NORA ROBERTS

SETH ELSŐ KARÁCSONYA

(rövid történet)

Még soha nem volt igazi karácsonya… fával, díszekkel és égőkkel, ajándékokkal. Családdal. Soha nem volt még olyan karácsonya, amikor a házban zene szólt, sütemény illata töltötte be a levegőt, és mindenhol díszek függtek.

Persze már nem kisgyerek vagy ilyesmi. Az ég szerelmére, hiszen már hatodikos. Nem mintha hitt volna abban, hogy valami kövér fickó talpig pirosban bemászik a kéménye. Ugyan már, micsoda ostobaság!

Csak azért volt benne a dologban, mert mindenki akkora hűhót csapott körülötte. Az a sok titokzatos suttogás és vihogás. Na, jó, a férfiak nem vihogtak, helyesbített Seth, de a nők… A kis Aubrey pedig magán kívül várta a másnap reggelt. De ő még egészen kisbaba. A karácsonyt kifejezetten a kicsiknek találták ki.

Számára mindössze annyit jelentett, hogy nem kell iskolába mennie – szuper! –, és talán néhány ajándékot is odavetnek neki. Nem nagy ügy.

Csak azért osont le, hogy elcsenjen néhány süteményt. Hogyan is aludhatna nyugodtan az ember, ha a ház tele van finomabbnál finomabb sütikkel?

Egyik kezében a keretet szorongatva, lábujjhegyen óvakodott előre a sötétben a szőke hajú, vékony fiú, kék szemében óvatos kifejezés ült. Kutyája ott ügetett mögötte.

Seth szigorúan ráparancsolt, hogy maradjon csendben, különben mindkettőjüket lapátra teszik.

Meghallotta a zeneszót. Megállt a lépcső tetején, hogy meggyőződjön róla, csak a rádió szól, és nem Phillip zongorázik. Vacsora után a fivérei… tetszett neki a szó: a fivérei. Vacsora után a fivérei zenélni kezdtek, és addig abba sem hagyták, míg a kis Aubrey el nem aludt Grace ölében. Akkor aztán felzavarták Setht aludni. Csak valami szélhámosság lehetett a dolog mögött, hiszen alig múlt el tíz, és másnap nem lesz iskola.

Cam persze jött azokkal az ostoba Mikulás mesékkel. Mintha ő bevenné az ilyesmit. Ahogy eszébe jutott, csúfondárosan el akart vigyorodni, de végül önfeledt mosolyra húzódott a szája.

Ahogy lejjebb ért, látta, hogy nem kapcsolták le az égőket. Korábban sohasem látott még ilyet. Anna igazi fát akart, és ahogy Seth látta a dolgokat, a házban Anna volt az úr. Így aztán idecipelték a hatalmas fenyőt, és a férfiak morogva nekifogtak a díszítésének.

Különösen sokat panaszkodtak az égők felrakásánál, de Seth tudta, hogy nagyon is élvezték a dolgot.

Most a fa úgy festett, mintha ezernyi apró és nagyobb dísz borítaná, alatta pedig nagy halomban álltak a hatalmas masnis, csinosan becsomagolt dobozok.

Néhányon az ő neve állt.

Bizonyára olyan ostoba holmik vannak benne, mint gatya meg zokni, mondta magának, közben próbálta legyűrni a boldog izgalmat, amely a puszta látványra elfogta. Mintha azok a díszes dobozok odatartoznának. Mintha ő is odatartozna.

Lassan megindult az ajándékhegy felé. Szerette volna csak megrázni az egyik dobozt, de ekkor észrevette, hogy Anna ott alszik a kanapén.

Halk átkot mormolt a bajsza alatt, és bosszúsan legyintett. Még csak az kellett volna, hogy rajtakapják, mint valami kisbabát, amint ott kíváncsiskodik az ajándékok körül, amelyeket néhány óra múlva amúgy is kibontanak. Egészen belevörösödött a gondolatba.

Habozva állt, a sütemény, mint ürügy hirtelen valóságossá lett. Elkapta Butus nyakörvét, mielőtt a kutyus nevéhez híven valami ostobaságot csinálna, mondjuk odacsörtetne Annához, és az arcához nyomná a nedves orrát. Sziszegve ráparancsolt, hogy üljön le, majd halkan odaosont az alvó nőhöz, hogy betakarja.

Anna becsületes volt vele, gondolta Seth. Soha nem csapta be. Jó volt hozzá, kedves és tapintatos. A fiú már rég elfogadta, hogy nem számíthat emberi bánásmódra, és akkor Anna, Grace és a Quinn-fiúk ismét reményt adtak neki akkor, amikor már kezdte azt hinni, hogy a remény sem több, mint egy újabb arculcsapás a sorstól.

Seth nem vágyott másra, minthogy valahogy visszafizethesse gondoskodásukat. Remélte, hogy Annának tetszik majd a vörös sál, amit vett neki, mert Anna szeretett vöröset viselni.

Sokkal jobban szerette volna azonban, ha valami komolyabb dologgal lephetné meg, gyémántokkal vagy ilyesmi.

Igen, az csuda jó lenne, gondolta.

Lassan elhúzódott a kanapétól, aztán mint valami tolvaj beóvakodott a konyhába, Butussal a nyomában. Elégedett mosollyal nyúlt a sütis dobozba, amikor a hátsó ajtó nagy lendülettel kitárult. Halk sikollyal rejtette a háta mögé a keretet.

Cam szitkozódva állt meg az ajtóban.

– Seth – mondta elég hangosan ahhoz, hogy fivérei meghallják, és elrejtsék a kerékpárt, amelynek az összeszerelésén dolgoztak az elmúlt két órában. – Mit keresel te itt?

– Semmit.

– Nekem nagyon úgy tűnik, mintha süteményt akartál volna csórni. – Cam hallotta fivére fáradt suttogását, majd a halk zajokat, amint a kerékpárt újra lecipelik a verandáról. Ekkor beljebb lépett. – Azt hittem, el vagy tiltva a sütis doboztól.

– Az még tegnap volt. – Seth hetykén kivett egy süteményt, és beleharapott. – Elmúlt éjfél, szóval már ma van.

– Okos.

Ethan lépett be kutyájával. Egy pillantással felmérte a helyzetet, majd lerázta magáról a kabátot.

– Hol van a kávé?

– A brandy – helyesbített a mögötte belépő Phillip. – Csípős szél fúj odakint. Miért nem vagy ágyban, hogy cukorkákról álmodj?

Mivel Anna aludt, Seth válasza rövid és durva volt. El akart oldalogni, de Cam gyorsabbnak bizonyult. Súlyos kezét a fiú vállára tette.

– Mi van a hátad mögött?

– Semmi.

– Az ajándékoknál jártál?

Seth felhorkant, és gyors pillantást vetett az ajtó felé.

– Nem, az ajándékok utáni kutakodás csak lányoknak meg kisbabáknak való.

Mivel hetente kétszer is rajtakapták ezen a tevékenységen az ünnepvárás időszakában, a fiú csak megrántotta a vállát. – Én csak azért csináltam, hogy Aubrey kedvében járjak.

– Aha. Szóval, mi van a hátad mögött?

– Semmi.

Megpróbált ismét ellógni, de ekkor Ethan a tűzhelyhez lépett, elvágva arrafelé az útját, majd Phillip sétált oda a konyhaszekrényhez, hogy kivegyen egy poharat; imígyen bekerítették a fiút.

– Tényleg semmi. Nem nagy dolog – görnyedt meg Seth válla.

– Add csak ide, kölyök – intett neki Cam, majd felnyögött, amikor Seth a gyomrának vágta a fa képkeretet. A férfi szeme résnyire szűkült, megtorlást ígérve, mire a fiú dacosan felszegte az állát.

– Lógattak már fel fejjel lefelé a lámpavasra?

– Nincs is lámpavasunk.

– Tudok szerezni egyet.

– Nézd csak – morogta Ethan, és megsimogatta a fiú haját, miközben az megpróbált elhúzódni. – A ház képe.

– Jól néz ki.

Phillip elfordította egy kicsit a képet, hogy jobban szemügyre vehesse az öbölben álló kétszintes épület ügyes ceruzarajzát.

– Nagyon jó.

– Nem nagy dolog.

– Azt majd én döntöm el, hogy nagy dolog vagy sem. – Cam Seth vállán tartotta a kezét, miközben ő is megnézte magának a rajzot. Igen, tényleg ügyes. Tehetséges a kölyök. De ebben több van. Ez itt az otthon. Mindannyiuk otthona. – Ez pedig itt remek munka. Igazi nagy dolog. Kinek készítetted?

Seth megrántotta a vállát. Valami szorítást érzett a gyomrában. De nem a félelmetes fajtát, ismerte fel. Ez jó volt, jó és meleg. A három ember nem elállja az útját, hanem mellette áll.

Ahogy már korábban is megtették.

– Csak úgy magunknak. Arra gondoltam, hogy talán odateszem a fa alá, vagy ilyesmi. Kiakaszthatjátok valahova, ha akarjátok.

– Anna biztosan elsírja magát, ha ezt meglátja.

Seth ekkor felnézett. Ennél nagyobb örömet nem is szerezhetett volna neki Cam, mint ezzel a mondattal.

– Tényleg?

– Az biztos. Utána meg összevissza fog puszilgatni, és ha ügyesen kevered a kártyát, annyi sütit gyűjthetsz be, hogy egészen újévig kómában kóvályoghatsz a rengeteg édességtől.

– Ez nagyon jól hangzik.

– Az biztos. – Cam megdörzsölte a fiú vállát, majd a pultra tette a képet. – Átkozottul jól.

– Esik – szólalt meg Ethan csendesen. Seth az ajtó felé vetette magát. Phillipnek még épp idejében sikerült elkapnia, mielőtt a fiú kivágta volna az ajtót, hogy aztán átbotoljon a saját karácsonyi ajándékán.

– Nem játszunk odakint, amikor már… – Ránézett az órájára, és felnyögött. – Uramisten, már hajnali három van.

– Csak meg akartam nézni.

– Fehér – magyarázta Phillip. – Az égből hull, veszélyesen síkossá teszi az utakat, és tönkreteszi az ember antilopbőr cipőjét.

– De ez karácsonyi hó – heveskedett Seth, majd nyomban zavarba is jött. Úgy viselkedik, mint valami idióta.

– Majd megnézzük az elülső verandáról.

– Jobbat mondok – mondta Cam, és maga is a süteményes dobozba túrt. – Ébresszünk fel mindenkit, és kezdődjön a buli.

Seth szeme elkerekedett, és még saját elragadtatott kiáltásától sem jött zavarba.

– Komolyan? Most? Most rögtön?

– Persze. A Mikulás már biztos járt itt. El akarta kerülni a havat. – Cam gúnyos pillantást vetett Phillipre. – Azt hallottam, ő is antilopbőr cipőt hord.

– Anna odabent alszik a kanapén. Megyek, felébresztem – indult kifelé nagy lendülettel a fiú, majd az ajtóban megtorpant és ragyogó arccal visszanézett. – Ez igazán szuper!

Amint a nappali felé futott, jót nevetett azon, hogy a Mikulás antilopbőr cipőt viselne. De neki van valamije, amit sokkal, de sokkal jobb, mint a Mikulás és az összes manója.

Családja van!