Ezt ajánlanád Sethnek?

- Mondtam, hogy elég.

- Igen, sok is - sóhajtott Anna. - Azért válaszolj erre az utolsó kérdésre. Szerinted ennek az okos, sérült fiúnak nem jár normális, teljes felnőtt élet, csak mert balszerencséjére egy szívtelen, talán gonosz nő méhében fogant meg?

-  Nem így gondolom - fújta ki Ethan reszketve a levegőt.

- Semmi de, semmi megszorítás? Akkor engedd meg, hogy a dolog szakértőjeként közöljem veled, hogy teljes mértékben egyetértek. Megérdemel mindent, amit el tud érni, amit képes megvalósítani, és amit mi képesek vagyunk számára nyújtani azért, hogy úgy érezze, önálló ember, nem pedig valami gonosz teremtés sérült utódja. Te sem vagy más, Ethan, mint önálló ember, a magad ura. Talán kicsit habókos - mondta mosolyogva, miközben felállt. - De mindenképpen csodálatos, tiszteletre méltó, elmondhatatlanul kedves.

Ethan mellé lépett, és átölelte a vállát. A férfi sóhajtott, Anna karjához szorította az arcát, mire Anna szemét könnyek égették.

- Nem tudom, mit tegyek.

- Dehogynem tudod - mormolta Anna. - Téged ismerve, egy ideig még latolgatod a dolgot. Ezúttal azonban tegyél magadnak egy szívességet, gondolkozz gyorsan.

- Azt hiszem, most kimegyek a műhelybe dolgozni, hogy kitisztuljon a fejem.

Anna anyáskodva lehajolt, és megcsókolta a férfi feje búbját.

- Csomagoljak ennivalót?

- Ne. - Ethan megszorította Anna karját, mielőtt felállt. Amikor meglátta, hogy a sógornője szeme könnytől csillog, gyengéden megpaskolta a vállát. - Ne sírj. Cam a fejemet veszi, ha megtudja, hogy megríkattalak.

- Nem sírok.

- Hát akkor… - Ethan kifelé indult, majd tétovázva megállt, s visszafordult. Végigmérte a konyha közepén álló könnyes szemű, a széltől kicsit zilált hajú nőt. Anna, az anyám… az igazi anyám - tette hozzá, mert Stella Quinnt tekintette igazi anyjának -, nagyon szeretett volna téged.

Az ördögbe is, gondolta Anna, amikor Ethan kiment, mégiscsak előtörnek azok a könnyek.

Ethan távozott, de már nem fordult meg, kiváltképp, mert meghallotta a szipogást. Egyedül akart lenni, ki akarta tisztítani a fejét, és újra összeszedni a gondolatait.

-            Hé!

A tenyere már az ajtón volt, hogy kitolja, amikor a kiáltásra a válla fölött hátranézett, és Setht látta lépcsőn állni - ott, ahová a gyerek másodpercekkel az előtt felrohant, hogy Ethan kifelé indult a konyhából.

- Na, mi van?

Seth lassan lefelé lépkedett. Mindent hallott, minden egyes szót. Hiába szorult gombócba a gyomra, maradt, és a beszélgetést hallgatta. Most óvatosan szemügyre vette Ethant, és úgy látta, nincs mitől tartania.

- Hová mész?

- Vissza a műhelybe. Még be kell fejeznem ezt-azt.

- Ethan levette a kezét az ajtóról. Valami furcsát látott a fiú szemében. - Minden rendben?

- Aha. Holnap kimehetek veled halászni?

- Ha akarsz.

- Ha veled megyek, akkor hamarabb végzünk, és segíthetünk Camnek a műhelyben. És ha Phil is megjön a hét végén, együtt dolgozhatunk mindannyian.

- Ez már csak így megy - mondta Ethan kicsit értetlenül.

- Aha. Ez már csak így megy. - Mindannyian együtt, gondolta Seth boldogan. - Nehéz munka, mert rohadt meleg van.

Ethan visszafojtotta nevetését.

- Vigyázz a szádra, Anna a konyhában van.

Seth vállat vont, és a konyhaajtó felé nézett.

- Jó fej.

- Aha. - Ethan arcán mosoly terült szét. - Jó fej. Ne maradj fenn éjfélig rajzolni, vagy a tévét bámulni, ha reggel velem akarsz jönni.

- Jó, jó. - Seth megvárta, míg Ethan kilép, majd felkapta a szék lábához döntött táskát. - Hé!

- Az ég szerelmére, te fiú, hagysz elmenni még ma?

- Grace itt felejtette a táskáját. - Seth ártatlan, kifejezéstelen arccal nézett a férfira, és a kezébe nyomta a táskát. - Szerintem elgondolkodott valamin, amikor elment.

- Szerintem is. - Ethan összeráncolt homlokkal nézett le a kezében tartott tárgyra. A csudába is, legalább öt kilót nyom, ha nem többet, gondolta.

- Át kellene vinned hozzá. A nők kiborulnak, ha nincs velük a táskájuk. Na, szia.

Seth befutott a házba, felrohant a lépcsőn egyenesen az első ablakhoz, ahonnan a ház előtti térségre nyílt kilátás. Onnan nézte, hogy Ethan megvakarja a tarkóját, a karja alá csapja a táskát, mintha futball-labda volna, s lassan a teherautóhoz lépked.

A testvérei egészen furcsák időnként, gondolta a fiú. Aztán elmosolyodott. A testvérei. Nagy kiáltással leviharzott a lépcsőn, be a konyhába, és nyafogni kezdett Annának, hogy éhes.

Huszadik fejezet

Grace szeretett volna lehiggadni, mielőtt a szüleihez megy Aubreyért. Amikor az érzelmeit így felkorbácsolja valami, képtelen mások elől eltitkolni a lelkiállapotát, kiváltképp a szülei és a mindenre felfigyelő Aubrey előtt.

Kérdéseket végképp nem akart hallani. A legkevésbé holmi magyarázkodásra lett volna most képes.

Elmondta, amit kellett, megtette, amit kellett. És nem volt hajlandó bármit is megbánni. Akkor sem, ha ez egy régi barátság, egy mindig is fontosnak tartott kapcsolat elvesztésével jár. Ethan meg ő majd valahogyan megpróbálnak udvariasan viselkedni egymással mások előtt, és igyekeznek nem bocsátkozni semmiféle csatározásba.

Kétségkívül nem lesz könnyű vagy kellemes a helyzet, de megpróbálhatják. Végtére is, az apjával már három éve tart ez az állapot.

Húsz percen át csak körbe-körbe kocsikázott, amíg ujjai egészen el nem fehéredtek a kormánykeréken, és a visszapillantó-tükörből már nem gyereket vagy kiskutyákat megrémítő arc nézett vissza rá.

Meggyőzte magát, visszanyerte önuralmát. Olyanynyira, hogy arra gondolt, elviszi Aubreyt a McDonald’s-ba falatozni. Legközelebb pedig, amikor szabad lesz az estéje, elmennek Oxfordba a tűzoltók karneváljára. Szentül megfogadta, hogy nem üldögél otthon bánkódva.

Nem vágta be a kocsi ajtaját, ami szerinte a nyugodtság jele volt. És nem botorkált fel szülei csinos kis házának lépcsőjén. Sőt, egy percre megállt, hogy megcsodálja a felfüggesztett cserépből kihajló petúniákat a nagy ablak mellett.

Balszerencséjére és a rossz időzítés következtében éppen akkor pillantott be a virágok mellett az ablakon, amikor az apja úgy dőlt hátra a karosszékében, mint egy fejedelem a trónján.

Grace olyan ideges lett hirtelen, hogy parittyából kilőtt kavicsként robban be a házba.

- Beszélni akarok veled - mondta indulatosan Pete-hez sietve, s hagyta, hogy az ajtó nagy dörrenéssel csapódjon be mögötte. - Jó ideje készülök rá.

A férfi pár másodpercig a lányára meredt, mire rendezni tudta a vonásait.

- Ha beszélni akarsz velem, használj civilizált hangot.

- Civilizált vagyok. Ebben a házban sikerült azzá válnom. - Grace élesen a levegőbe hasított a kezével.

- Grace! Grace! - Carol kipirult arccal, tágra nyílt szemmel sietett be a konyhából a csípőjén ülő Aubreyval. - Mi ütött beléd? Feldúlt vagy, bogaram.

- Vidd vissza Aubreyt a konyhába, mama. Attól még nem sérül meg egy életre, hogy az anyját kiabálni hallja.

Csak hogy ennek az ellenkezőjét bizonyítsa, Aubrey hátravetette a fejét, és nyafogni kezdett. Grace a legszívesebben felkapta volna, kirohant volna vele a házból, és addig csókolgatta volna az arcocskáját, amíg abba nem hagyja a sírást. De erőt vett magán. - Aubrey, ezt most hagyd abba. Nem haragszom rád. Menj a nagyival a konyhába, és igyál egy pohár szörpöt.

- Szöpöt! - nyafogta Aubrey panaszosan, és Carol kezében ficánkolva az anyja felé tárta a karját, miközben a szemében kövér könnycseppek remegtek.

- Carol, vidd a gyereket a konyhába, és nyugtasd meg. - Pete ugyanazt szerette volna tenni, amit Grace, de ő is uralkodott magán, s türelmetlenül intett a feleségének.

- A gyerek egész nap nem sírt - nézett a lányára szemrehányóan.

- Most sír - csattant fel Grace némi bűntudattal a hangjában, mivel Aubrey zokogása kihallatszott a konyhából. - És öt perc múlva már el is felejti az egészet. Ez a szépsége a kétéves kornak. Ahogy nő az ember, úgy lesz egyre nehezebb elfelejteni a könnyeket. Te sokszor megríkattál engem.

- Egy szülő néha óhatatlanul megríkatja a gyerekét.

- Egyesek azonban semmit sem tudnak meg arról a gyerekről, akit felneveltek. Te soha nem azt láttad bennem, ami valójában voltam.

Pete szerette volna, ha áll. Szerette volna, ha cipő van a lábán. Egy férfi esetében óriási hátrány, ha a karszékben üldögél, s még cipő sincs a lábán.

- Nem tudom, miről beszélsz.

- De lehet, hogy tévedek. Lehet, hogy mégis azt láttad bennem. Csakhogy hiába láttad, félretoltad, mert nem illett a te elképzeléseidbe. Tudtad - folytatta Grace fojtott, ám haragos hangon -, tudtad, hogy táncosnő akarok lenni. Tudtad, hogy arról álmodozom, és hagytad, hadd ábrándozzam. Ó, az órákra mindig elvittél. Talán morogtál néha, hogy sokba kerül, de kifizetted.

- Szép kis summára kerekedett ki az évek során.

- És mire volt jó, papa?

Pete nagyot pislogott. Csaknem három éve senki nem hívja őt papának, s ez most a szívéig hatolt.

- Hiszen úgy szeretted azokat az órákat.

- De mire volt jó az egész, ha nem hittél bennem, ha nem hagytad, hogy megtegyem a következő lépést?

- Régi ügy ez, Grace. Túl fiatal voltál ahhoz, hogy New Yorkba menj, az egész csak hóbort volt.

- Fiatal voltam, de nem kisgyerek. Ha pedig hóbort volt, hát az én hóbortom. Sosem fogom megtudni, hogy tehetséges voltam-e. Sosem fogom megtudni, hogy valóra tudtam volna-e váltani azt az álmot, mert amikor kértelek, hogy segíts, azt válaszoltad, hogy nagy vagyok már az ilyen ostobaságokhoz. Nagy az ostobasághoz ismételte Grace -, de túl fiatal ahhoz, hogy bízz bennem.

- Igenis bíztam benned. - Pete felegyenesedett a székben. - És nézd meg, mi lett belőle.

- Mi lett belőle? Teherbe estem. Vagy nem így mondtad az idő tájt? Mintha az olyasmi lett volna, amit csak azért tettem, hogy téged bosszantsalak.

- Jack Casey semmirekellő volt. Első pillantásra láttam rajta.

- És mondtad is, újra és újra, mígnem kedvet kapott a tiltott gyümölcsre, és én sem tudtam nemet mondani.

Pete most villogó szemmel felállt a karosszékből.

- Engem hibáztatsz, amiért bajba jutottál?

- Nem, csak magamat hibáztatom, ha valakit egyáltalán van értelme hibáztatni. És nem keresek mentségeket. Azért azt tudnod kell, hogy Jack nem volt annyira rossz, mint amilyennek lefestetted magadban.

- Faképnél hagyott, nem?

- Te is ezt tetted, papa.

A férfi keze mindkettőjük döbbenetére ütésre lendült. De nem csapott le. Pete leeresztette remegő kezét. Soha nem ütötte meg a lányát, legfeljebb egyszer-kétszer elfenekelte, amikor még apró volt, de ő akkor is jobban szenvedett miatta, mint a kislánya.

- Ha megütöttél volna - mondta Grace nyugodtságot erőltetve a hangjába -, ezzel nyilvánítottad volna ki először a valódi érzelmeidet azóta, hogy közöltem veletek, hogy gyereket várok. Tudtam, hogy dühös leszel, csalódott, és meg leszel bántva. Úgy rettegtem. De bármilyen rossznak képzeltem is el, minden sokkal rosszabbul sült el. Mert nem álltál mellém. Már másodszor, papa, pedig az mindennél fontosabb lett volna, és te nem segítettél nekem.

- Ha az ember lánya csak úgy beállít, közli, hogy gyereke lesz, aztán hozzáteszi, hogy éppen attól a fickótól, akit az ember minden erejével igyekezett volna tőle távol tartani, hát idő kell ennek a feldolgozásához.

- Szégyenkeztél miattam, és csak az járt a fejedben, hogy mit szólnak majd a szomszédok. S ahelyett, hogy észrevetted volna a rémületemet, csak azt láttad, hogy hibát követtem el, és neked kell viselned ennek a terhét.

Grace elfordult, mert könnyek fojtogatták, s csak akkor nézett vissza, amikor egészen biztos lehetett benne, hogy nem fog sírni.

- Aubrey nem hiba. Aubrey ajándék.

- Úgy szeretem, hogy jobban már nem is lehet.

- Engem meg úgy, hogy annál kevésbé már nem is lehet.

- Ez nem igaz. - Pete egészen kétségbeesett és megijedt. - Ez egyszerűen nem igaz.

- Elálltál mellőlem, amikor hozzámentem Jackhez. Magamra hagytál.

- Te is eltávolodtál.

- Lehetséges. - Grace ismét elfordult. - Egyszer már megpróbáltam nélküled boldogulni, amikor pénzt gyűjtöttem, hogy New Yorkba mehessek. De egyedül nem ment. A házasságomat minden segítség nélkül igyekeztem jobbá tenni. Az sem sikerült. Semmi más nem maradt belőle, mint a bennem növekvő baba, és ebben aztán végképp nem mondhattam csődöt. Be sem jöttél a kórházba, amikor Aubrey megszületett.

- De bementem. - Pete találomra felkapott egy magazint, és csővé hajlította. - Odamentem, és megnéztem őt az üvegen át. Úgy nézett ki, mint te, amikor megszülettél. Hosszú lábak, hosszú ujjak és pár szál szőke haj. A kórterembe is benéztem, ahol feküdtél. Éppen aludtál. És nem mentem be. Nem tudtam, mit mondjak neked.

Kihajtogatta a magazint, a homlokát ráncolva a címlapfotóra nézett, aztán visszadobta a többi közé.

-            Azt hiszem, emiatt is dühös voltam. Megszületett a kisbabád, és nem volt férjed, el sem tudtam képzelni, mit kezdjek ezzel a helyzettel. Nekem határozott álláspontom van az effajta dolgokról. Nehéz attól eltávolodni.

- Nem kellett volna túlságosan eltávolodnod.

- Egyre csak vártam, hogy alkalmat adsz erre. Úgy hittem, amikor az a gazember otthagyott, hogy meggondolod magad, mégiscsak a segítségünket kéred, és hazajössz.

- Hogy elmondhasd, milyen igazad volt mindenben.

Pete szemében valami szomorúságféle villant.

- Igen, megérdemlem a szemrehányást, valószínűleg ezt tettem volna. - Visszaült a székbe. - De a fenébe is, igazam volt.

Grace fáradtan felnevetett.

- Különös, hogy a férfiak, akiket szeretek, mindig azt hiszik, hogy ők tudják jobban, mi jó nekem. Szerinted én egy törékeny teremtés vagyok, papa?

Grace hosszú idő óta először látott nevetést csillanni az apja szemében.

- Olyan törékeny vagy, kislányom, mint egy acélrúd.

- Na, ez legalább valami.

- Mindig is szerettem volna, ha kicsit hajlékonyabb vagy. Ha egyszer, egyetlen egyszer segítséget kértél volna. De nem, te takarítani jársz mások házához, hajnalig dolgozol a sörözőben.

- Te sem vagy valami hajlékony - mormolta Grace, és az ablakhoz sétált.

- Valahányszor meglátlak a parton, majdnem mindig karikás a szemed - folytatta Pete. - Persze, ha anyád fecsegése igaz, ennek hamarosan vége lesz.

- Vége lesz? - kérdezte Grace a válla fölött hátrapillantva.

- Ethan Quinn nem az a fajta ember, aki hagyná, hogy a felesége halálra dolgozza magát két állásban is. Ő az a fajta, akit mindig is keresned kellett volna. Becsületes, megbízható.

Grace keserűen felnevetett, és a hajába túrt.

- Mama téved. Nem megyek feleségül Ethanhez.

Pete szóra nyitotta a száját, aztán becsukta. Volt annyi esze, hogy tanuljon a hibáiból. Ha sikerült a lányát egy fickó karjaiba hajtania azzal, hogy csak a hibáit ecsetelte, akkor akár el is távolíthatja egy másiktól, ha annak meg csak az erényeit dicséri.

- Ismered az anyádat - mondta végül, és erről nem is szólt többet, csak a nadrágja térdét markolászta. - Féltem elengedni téged egyedül New Yorkba - fakadt ki, s amikor Grace megfordult az ablaktól, fészkelődni kezdett a karosszékben. - Féltem, hogy nem jössz vissza. Attól is féltem, hogy valami baj vagy csalódás ér. Az Isten szerelmére, Gracie, tizennyolc éves voltál, tapasztalatlan kis tacskó. Tudtam, hogy jól táncolsz. Mindenki ezt állította, és én nagyon szépnek láttalak. Úgy gondoltam, hogy ha nem töri be a fejedet valami útonálló, akkor megtalálod a számításodat, és ott maradsz. Nyilvánvaló volt, hogy nem tudsz belevágni anélkül, hogy pénzt adnék az induláshoz, így aztán nem adtam. Úgy kalkuláltam, hogy felhagysz az egésszel, vagy ha nem, hát összegyűjthetsz magadnak annyit, hogy azzal elindulj.

Mivel Grace nem szólt semmit, Pete sóhajtott egyet, és hátradőlt.

- Egy férfi egész életén át keményen dolgozik, hogy felépítsen valamit, és folyton csak az jár a fejében, hogy azt idővel a gyerekére hagyhatja. Az apám a boltot hagyta rám örökül, és én is a fiamra akartam azt hagyni. Ehelyett lányom született, de annak is nagyon örültem. Sosem kívántam, hogy bárcsak másképp lett volna. Csakhogy te nem tartottál igényt arra, amit én adhatok neked. Ó, persze, dolgoztál. Sosem ijedtél meg a munkától, de nyilvánvaló volt, hogy csak pénzt keresel. Nem ez az életed. Nem lelsz benne örömöt.

- Nem tudtam, hogy így gondolod.

- Nem is volt fontos. Neked legalábbis. Aztán az járt a fejemben, hogy egy nap férjhez mész, és talán majd a férjed veszi át a boltot. Így is átadhattam volna neked meg a gyerekeidnek az egészet.

- De én Jackhez mentem feleségül, tehát ez az álmod sem vált valóra.

Pete keze a térdén nyugodott, felemelte az ujjait, aztán visszaejtette.

- Lehet, hogy Aubreyt érdekli majd a dolog. Még nem akarok nyugdíjba vonulni.

- Igen, talán.

- Aranyos kislány - mondta Pete a kezét vizsgálva. - Boldog. Te… jó anya vagy, Grace. Jobban állód a sarat, mint bárki más hasonló körülmények között. Megteremtetted a jó élet feltételeit magatok számára, mégpedig a magad erejéből.

Grace egészen elérzékenyült, a szíve hevesen vert.

- Köszönöm. Köszönöm, hogy ezt mondod.

- Öö… anyád szeretné, ha velünk vacsoráznátok. - A lányára emelte a tekintetét, de a szeme nem volt fagyos, távolságtartó. Könyörgést és bocsánatkérést lehetett belőlük kiolvasni.- Én is szeretném.

- Én is. - Ekkor Grace odasétált az apjához, egyszerűen beleült az ölébe, és a vállára hajtotta a fejét. – Ó, papa. Hogy hiányoztál.

- Te is nekem, Gracie. - Pete ringatni kezdte az ölében ülő gyermekét, és potyogtak a könnyei. -Te is hiányoztál nekem.

Ethan Grace verandájának a lépcsőjén üldögélt, mellette a táska. Tény, mi tény többször is kísértésbe esett, hogy kinyissa, belekukkantson, csak hogy lássa, mi mindent cipel magával egy nő, ami ilyen elképesztően fontos lehet.

Mind ez ideig azonban ellenállt a kísértésnek.

Most azon kezdett tűnődni, hogy hol lehet a lány. Két órával ezelőtt a műhelybe menet már elhajtott a háza előtt. Ám mivel nem látta Grace kocsiját, nem állt meg. Az ajtó egészen biztosan nyitva van, tehát éppenséggel ott is hagyhatná a táskát a nappaliban. Ezzel azonban nem oldott volna meg semmit.

Munka közben alaposan végiggondolta a dolgot. Az egyik legfontosabb kérdés az volt, hogy Grace-nek mennyi időre van szüksége ahhoz, hogy lecsillapodjék az után a kirohanás után.

Ha csak kicsit ideges, azt kezelni lehet.

Ethan arra jutott, hogy talán jobb is, hogy Grace még nem ért haza. így legalább mindketten rendezhetik a gondolataikat.

- Végiggondoltál mindent?

Ethan felsóhajtott. A jellegzetes illatot már az előtt megérezte, hogy Ray megszólalt volna, hogy a bokájánál keresztbe tett lábbal kényelmesen helyet foglalt volna mellette a lépcsőn. Ray ölében egy sósmogyoróval teli zacskó hevert. Nagyon szerette a sósmogyorót.

-  Nem egészen - válaszolta Ethan. - Úgy érzem, nem akar kitisztulni a dolog.

- Van úgy, hogy az ember jobban teszi, ha az ösztöneire hallgat, nem a fejére. Jók az ösztöneid, Ethan.

- Az ösztöneimre hallgatva jutottam idáig. Először is, ha egy ujjal sem nyúltam volna hozzá…

- Elóször is, ha egy ujjal sem nyúltál volna hozzá, mindkettőtöket kizártad volna abból, amit sok ember egész életén át keres, és sosem találja meg. - Ray beletúrt a zacskóba, és kivett egy marék mogyorót. - Miért bánkódsz olyasmi miatt, ami ritkaság és értékes?

- Megbántottam ót. Tudtam, hogy meg fogom bántani.

- Itt tévedtél. Nem abban, hogy elfogadtad a felkínált szerelmet, hanem hogy nem bíztál benne hosszú távon. Csalódást okozol nekem, Ethan.

Olyan volt ez a mondat, mint egy pofon. Az a fajta, amiről mindketten tudják, hogy sokáig sajog. És mivel ez történt, Ethan a lépcsők mellett növekedő árvácskákat bámulta.

- Megpróbáltam azt tenni, amit helyesnek gondoltam.

- Kinek a szempontjából helyesnek? Annak a nőnek a szempontjából, aki hajlandó lett volna veled élni, bárhová vezessen is ez? A gyerekek szempontjából, akik megszülethettek volna? Ingoványos talajra tévedsz, ha át akarod húzni Isten számításait.

Ethan a szeme sarkából zavartan az apjára sandított.

- Létezik?

- Micsoda?

- Isten. Gondolom, neked tudnod kell, mivel néhány hónapja halott vagy.

Ray hátravetette a fejét, és harsányan felnevetett.

- Ethan, mindig is nagyra tartottam az eszedet, és szívesen megbeszélném veled a világegyetem titkait, de múlik az idő.

A mogyorót rágcsálva Ethan arcát fürkészte, s közben ellágyult, átmelegedett a mosolya.

- Eletem egyik legnagyobb gyönyörűsége volt látni, mint lesz belőled felnőtt férfi. Olyan nagy a szíved, mint a hőn szeretett öblöd. Remélem, rábízod magad. Azt akarom, hogy boldog légy. Hamarosan problémáitok lesznek.

- Seth?

- Szüksége lesz a családjára. Az egész családjára tette hozzá Ray mormolva, a fejét ingatva. - Olyan sok a szomorúság az alatt a rövid idő alatt, amíg élünk, Ethan, hogy nem utasíthatjuk vissza a boldogságot. Ne felejtsd el, hogy az apró örömök milyen értékesek. Megcsillant a szeme. - Szedd össze magad, fiam. Lejárt a gondolkodási idő.

Ethan meghallotta Grace kocsijának a zúgását, s az útra nézett. Maga mellé sem kellett pillantania, mert tudta, hogy az apja eltűnt.

Amikor Grace meglátta a lépcsőn ülő Ethant, a legszívesebben a kormánykerékre hajtotta volna a fejét. Úgy érezte, a szíve nem bír ki még egy érzelmi rohamot.

Ám ehelyett kiszállt, és hátrament, hogy kicsatolja az ülésből az alvó Aubreyt. Karjaiban a gyermekkel a ház felé indult, mire Ethan behúzta hosszú lábait, és felállt.

- Nem szeretnék újabb vitát, Ethan.

- Elhoztam a táskádat. Nálunk felejtetted.

Grace zavartan pislogott, amikor a férfi feléje nyújtotta a táskát. Felindultságáról árulkodott, hogy észre sem vette, nincs nála.

- Köszönöm.

- Beszélnem kell veled, Grace.

- Ne haragudj. Le kell fektetnem Aubreyt.

- Megvárom.

- Úgy értem, én nem akarok veled beszélni.

- Én meg úgy értem, hogy beszélnem kell veled. Várok.

- Akkor csak várj, amíg el nem készülök - mondta, és besietett a házba.

Úgy tűnik, még nem csillapodott le egészen, gondolta Ethan. De azért leült. És várt.

Grace nem sietett. Lassú mozdulatokkal kihámozta Aubreyt a ruhájából, betakargatta, rendbe tette a szobáját. Aztán a konyhába ment, és töltött magának egy pohár limonádét, noha nem kívánta. Mégis megitta az utolsó cseppig.

Látta a szúnyoghálós ajtón át a lépcsőn gubbasztó Ethant. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy becsukja az ajtót, és döntése jeléül bezárja. Aztán arra gondolt, hogy annyira azért nem haragszik, hogy ilyen kicsinyes legyen.

Kinyitotta hát a szúnyoghálót, és halkan becsukta maga mögött.

- Alszik?

- Igen. Hosszú napja volt. Nekem is. Remélem, nem tartasz fel soká.

- Azt hiszem, nem. Azt akarom mondani, hogy bocsáss meg, amiért megbántottalak, amiért szomorúságot okoztam. - Mivel Grace nem ült le mellé, ezért Ethan felállt, és odament hozzá. - Rosszul fogtam a dologhoz, és nem voltam veled őszinte. Pedig őszintének kellett volna lennem.

- Elhiszem, hogy sajnálod, Ethan. - Grace a korláthoz lépett, kihajolt és végignézett a tenyérnyi udvaron. Nem tudom, lehetünk-e még barátok, úgy, ahogyan azelőtt. Nehéz dolog haragban lenni azzal, aki fontos az ember számára. Ma este kibékültem az apámmal.

- Tényleg? - Ethan előre lépett, de megtorpant, mert Grace elhúzódott. Épp csak egy kicsit, hogy éreztesse a férfival, már nincs joga megérinteni őt. - Örülök - mondta Ethan.

-  Szerintem neked köszönhetem. Ha nem lettem volna olyan dühös rád, akkor nem támadtam volna neki, hogy kiöntsem a szívemet. Hálás vagyok neked, és köszönöm, hogy bocsánatot kérsz. De most fáradt vagyok, és…

- Sok mindent mondtál ma nekem. - Ethan elhatározta, hogy nem hagyja magát elküldeni, amíg mondandója végére nem ér.

- Igen, így van. - Grace megint arrébb húzódott, és egyenesen a férfi szemébe nézett.

- Sok ponton igazad volt, de nem mindenben. Például abban, hogy hogyan éreztem irántad korábban… így kellett lennie.

- Mert te így mondod.

- Mert még tizennégy éves sem voltál, amikor beléd szerettem, és megkívántalak. Majdnem nyolc évvel vagyok idősebb nálad. Felnőtt férfi voltam, te pedig kislány. Akkor nem közelíthettem hozzád. Talán túl sokáig vártam. - Elhallgatott, megrázta a fejét. - Túl sokáig vártam. De volt időm gondolkodni, és megfogadtam magamban, hogy nem vonlak be az életembe. Te voltál az egyetlen, aki annyira fontos volt számomra, hogy ezt mérlegeljem. Részben magam miatt tettem, mert tudtam, ha az enyém lennél, soha nem engednélek el többé.

- De már úgy határoztál, hogy elengedsz.

- Úgy határoztam, hogy egyedül élem le az életemet. Be is tudtam tartani egészen az utóbbi időkig.

- Te ezt nemes áldozatnak gondolod. Én meg butaságnak. - Grace felemelte a kezét, érezte, hogy megint elhatalmasodik rajta az indulat. - Jobb lesz, ha ennyiben maradunk.

- Jól tudod, ha összeházasodunk, akkor te biztosan gyerekeket akarsz.

- Így igaz. És a te érveiddel, hogy miért ne lehetnének közös gyerekeink, ugyan nem értek egyet, de vannak a családalapításnak egyéb formái is. Neked igazán tudnod kellene. Örökbe is fogadhatnánk gyerekeket.

Ethan elkerekedett szemmel bámult.

- Te… azt hittem, te akarod megszülni…

- Jól hitted. Azért szerettem volna, mert csodálatos lett volna, ha a te gyereked növekszik bennem, és tudom, hogy mellettünk vagy. Ettől azért még találhatunk más megoldást is. Mi volna, ha nem is lehetnének gyerekeim, Ethan? Ha szerelmesek lennénk egymásba, házasságot terveznénk, aztán kiderülne, hogy nem is lehetnek gyerekeink? Emiatt kiszeretnél belőlem? Azt mondanád, nem akarsz feleségül venni?

- Nem, dehogy. Az…

- Az nem szerelem - fejezte be a mondatot Grace. Csakhogy nem arról van szó, hogy nem lehet, hanem arról, hogy nem lesz. És megpróbálhattam volna megérteni az érzéseidet, ha nem titkoltad volna el előlem. Ha nem fordultál volna el tőlem, amikor csak segíteni akartam. Mindenben pedig nem vagyok hajlandó kompromisszumot kötni. Nem akarok olyan emberrel együtt élni, aki nem tartja tiszteletben az érzelmeimet, és nem osztja meg velem a problémáit. Nem akarok olyan emberrel együtt élni, aki nem szeret annyira, hogy mellettem maradjon. Hogy megígérje, hogy együtt öregszünk meg, apja lesz a gyerekemnek. Nem vagyok hajlandó a kapcsolatunkat holmi kalandnak tekinteni, s aztán magyarázkodni a lányomnak, hogy vajon miért nem szerettél és tiszteltél annyira, hogy feleségül vegyél.

Grace az ajtóhoz lépett.

- Ne - mondta Ethan, és becsukta a szemét. - Ne fordulj el tőlem, Grace.

- Nem én fordulok el. Hát nem látod, Ethan? Mindvégig te fordultál el.

- Ugyanoda jutottam, ahonnan elindultam. Csak nézlek, téged akarlak. Erről már nem tudok lemondani. Annyi fogadalmat tettem magamnak veled kapcsolatban. És folyton megszegem mindet. Hagytam, hogy ebbe is beleszóljon - mondta lassan. - Hagytam, hogy erre is rátegye a kezét. De le akarom törölni a keze nyomát, ha adsz egy lehetőséget. - Megvonta a vállát. - Gondolkodtam.

Grace szája sarkában mosoly bujkált.

- Ez igazán újdonság.

- Akarod hallani, hogy most mi jár a fejemben? - Az ösztöneire, a szívére hallgatva, Ethan felfelé indult a lépcsőn. - Az jár a fejemben, hogy mindig, mindig csak te voltál nekem, Grace. És ez már mindig is így lesz. Csak te. Nem tehetek róla, gondoskodni akarok rólad. Nem azért, mert gyengének tartanálak. Hanem mert túlságosan fontos vagy nekem.

- Ethan. - Grace érezte, hogy a férfi lassan megtöri az ellenállását. - Ne…

- És az jár a fejemben, hogy képtelen vagyok megadni neked azt a lehetőséget, hogy nélkülem élj.

Megfogta a lány kezét, és megszorította, amikor érezte, hogy ki akarja rántani. Pillantását a szemébe mélyesztve, lehúzta Grace-t maga mellé a lépcsőre, ahol a lemenő nap utolsó sugarai ragyogtak.

- Soha nem hagylak cserben - folytatta Ethan. - Azt szeretném, ha mindig mellettem lennél. Boldog vagyok veled, Grace. Eddig ezt fel sem mértem valójában, de most már nem tudok lemondani rólad. Szeretlek, Grace. - Szájával végigsimította a remegő Grace szemöldökét. - Alkonyodik. Azt mondtad, ez a legjobb idő az álmodozásra. Talán arra is a legjobb idő, hogy az ember megvalósítsa az álmát. Én most ezt szeretném. Nézz rám - mondta, és gyengéden felemelte a lány arcát. - Feleségül jössz hozzám?

Grace-ben szétáradt az öröm és a remény.

- Ethan…

- Még ne válaszolj. - De Grace szeméből kiolvasható volt a válasz, és Ethan hálásan emelte kedvese kezét a szájához. - Megengeded, hogy Aubrey az enyém legyen, hogy a nevemre vegyem? Hadd legyek az apja.

Grace szemében könny csillogott. De visszaparancsolta. Tisztán akarta látni Ethan komoly arcát, melyet megvilágított az utolsó, bágyadt napsugár.

- Tudod…

- Még ne - mormolta a férfi, és ajkát a lány ajkához érintette. - Van még valami. Szülsz nekem gyerekeket, Grace?

A lány hiába küszködött a könnyeivel, nagy cseppek gurultak végig az arcán, és Ethan arra gondolt, hogyan is képzelhette, hogy megtagadhatja maguktól ezt a boldogságot, ezt a jogot, ezt az ígéretet.

- Teremtsünk új életet a szerelmünkből, hadd nézhessem, hogyan növekszik benned. Bolond, aki azt hiszi, hogy amit mi ketten létrehozunk, más is lehet, mint gyönyörű.

Grace a két tenyerébe fogta Ethan arcát, a szívébe véste azt a képet.

- Mielőtt válaszolok, tudnom kell, hogy valóban ezt akarod, és nem csak miattam, hanem magad miatt is.

- Családot akarok. Olyat szeretnék, amilyet a szüleim hoztak létre, és ezt veled akarom.

Grace lassan elmosolyodott.

-  Feleségül megyek hozzád, Ethan. A kislányom apja leszel. Gyerekeket szülök neked. És vigyázunk egymásra.

Ethan magához vonta a lányt, szorosan átölelte, miközben a nap lebukott a látóhatáron, és esti homály ereszkedett a környékre. Grace szíve gyorsan, könnyedén vert. Halkan felsóhajtott, s ekkor felcsendült a madár éneke a szilvafán.

- Féltem, hogy nem tudsz megbocsátani.

- Én is.

- Aztán arra gondoltam, a pokolba is, hiszen szeret. Valahogyan csak becserkészem - mondta Ethan, mire Grace felnevetett. - Nem csak te értesz ahhoz, hogy kihalássz valakit, mint egy macskahalat.

- Eltartott egy ideig, míg horogra akadtál.

- Ha az ember nem sieti el a dolgot, a nap végére a legjobb zsákmányt szerezheti be. - Ethan Grace hajába temette az arcát, magába szívta az illatát. - Én a legjobbat szereztem be. Egy jó erős kőedényt.

Grace nevetve hátrahajolt, hogy lássa Ethan szemét. Ez a jókedv, gondolta, mindkettőjünek szól.

- Okos vagy, Ethan.

- Pár órával ezelőtt még ostobának neveztél.

- Akkor az is voltál. - Cuppanós csókot nyomott a férfi arcára. - Most már okos vagy.

- Hiányoztál, Grace.

A lány behunyta a szemét, és szorosan ölelte a férfit, miközben arra gondolt, hogy ez a mai a megbocsátások napja. És a reménységé. És a kezdeteké.

- Te is hiányoztál, Ethan - sóhajtott, és a levegőbe szippantott. - Sósmogyoró - mondta, és a férfihoz simult. - Furcsa. Lefogadtam volna, hogy sósmogyoró illatát érzem.

- Ezt is elmagyarázom. - Ethan felemelte a lány állát, és megcsókolta a száját. - Hamarosan.