ROBIN COOK

Vakság

I.P.C. KÖNYVEK Kft. 2002

ELŐSZÓ

Duncan Andrews agya zakatolt, mint a robogó vonat. Egy perce még mámoros, bódító kábulatot érzett. Majd, mint amikor víz csöppen a forró serpenyőbe, úgy párolgott el szempillantás alatt ez a bódulat és levertség. Boldogság és erő áradt szét benne, és elfogta a tettvágy. Úgy érezte, mindenre képes. Ebben a hirtelen jött megvilágosodásban arra ébredt, hogy jóval energikusabb és határozottabb, mint valaha is gondolta volna. Ám még mielőtt igazából rákaphatott volna ezen euforikus gondolatok zamatára, és igazából kiélvezhette volna fizikai képességei újonnan jött átlényegülését, olyan intenzív gyönyörhullám borította el, amelyet semmiképpen sem tudott máshoz, mint vad extázishoz hasonlítani. A legszívesebben felkiáltott volna örömében, ha szája képes lett volna megformálni az ideillő szavakat. Beszélni azonban képtelen volt. A gondolatok és az érzelmek olyan sebesen cikáztak át az agyán, hogy szóba önteni képtelenségnek tetszett. A csupán percekkel korábban érzett félelmeket és balsejtelmeket mind kioltotta ez a hirtelen rászakadt öröm és boldogság.

Ám korábbi kábulatához hasonlóan határtalan gyönyöre is tiszavirág-életűnek bizonyult. Az örömteli mosoly, amely ott játszott az arcán, rettenetről árulkodó vigyorrá torzult. Egy belső hang arra intette, visszatérnek, akiktől fél. Szemét kétségbeesetten jártatta végig a szobán. Senkit sem látott, a hang azonban egyre csak fújta a magáét. Gyorsan hátrapillantott, a konyha felé. Üres. Visszafordult, és tekintetével végigpásztázta a hálószobához vezető folyosót. Sehol senki, csak a hang. Ezúttal azonban még borzasztóbb dolgot jósolt: azt súgta, meghal.

- Ki vagy te? - ordított fel Duncan. Kezével elfedte a fülét, hogy ne hallja a hangot. - Hol vagy? Hogy kerültél ide? - Megint körülkémlelt a szobában.

A hang nem felelt. Duncannek fogalma sem volt arról, hogy belső hangot hall csupán.

Föltápászkodott. Meglepődve vette észre, hogy a nappalija padlóján üldögélt. Ahogyan fölemelkedett, a vállát beverte a kávézóasztalkába. A fecskendő, amely idáig a karjában volt, most a földre hullott. Duncan gyűlölettel és megbánással meredt rá, majd lehajolt, hogy fölvegye.

Megérinteni azonban már nem volt módja. Elkerekedő szeme zavarodottságról és új keletű félelemről árulkodott. Egyik pillanatról a másikra teljes bizonyossággal úgy érezte, hogy apró bogarak százainak nyüzsgésétől viszket a bőr a karján. Duncan azon nyomban megfeledkezett a fecskendőről, és a két karját tenyérrel felfelé előrenyújtotta. Érezte, hogy a rovarok ott másznak mindenütt az alkarján, ám bármennyire meresztgette is a szemét, nem látta őket. A bőre tökéletesen makulátlannak tűnt. Ám ekkor már a lába is viszketni kezdett.

- Áááá! - üvöltött Duncan. Arra gondolt, a bogarak biztosan túl picik, ezért szemmel nem is láthatók. Igyekezett lesöpörni valamennyit, ám ettől a viszketés csak még elviselhetetlenebbé vált. Belehasított a félelem, amikor az fordult meg a fejében, hogy az élősdiek bizonyára a bőre alatt tanyáznak. Valamilyen úton-módon megszállták a testét. Talán a fecskendőből kerültek oda.

Duncan, a körmeit a bőrébe vájva, vadul vakarózva igyekezett utat nyitni a rovaroknak, amelyek belülről rágták. Kétségbeesésében egyre erőteljesebben vakarózott, míg csak a körmei föl nem szántották a bőrét, és ki nem serkent a vére. Heves fájdalmat érzett, ám a rovarok hemzsegése még ennél is elviselhetetlenebbnek tetszett.

A rovarok keltette iszonyat ellenére Duncan azonnal abbahagyta a vakarózást, amikor újabb tünetre lett figyelmes. Azt vette észre, hogy előretartott, vérző karja reszket. Ekkor lenézett, és látta, hogy egész testét remegés rázza, és ez egyre hevesebbé válik. Egy másodpercig az a gondolat támadt, hogy hívja a mentőket, a 911-et. Ám éppen csak átsuhant agyán ez a gondolat, amikor ismét másra lett figyelmes. Hirtelen melege lett. Sőt, elöntötte a forróság!

- Úristen! - nyögte Duncan, amikor észrevette, hogy patakzik az arcáról a veríték. Reszkető kezét a homlokára tette: sütött! Megpróbálta kigombolni az ingét, reszkető ujjai azonban nem engedelmeskedtek. Türelmét vesztve elkeseredetten letépte magáról az inget. Gombok röpködtek szerteszét. Letépte a nadrágját is, és odadobta a padlóra. Duncan - már csak alsónadrágban - még mindig fullasztó forróságot érzett. Ekkor minden előzetes figyelmeztetés nélkül köhögni, csuklani, majd hevesen hányni kezdett, összerondítva a falat a Dali kézjegyét viselő litográfia alatt.

Duncan kitántorgott a fürdőszobába. Minden akaraterejét összeszedve, reszkető testtel a zuhany alá állt, és ütközésig fordította a hidegvízcsapot. Levegő után kapkodva állta a rázúduló vízsugarak jeges rohamát.

Megkönnyebbülése nem tartott sokáig. Szánalmas jajszó hagyta el önkéntelenül az ajkát, és elakadt a lélegzete, amikor hirtelen kínzó fájdalom hasított a bal mellkasába, és onnan végig a bal karjába. Ösztönei azt súgták, hogy szívinfarktusa van.

Jobb kezével a mellkasához kapott. A lefolyó elnyelte a felszabdalt karjából szivárgó vérrel elegyedő vízsugarakat. A férfi úgy-ahogy kitántorgott a fürdőszobából, és megindult a lakásajtó felé. Törődött is most azzal, hogy szinte anyaszült meztelen? Levegőre vágyott. Fortyogó agya kis híján szétvetette a koponyáját. Utolsó erejével megragadta a kilincset, és feltépte az ajtót.

- Duncan! - sikoltott fel Sara Wetherbee megütközve. Keze, mindössze pár centiméternyire Duncan ajtajától, megállt a levegőben. Éppen kopogtatni akart, amikor Duncan feltépte az ajtót, és nekiütközött. A férfi nem viselt mást, mint csatakos alsónadrágot. - Jézusom! - szörnyülködött Sara. - Mi történt veled?

Duncan nem ismerte föl, jóllehet már két és fél éve volt a barátnője. Neki most levegő kellett. A szorongató fájdalom mostanra már átterjedt a tüdejére is. Olyan érzés volt, mintha kést mártogatnának beléje. Elhomályosult tekintettel megtántorodott, és kezét kinyújtva próbálta elsöpörni útjából Sarát.

- Duncan! - sikoltotta Sara újra, amikor jobban szemügyre vette majdnem teljesen meztelen testét, a vérző karmolásokat a karján, vad, tágra nyílt szemét, és a fájdalmas grimaszt az arcán. Nem hagyta magát félrelökni, hanem megragadta a férfi vállát, és igyekezett őt megtartani. - Mi baj van? Hová mész?

Duncan elbizonytalanodott. Sara hangja egy röpke pillanatra áttörte tébolya falát. Szája szólásra nyílt, ám egyetlen hangot sem tudott kinyögni. Csak szánalmas vinnyogásra telt tőle, amely nyomban zihálásba csapott át, mihelyt a reszketés görcsös rángatódzásra váltott, és a férfi szeme fennakadt. Duncan - immáron szerencsére eszméletlenül - Sara karjába zuhant.

Sara eleinte hiábavaló kísérletet tett, hogy megtartsa Duncant. Ám ez sehogyan sem sikerült neki, legfőképpen azért nem, mert Duncan görcsös rángatódzása egyre hevesebbé vált. Sara, amilyen óvatosan csak tehette, végül engedte, hogy a férfi vonagló teste a küszöbre hulljék. Duncannak a földre esés pillanatában ívben meghajlott a háta, és a vonaglás rohammá fokozódott.

- Segítség! - sikoltott fel Sara, és az előszobát fürkészte. De senki nem jött ki. Leszámítva azt a zajt, amit Duncan csapott, csak egy közeli sztereó berendezés ütemes dobolását lehetett hallani.

Sara - kétségbeesett igyekezetében, hogy segítséget szerezzen - erőt vett magán, és átlépett Duncan vonagló testén. A férfi véresen habzó szája elrettentette, megijesztette. Mindenáron segíteni akart, de fogalma sem volt róla, mi mást tehetne, mint hogy hívja a mentőket. A nappaliban lévő telefonon reszkető ujjakkal tárcsázta a 911-et. Miközben türelmetlenül várta a kapcsolást, hallotta, hogy Duncan feje újra meg újra nekiütődik a kemény parkettának. Teljesen tehetetlen volt, összerándult minden panaszos nyögésre, és imádkozott, hogy a segítség minél hamarabb megérkezzék.

Sara fölemelte a kezébe temetett arcát, és az órájára pillantott. Mindjárt hajnali három. Már több mint három órája ül itt ugyanazon a műanyag széken a Manhattan General Kórház várójában.

Már számtalanszor végigpásztázta tekintetével a cigarettafüsttől, izzadságszagtól, alkoholgőztől és az átnedvesedett gyapjú párolgásától terhes levegőjű, zsúfolt várót. Vele szemben ott lógott ugyan egy hatalmas tábla, rajta A DOHÁNYZÁST KÉRJÜK MELLŐZNII felirat, erre azonban a körben ülők rá sem hederítettek.

A váróban a sérültek keveredtek a hozzátartozókkal. Voltak itt jajveszékelő csecsemők és karonülők, szakadt részegek, és olyanok is, akik csak elvágták az ujjukat. Legtöbbjük a véget nem érő várakozástól elcsigázva, mereven bámult maga elé. Néhányuk szemmel láthatóan rosszul volt, másokon az is látszott, hogy fájdalmaik vannak. Egy meglehetősen jól öltözött férfi a karjával átölelve tartotta nem kevésbé csinos barátnőjét. Percekkel ezelőtt még heves szóváltásba keveredett egy ijesztően termetes nővérrel, aki egyáltalán nem jött zavarba a férfi fenyegetőzésétől, hogy felhívja az ügyvédjét, ha nem veszik a barátnőjét azonnal sorra. Végül, föladva a hiábavaló küzdelmet, most ő is egykedvűen bámult maga elé.

Sara újra lehunyta a szemét, és érezte, hogy a halántéka még mindig hevesen lüktet. Élénken látta maga előtt a lakása küszöbén rángatódzó Duncant. Tudata mélyén már akkor földerengett, hogy akinek rohama van, annak a szájába valamit bele kell dugni, nehogy szétharapja a nyelvét. De bármennyire igyekezett is, képtelen volt szétfeszíteni a férfi szorosan összezárt fogsorát.

Másodpercekkel azelőtt, hogy a mentők megérkeztek, Duncan rángatódzása végre abbamaradt. Sara első pillanatra megkönnyebbült. Ám rögtön utána új keletű riadalommal észlelte, hogy a férfi nem lélegzik. Letörölte a habot meg némi vért a szájáról, és megpróbálta szájon át lélegeztetni, miközben érezte, hogy émelygés fogja el. Ekkorra már Duncan lépcsőházi szomszédai is előkerültek. Sara megkönnyebbülésére az egyikükről kiderült, hogy szanitéc volt a haditengerészetnél, így ő meg a barátja előzékenyen magukra vállalták az újraélesztést, amíg a mentők a helyszínre érkeznek.

Sara el sem tudta képzelni, mi történhetett Duncannel. Alig egy órája, hogy odatelefonált neki, és kérte, jöjjön át hozzá. Egy kissé feszültnek és furcsának hatott a hangja, ám Sarát teljesen készületlenül érte a látvány, ami fogadta. Még most is megborzongott, amikor újra maga előtt látta, ahogy ott áll az ajtóban vérző karral és kézfejjel, kitágult pupillákkal, vad tekintettel. Mintha megőrült volna.

Sara utoljára azután látta Duncant, hogy megérkeztek a Manhattan Generalba. A mentősök megengedték neki, hogy vele tartson. A hajmeresztő út teljes ideje alatt végig folytatták az újraélesztési kísérletet. Utolsó emlékképe az volt, hogy a férfit áttolják egy kétszárnyú, fehér tolóajtón, és eltűnik az intenzív osztály mélyén. Sara még mindig maga előtt látta a guruló ágyon a férfi fölé térdelő mentőorvost, aki még akkor is folytatta a mellkasi újraélesztést, amikor az ajtó bevágódott mögöttük.

- Sara Wetherbee? - riasztotta fel egy hang Sarát révedezéséből.

- Tessék! - mondta, és felnézett.

Vértől pettyezett, fehér köpenyes, szeme alatt a hajnali órák nyomait magán viselő fiatal orvos állt előtte. - Dr. Murray vagyok - mutatkozott be. - Megkérhetném, hogy jöjjön velem? Szeretnék magával beszélni egy percig.

- Hogyne - felelte idegesen Sara. Felállt, a táskáját a vállára akasztotta. Sietett dr. Murray után, aki a válaszát szinte meg sem várva máris sarkon fordult. Becsukódtak mögötte ugyanazok a fehér ajtószárnyak, amelyek három órával korábban Duncant nyelték el. Mihelyt belül kerültek, dr. Murray megállt, és szembefordult Sarával. Sara szorongva nézett a szemébe. Az orvos kimerültnek látszott. Sara némi reménysugár után kutatott a tekintetében, ám ennek nyomát sem lelte.

- Ha jól tudom, ön Mr. Andrews barátnője? - kérdezte Murray. Még a hangja is fáradtságról árulkodott. Sara bólintott.

- Rendes körülmények között a családot értesítjük először - kezdte dr. Murray. - Viszont tudom, hogy maga kísérte be a beteget, és hogy azóta is itt van. Sajnálom, hogy ilyen sokáig kellett várakoztatnom, de néhány lőtt sebes áldozat érkezett rögtön Mr. Andrews után.

- Megértem - szólt Sara. - Duncan hogy van? - Muszáj volt megkérdeznie, pedig egyáltalán nem volt biztos abban, hogy hallani akarja a választ.

- Semmi jót nem mondhatok - felelte dr. Murray. - A mentőseink minden tőlük telhetőt elkövettek. Duncanen azonban nem tudtak segíteni. Sajnos, még útközben elhunyt. Részvétem.

Sara dr. Murrayre meredt. Szerette volna ugyanazt a fájdalmat kiolvasni a tekintetéből, ami őt mardosta belülről. De a kimerültségen kívül semmit sem látott. Az orvos szemmel látható érzéketlensége óvta meg attól, hogy összeomoljék.

- Mi történt? - kérdezte elhaló hangon.

- Kilencvenszázalékos bizonyossággal állíthatjuk, hogy a halál közvetlen oka myocardiális infarktus, vagyis szívroham - felelte dr. Murray nyilvánvaló megkönnyebbüléssel, hogy visszatérhet az orvosi zsargonra. - Ám a kiváltó tényező valószínűleg kábítószer-mérgezés, túladagolás. A laboreredmények még nincsenek a kezünkben. A vizsgálatokhoz némi időre van szükségünk.

- Kábítószer? - ismételte meg hitetlenkedve Sara. - Miféle kábítószer?

- Kokain - felelte dr. Murray. - A mentősök még azt a fecskendőt is behozták, amit használt.

- Fogalmam sem volt arról, hogy Duncan kábítószerezett - jelentette ki Sara. - Sőt, állítom, sohasem élt vele.

- Az emberek sohasem mondanak igazat, ha szexről meg kábítószerről van szó - jegyezte meg dr. Murray. - Megesik olykor, hogy a kokainból egyetlen adag is végzetes lehet. Az emberek zöme nem is sejti, milyen veszedelmes anyag. Attól, hogy ilyen közkedvelt, jó páron hamis biztonságérzetbe ringatják magukat. De ha már így történt, értesítenünk kell a családját. Tudja a telefonszámukat?

Sara még mindig kábán Duncan halálhírétől, és attól, hogy kokainista volt, gépiesen eldarálta a számot. Most, hogy gondolatai a kábítószer körül jártak, legalább a halálról megfeledkezhetett. Azon tűnődött, vajon mióta élt kokainnal Duncan. Képtelen volt felfogni. Azt hitte, jól ismeri a férfit.

1.

November

Hétfő, 6.45

New York City

Az öreg Westclox felhúzós ébresztőóra eddig még soha nem mulasztotta el felriasztani Laurie Montgomeryt békés álmából. Jóllehet, középiskolás kora óta használta már ezt az órát, fülsértő csörömpöléséhez azonban mind a mai napig nem volt képes hozzászokni. A hangjára minden alkalommal megrémülve összerezzent, és úgy kapott az átkozott szerkezet után, mintha az élete függene attól, hogy a lehető legrövidebb időn belül elhallgattassa.

Nem volt ez másképp ezen az esős novemberi reggelen sem. Ahogyan visszatette az órát az ablakpárkányra, érezte, hogy hangosan ver a szíve. A felszökő adrenalin okozta nap mint nap ezt az állapotot. Mégha meg is tehette volna, hogy visszabújik az ágyba, újból elaludni már úgysem tudott volna. Ugyanez volt a helyzet Tommal, másfél éves, félig vad, vörösesbarna cicájával, aki a csörgés hallatán nyomban bemenekült a kuckója mélyére.

Laurie - beletörődve, hogy ismét új nap kezdődik felállt, a lábát bebújtatta gyapjúpapucsába, és bekapcsolta a televíziót a reggeli hírek kedvéért.

Pici, egy hálószobával rendelkező lakás volt az övé egy hatemeletes bérházban, a Tizenkilencedik utcában, az Első és a Második sugárút között. Az ötödik emeleten, a folyosó végén lakott. Két ablaka túlburjánzó kertre nézett.

Laurie az aprócska konyhában bekapcsolta a kávéfőzőt. Már előző este bekészítette a kávét és a megfelelő mennyiségű vizet. Amikor ezzel megvolt, kisétált a fürdőszobába, és megnézte magát a tükörben.

- Huh! - mondta a fejét ide-oda forgatva, szemügyre véve egy újabb átalvatlan éjszaka minden árulkodó nyomát. Véreres szemgolyók, felpüffedt szemhéjak. Laurie nem szívelte a reggeleket. Határozottan éjszakai bagoly volt, gyakorta későig olvasott. Imádott olvasni, bármi legyen is az, vaskos orvosi szakkönyv vagy bestseller. A polcok roskadásig telve voltak mindenféle könyvvel, rémtörténetektől a romantikus családregényekig, de voltak ott történelmi, tudományos, sőt pszichológiai tárgyú munkák is. Múlt éjszaka éppen egy krimit olvasott, és nem is tette le, amíg be nem fejezte. Amikor villanyt oltott, rá sem mert nézni az órára. És mint mindig, most is megesküdött, hogy soha többé nem marad fönn ilyen sokáig.

A zuhany alatt állva gondolatai már kitisztultak annyira, hogy sorra vehesse napi teendőit. Ötödik hónapja dolgozott már segédkórboncnoki beosztásban a New York Város Igazságügyi Kórbonctani Intézetben. Az elmúlt hét végén ügyeletes volt, ami azt jelenti, hogy szombat és vasárnap is dolgozott. Hat boncolást kellett megcsinálnia, hármat az egyik, hármat a másik napon. Az esetek többsége kiegészítő elemzést igényelt még a kiadás előtt, így hát gondolatban összeállította tennivalói sorrendjét.

Kilépett a zuhany alól, és erőteljesen végigdörzsölve magát, szárazra törülközött. Hálás volt, amiért ma „papírmunkára” osztották be; vagyis nem kell boncolnia. Így jut ideje arra, hogy dokumentálja a már lefolytatott boncolásokat. Jelen pillanatban mintegy húsz esethez várt kiegészítő anyagokat a laborból, a halottkémektől, a helyi kórházaktól és orvosoktól, valamint a rendőrségtől. Ez az irdatlan mennyiségű papírmunka volt az, amitől örökösen úgy érezte, hogy egyszer összecsapnak a feje fölött a hullámok.

Kiment a konyhába, és elkészítette a kávéját. Majd kezében a csészével visszament a fürdőszobába, hogy kikészítse magát, és megszárítsa a haját. Mindig a hajával bíbelődött a legtovább. Vastag szálú, hosszú, gesztenyebarna frizurájának havonta egyszer vörös hennával biztosította a csillogását. Büszke volt a sörényére, szerinte ez volt a legszebb benne. Az anyja rá akarta beszélni, hogy vágassa le, Laurie azonban jobban szerette, ha a válláig ér, és vagy befonva, vagy a feje búbjára tűzve hordta.

Ami pedig a kikészítést illeti, mindig tartotta magát ahhoz az elvhez, hogy „minél kevesebb, annál szebb”. Egy kis szemceruza, hogy kiemelje kékeszöld szemét, néhány ecsetvonás vékony, vörösesszőke szemöldökére, egy árnyalatnyi szemhéjpúder, és ezzel szinte kész is. Ehhez már csak leheletnyi korallszínű arcpír és ajakrúzs kellett. Elégedetten fogta a csészéjét, és visszament a hálószobába.

A tévében ekkorra már megkezdődött a Jó reggelt, Amerika! Fél füllel hallgatta, miközben magára öltötte az előző este kikészített ruhákat. A törvényszéki kórbonctan még mindig zömmel a férfiak birodalma, éppen ezért szeretett öltözködésével is nyomatékot adni női mivoltának. Ma zöld szoknyát, és ahhoz illő, garbónyakú pulóvert öltött magára. Elégedetten nézegette magát a tükörben. Ezt az összeállítást eddig még nem viselte. Valahogyan magasabbnak tetszett benne a százhatvannégy centijénél, no meg karcsúbbnak is az ötven kilójánál.

Miután elfogyasztotta a kávéját meg a joghurtját, és Tom tányérját is megtöltötte szárított macskaeledellel, majd magára rángatta az esőkabátját. Fogta a táskáját, a tegnap este összekészített ebédjét, a retiküljét, és kilépett a lakásból. Egy percbe is beletelt, mire az összes az előző lakótól örökölt zárban elfordította a kulcsot. Odament a lifthez.

Mihelyt a lift zümmögve elindult fölfelé, Laurie hallotta, hogy mintegy végszóra fordul a kulcs Debra Engler lakása ajtajának zárjában. Megfordult, és figyelte, ahogy résnyire nyílik az ajtó, megfeszül a biztonsági lánc, és Debra véreres szemmel kikukucskál. A szemébe lógott kócos, göndör haja.

Laurie agresszíven farkasszemet nézett a tolakodó szempárral. Úgy tűnt, Debra az ajtó mögött állva egyre csak a folyosó hangjaira figyel. Laurie-nak az idegeire ment ez a folytonos kíváncsiskodás. Úgy érezte, hogy a magánéletébe akarnak betolakodni, jóllehet a folyosó közterület.

- Jobb, ha visz esernyőt is - szólt oda Debra dohányzástól fátyolos hangon.

Laurie ingerültségét csak fokozta, hogy Debrának igaza van. Tényleg megfeledkezett az esernyőről. Kínosan ügyelve arra, nehogy szentesítse Debra bosszantó kíváncsiskodását - egyetlen hang nélkül sarkon fordult, visszament a lakása ajtajához, és sorra nyitogatni kezdte a bonyolult zárkombinációkat. Amikor öt perccel később belépett a liftbe, Debra még mindig árgus szemekkel nézett utána.

Miközben a lift lassan lefelé ereszkedett, Laurie bosszankodása is alábbhagyott. Gondolatai visszatértek a hétvégi nyugtalanító esethez: egy tizenkét éves kisfiú mellkasát találták el egy baseball-labdával.

„Milyen igazságtalan az élet” - dohogta Laurie, miközben a kisfiú idő előtti halálán morfondírozott. A gyerekhalállal mindig is nehéz megbirkózni. Az egyetemnek - gondolta - az érzéketlenségre is fel kellene készítenie hallgatóit, de hát ez úgysem lehetséges. Ezen még a kórbonctani gyakorlat sem segít. Most, hogy a törvényszékin dolgozik, még nehezebb az efféle halállal szembenéznie.

És mennyi ilyennel találkozik itt az ember! Ez a kisfiú is, aki a baseball áldozata lett, egészen addig a napig majd kicsattant az egészségtől és az energiától. Még most is maga előtt látta a boncasztalon fekvő kis testet: mintha csak erőtől duzzadóan az igazak álmát aludta volna. És föl kellett vennie a szikét, hogy hozzálásson kibelezni, mint holmi halat.

Nagyot nyelt, amikor a lift döcögve megállt a földszinten. Az ilyen esetek után mindig eltűnődött, vajon helyesen választott-e. Miért is nem ment gyermekorvosnak, akkor most az élőkkel foglalkozhatna? Az általa választott orvosi szakterület olykor szörnyen elkeserítő tud lenni.

Kénytelen-kelletlen hálát érzett Debra figyelmeztetéséért, amikor látta, hogy milyen idő van odakint. Hevesen fújt a szél, és a beígért eső máris rákezdett. Az utcát elnézve ebben a ramaty időben azt sem értette igazán, miért pont itt lakik. Nem igazán szívderítő ez a sok szemét. Miért is nem költözött egy tisztább, újabb városba, mint mondjuk Atlanta, vagy olyan helyre, ahol örökké süt a nap, mint mondjuk Miami? Laurie kinyitotta az esernyőjét, és nekifeszülve a szélnek, megindult az Első sugárút felé.

Útközben pályaválasztása kacskaringóin tűnődött. Nem is egy okból döntött a kórbonctan mellett. Ezek közül az egyik, hogy a fix munkaidő mellett jut majd ideje a családjára is. A probléma mindössze az volt, hogy nincs családja, hacsak a szülei nem számítanak annak. Mi több, komoly kapcsolata sincs. Laurie-nak korábban meg sem fordult a fejében, hogy itt fog állni harminckét évesen gyerek nélkül, az meg pláne nem, hogy hajadonként.

A taxisofőr, akinek nemzetiségét képtelen volt megállapítani, hamarosan megérkezett az Első sugárút és a Tizenharmadik utca sarkára. Laurie-t meglepte, hogy kapott kocsit. Esővel súlyosbított csúcsforgalom idején máskor lehetetlenség egyet is látni. Ma reggel azonban valaki épp akkor szállt ki a kocsiból, amikor kiért az Első sugárútra. Persze, az sem lett volna tragédia, ha nem taxival megy. Ennek a helynek éppen az volt az egyik előnye, hogy mindössze tizenegy saroknyira volt a munkahelyétől. Számtalanszor tette meg az utat gyalog oda és vissza.

Miután fizetett, a szemével végigpásztázta New York Város Igazságügyi Kórbonctani Intézetének lépcsőit. A hatemeletes épület teljesen jelentéktelennek tetszett a New York-i Orvosi Egyetemi Központ és a Beilevue Kórház épületkomplexuma szomszédságában. Kékre festett téglaépület, tetszetősnek nem nevezhető, modern alumínium ablak- és ajtókeretekkel.

Laurie általában ügyet sem vetett az épületre, ám ezen a borongós novemberi reggelen maga az intézet sem menekülhetett meg kritikus tekintete elől. Be kellett látnia, hogy mennyire lehangoló hely. Megrázta a fejét, és éppen azon tűnődött, vajon az építője mennyire lehetett elégedett saját magával, amikor felfigyelt az előcsarnokban zajló jövés-menésre. A kapu a reggeli hideg ellenére sarkig tárva, a cigarettafüst egykedvűen gomolygott kifelé.

Laurie kíváncsian, némi nehézség árán átverekedte magát a tömegen a felvételi irodáig. Az előcsarnokban közel egy tucat ember ostromolta a pulthoz nyomakodva kérdéseivel az eligazító asszisztens Marlene Wilsont. A kamerákkal, magnókkal, kézi felvevőkkel és villogó lámpákkal fölszerelkezett újságírók megszállták az előcsarnokot. Kétségtelenül valami rendkívüli dolog történhetett.

Laurie-nak integetéssel sikerült magára vonnia Marlene figyelmét, és így végül belülre kerülhetett. Valamelyest megkönnyebbült, amikor becsukódott mögötte az ajtó, kirekesztve a hangzavart és a kesernyés cigarettafüstöt.

Laurie-t kissé meglepte, hogy a felvételi irodába bepillantva senkit nem látott, jóllehet a családtagokat is mindig ide vezetik be. A kinti felhajtás alapján azt hitte, hogy majd embereket talál itt. Megvonta a vállát, és továbbment.

Az első ember, akivel találkozott, Vinnie Amendola volt, az egyik boncmester. Vinnie, ügyet sem vetve az előcsarnokbeli felfordulásra, kávét szürcsölve a New York Post sportrovatát olvasgatta. Lábát hanyagul felrakta az egyik szürke fémvázas íróasztalra. Mint nyolc előtt mindig, most is Vinnie volt az egyetlen ember a helyiségben. Az ő dolga volt bekészíteni a kávét az automatába. A nagyobbacska gép itt állt ebben a helyiségben, amely számtalan célra szolgált, köztük a kötetlen reggeli összejövetelek színhelyéül.

- Mi a nyavalya van itt? - kérdezte Laurie, miközben kezébe vette az aznapi boncolási beosztást. Még ha ő maga nem is volt beosztva, mindig érdekelte, hogy milyen eseteket hoztak be.

Vinnie leengedte az újságját. - Gubanc - mondta.

- Miféle gubanc? - kérdezte Laurie. A nyitott ajtón át látta, hogy két nappalos titkárnő alig győzi a telefonokat kapkodni. Villogó gombok jelezték a készülékeken a félretett hívásokat. Laurie töltött magának egy csésze kávét.

- Újabb „tinigyilkosság” - felelte Vinnie. - Egy teenager lányka, a fiúja fojtotta meg. Egy kis szex, egy kis drog. Már ahogy az gazdagéknál lenni szokott. Odaát, az előkelő Árnyas Vendéglő környékén történt. A sajtó meg most is, mint annál az első esetnél pár éve, itt liheg izgatottan attól a pillanattól fogva, hogy behozták a lányt.

Laurie, megnedvesítette az ajkát. - Milyen rettenetes! Egy elvesztett, elfecsérelt élet! - Cukrot és egy kis tejszínt tett a kávéjába. - Ki csinálja?

- Dr. Plodgett - felelte Vinnie. - Őt hívta föl a körorvos, ki kellett mennie helyszínelni. Hajnali három tájban.

Laurie felsóhajtott. - Szerencsétlen - jegyezte meg. Csakugyan sajnálta Pault. Ilyen eset föltehetően megviseli az idegeit, hiszen hozzá hasonlóan ő sem annyira rutinos még. Körülbelül egy éve dolgozik itt segédkórboncnokként. Laurie meg még csak négy és fél hónapja. - Most hol van Paul? Fent az irodájában?

- Nem - felelte Vinnie. - Boncol.

- Máris? - hökkent meg Laurie. - Mire ez a nagy sietség?

- Fogalmam sincs - mondta Vinnie. - A hullaszállítók azt mondják, Bingham is itt van már hajnali hat óta. Paul hívhatta fel.

- Ez az eset egyre nyugtalanítóbb - jegyezte meg Laurie. Az ötvennyolc éves dr. Harold Bingham New York város legfőbb igazságügyi orvos szakértője. Tekintélyt és hatalmat biztosító pozíció ez törvényszéki orvosi körökben. - Azt hiszem, alászállok az aknába, és megnézem, mi történik.

- Én a maga helyében óvatos lennék - intette Vinnie, miközben megpróbálta összehajtogatni az újságját. - Jómagam is szívesen odamentem volna, de azt beszélik, hogy Bingham harapós kedvében van. No, nem mintha ez újdonságnak számítana.

Laurie bólintott, és elhagyta a helyiséget. Mivel nem akart az újságírók hadába rohanni, a titkárságon át vezető hosszabbik utat választotta a liftig. A titkárnőknek még arra sem maradt idejük, hogy odaköszönjenek neki.

Laurie integetett az egyik kirendelt nyomozónak, aki a titkárság melletti parányi helyiségben üldögélt. Ő is telefonált.

Laurie egy újabb ajtón áthaladva sorra benézett a törvényszéki orvosok irodáiba, hogy jó reggelt kívánjon, ám még senki sem volt bent. Amikor odaért a lifthez, megnyomta a „fölfelé” gombot, és mint mindig, most is jó sokat kellett várnia ahhoz, hogy az elaggott szerkezet komótosan meginduljon. Tőle jobbra az előcsarnokban még mindig ott lebzselt az újságírók hada. Laurie nem győzte sajnálni Marlene Wilsont.

Útban ötödik emeleti irodájához, azon törte a fejét, mit keres Bingham ilyen korán nemhogy az irodájában, de a boncteremben. E szokatlan esemény felcsigázta a kíváncsiságát.

Mivel szobatársnője, dr. Riva Mehta még nem volt bent, csak néhány percet időzött a helyiségben. Bezárta szekrényébe a retiküljét, az erszényét és az ebédjét, majd magára öltötte a zöld műtősruhát. Mivel ma nem kellett boncolnia, a szokásos második, impregnált védőréteget ezúttal nem vette fel.

Visszament a lifthez, beszállt, és leereszkedett az alagsorba, a hullaházhoz. Igazából nem is volt ez alagsor, az épület Harmincadik utca felőli oldalához képest ez volt a földszint. A tetemek ezen az oldalon érkeznek és távoznak.

Az öltözőben, amit Laurie e célra ritkán használt, mivel jobban szeretett a szobájában átöltözni, belebújt a védőpapucsba, fölvette a kötényt, a sapkát meg a maszkot. Ilyen módon azt a látszatot keltve, hogy maga is boncolásra készül, belépett a boncterembe.

Az „akna”, ahogyan mindenki becézte, közepes méretű helyiség volt, tizenöt méter hosszú és kilenc méter széles. Valaha jól felszerelt boncteremnek számított, de ez már a múlt. A többi közintézményhez hasonlóan itt sem volt pénz a folyamatos karbantartásra és felújításra. A nyolc rozsdamentes boncasztal öreg volt, és foltos a megszámlálhatatlanul sok boncolástól. Elavult, rugós mérlegek lógtak mindegyik asztal fölött. A falak mentén mosogatók, röntgenátvilágítók, ódivatú üveges szekrénykék sorakoztak, körben nyitott lefolyórendszer. Ablak sehol.

Munka csak egy asztalnál folyt. Laurie-tól jobbra az utolsó előttinél. Ahogy Laurie mögött becsukódott az ajtó, az asztal körül csoportosuló, mindhárom beöltözött, maszkos orvos felkapta a fejét, és egy pillanatra rámeredtek, mielőtt visszatértek volna szörnyű feladatukhoz. Előttük az asztalon kiterítve egy tizenéves lányka alabástrom színű, meztelen teste. Közvetlenül a feje fölött kékesfehér neonlámpasor világított. A hátborzongató látványt csak tovább fokozta az ágy lábánál lévő lefolyóba csorgó víz cuppogása.

Laurie erős késztetést érzett arra, hogy sarkon forduljon, és távozzék, de erőt vett magán, és odament az asztalhoz. Mivel valamennyiüket jól ismerte, a szemüvegek és maszkok ellenére is pontosan meg tudta állapítani, ki kicsoda. Bingham az asztal másik oldalán, vele szemben állt. Zömök, alacsony férfi, erőteljes vonásokkal, krumpliorral.

- A fenébe is, Paul! - sziszegte Bingham. - Ez az első nyaki metszése? Sajtókonferenciát kell tartanom, maga meg csak szerencsétlenkedik itt, mint egy elsőéves hallgató. Adja ide azt a szikét! - Ezzel kikapta a műszert Paul kezéből, és a tetem fölé hajolt. A lámpafény megcsillant a krómacél vágószerszám élén.

Laurie odalépett az asztalhoz, Paul jobb oldalán állt meg. Paul, megérezve, hogy valaki mellette áll, megfordult. A tekintetük egy pillanatra találkozott. Laurie látta rajta, máris mennyire feszült. Igyekezett a szemével bátorítani, addigra azonban Paul már elfordította a fejét.

Laurie most a boncmesterre pillantott, ó azonban elkapta a fejét. Robbanásig feszült volt a légkör.

Laurie lehajtotta a fejét, és figyelni kezdte, mit csinál Bingham. A tetem nyakán az álltól a mellkascsontig egy kissé már divatjamúltnak számító vágás húzódott. A bőr lefejtve, és kétoldalt kihajtva, mint holmi blúzgallér. Bingham éppen az izmokat igyekezett szétválasztani a pajzsmirigyporcoktól és a nyelvcsonttól. Laurie ekkor észrevette a halál előtti sérülésekre utaló szövetbevérzéseket.

- Azt még mindig nem értem - sziszegte Bingham föl sem nézve -, miért nem zacskózta be a kezeket. Tud erre valami elfogadható magyarázatot adni?

Laurie meg Paul ismét összenézett. A nő azon nyomban látta, hogy a férfinak nincs mondanivalója. Szeretett volna segíteni Paulnak, de fogalma sem volt arról, hogyan. Kollégája kínját megérezve, Laurie ellépett az asztaltól. Annak ellenére, hogy fáradságos munkával beöltözött, mert látni szerette volna, mi történik, kisétált a boncteremből. Túlontúl feszült volt a légkör, hogy itt maradjon. Nem akarta Paul számára még azzal is tetézni a kellemetlenséget, hogy Binghamnak eggyel több hallgatója legyen.

Miután megszabadult a védőruháktól, visszatért a szobájába. Leült az íróasztalához, és nekiveselkedett a munkájának. Először is össze kellett foglalnia mindazt, amit a vasárnap elvégzett három boncolásról tudott. Ezek egyike volt a tizenkét éves kisfiú. A második egy nyilvánvaló heroin-túladagolás, ám biztosra akart menni, ezért sorra vette a tényeket. Az áldozat mellett kábítószeres kellékeket találtak. Mindenki heroinfüggőnek ismerte. A boncolás során a karján számos új és régi intravénás szúrás nyomát találták. Jobb felső karján tetoválás: VESZTESNEK SZÜLETTEM. A belső jegyek habos tüdővizenyős, fulladásos halálra utaltak. Noha a laboratóriumi és a mikroszkopikus vizsgálatok eredményeire, még várni kellett, Laurie nyugtázta, hogy a halál oka valóban kábítószer-túladagolás, valamint azt is, hogy véletlen baleset.

A harmadik eset gyökeresen más volt. Huszonnégy éves légikísérőt találtak holtan odahaza, fürdőköpenyben. A fürdőszobából kilépve esett össze a hálószobában. A szobatársnője fedezte fel. Egészséges volt, előző nap tért haza egy Los Angeles-i útról. Az ismerősei szerint nem élt kábítószerrel.

Laurie végezte a boncolást, de semmi különöset nem talált. Minden laboreredmény normális. Mivel nyugtalanította az eset, megkérte az egyik törvényszéki nyomozót, érdeklődje meg, hogy ki a lány nőgyógyásza. Laurie beszélt a férfival, aki megerősítette, hogy a nő teljesen egészséges volt. Csupán néhány hónapja vizsgálta utoljára.

Mivel korábban is volt már hasonló esete, megkérte a nyomozót, menjen el a nő lakására, és hozzon el minden olyan személyes elektromos használati tárgyat, amit csak a fürdőszobában talál. Az asztalán állt egy kartondoboz, rajta az üzenet a nyomozótól, miszerint ez minden, amit talált.

Laurie a hüvelykujja körmével föltépte a ragasztócsíkot, felhajtotta a doboztetőt, és megnézte a doboz tartalmát. Egy hajszárító és egy hajsütő vas volt benne. Kivette mindkettőt, és az asztalra tette. Az íróasztal jobb oldali fiókjából kivett egy voltaméter nevezetű elektromos műszert.

Elsőként a hajszárítóval próbálkozott. Megmérte a dugó villáinak, majd magának a szárítónak az ellenállását. A műszer mindkét esetben végtelennek mutatta az ohmértékeket, vagyis nem jelzett kóbor áramot. Laurie, arra gondolva, hogy megint vakvágányon halad, most a sütővasat ellenőrizte. Itt már pozitív eredményt kapott. Az egyik villa és a nyél között a voltaméter nullás ohm-értéket, vagyis kóbor áramot jelzett.

Kivett az íróasztal fiókjából néhány szerszámot, egy csavarhúzót és egy fogót, szétszedte a hajsütőt, és szinte azonnal megtalálta az elkopott huzalt, amely a hibát okozta. Most már világos volt a számára, hogy a szerencsétlen légikisasszony halálos áramütés áldozata lett. Miként ahogyan ez gyakorta megesik, az áldozatot megrázta az áram, de még maradt ideje arra, hogy letegye a zárlatos eszközt, és kilépjen a helyiségből, mielőtt holtan összerogyna a végzetes aritmiás szívműködés következtében. Ily módon jelen esetben a halál közvetlen kiváltó oka halálos áramütés, nem pedig kábítószeres baleset.

Laurie fogta a fényképezőgépét, és elrendezve az íróasztalán a „felboncolt” hajsütő vas darabjait, készített néhány felvételt a hibás csatlakozásról. Majd felállva nekilátott néhány felülnézeti képet készíteni. Elégedetten nézett bele a fényképezőgép keresőjébe. A gondolat, hogy mennyire más az ő munkája, mint azt sokan hiszik, szerény mosolyt csalt az ajkára. Nemcsak hogy megoldotta a szerencsétlen nő idő előtti halálának rejtélyét, de még elejét is veheti annak, hogy mások hasonló sorsra jussanak.

Mielőtt még elkészíthette volna a kérdéses felvételeket, megcsörrent a telefon. Laurie annyira a feladatára összpontosított, hogy a hangra összerezzent. Alig palástolt ingerültséggel szólt bele a kagylóba. A telefonközpontos érdeklődött, hogy kapcsolhat-e hozzá egy hívást a Manhattan Generalból. - Egy kolléga az - tette még hozzá -, és a főorvos úrral szeretne beszélni.

- Akkor meg miért nekem akarja kapcsolni? - érdeklődött Laurie.

- Mert a főorvos úr még a boncteremben van, dr. Washingtont pedig sehol nem találom. Valaki azt mondta, hogy az újságírókat tájékoztatja. Így aztán elkezdtem sorra hívni az orvosokat. Maga volt az egyetlen, aki fölvette.

- Kapcsolja - adta meg magát Laurie. Hátradőlt a székében. Biztosra vette, hogy ez a beszélgetés nem fog sokáig tartani. Amikor valaki a főnököt keresi, nem valószínű, hogy beéri a hierarchia legalsó fokán álló orvossal.

Amikor befutott a hívás, Laurie bemutatkozott, és felhívta az illető figyelmét arra, hogy ő csak a beosztott törvényszéki orvos szakértők egyike.

- Dr. Murray vagyok - kezdte a hívó -, rezidens orvos. Egy kábítószer-túladagolásos, beszállítás közben elhalálozott mérgezéses eset miatt szeretnék valakivel konzultálni.

- Miben segíthetek? - A droghalál mindennapos esemény itt az igazságügyin. Gondolatai részben máris visszatértek a sütővashoz. Az eszébe ötlött egy jobb beállítás.

- Az elhunyt neve Duncan Andrews - fogott bele dr. Murray. - Harmincöt éves fehér férfi. A beszállításkor se szívműködés, se spontán lélegzés, állandósult testhőmérséklet negyvenkét fok.

- Ühüm - mormogta egykedvűen Laurie, a telefont a fejével a vállához szorítva, kezével a hajsütő darabjait rendezgetve.

- A külső jelek szívrohamra utaltak - folytatta dr. Murray. - Az EEG-vizsgálat negatív lett. A laboreredmény azonban húsz mikrogramm/milliliter kokainszintet mutatott ki.

- Hűha! - képedt el Laurie. Dr. Murray fölkeltette az érdeklődését. - Ez aztán magas! És vajon hogyan vette be a szert, orálisan? Ez is afféle „öszvér”, aki úgy próbált kokaint csempészni, hogy lenyelt belőle egy kotonnyit?

- Aligha - nevette el magát dr. Murray. - A pasas jobb körökből való. És nem is orális felvétel. Befecskendezte magába.

Laurie nyelt egy nagyot, hogy elűzze a feltörni készülő régi, elfeledni vágyott emlékképeket. A torka hirtelen kiszáradt. - Heroinnal kevert adag? - kérdezte. A hatvanas években a heroinnal kevert kokain volt divatban, amit akkor „gyorsítónak” becéztek.

- Nem, heroin nem volt benne - felelte dr. Murray. - Csak kokain, de abból aztán jókora adag. Ha a testhőmérséklete a beszállításkor negyvenkét fok volt, csak a jóisten a megmondhatója, mennyit szedett be.

- Hm, ez eddig egyértelműnek tűnik - jegyezte meg Laurie. - Mi a kérdés? Ha arra kíváncsi, hogy az eset az igazságügyisekre tartozik-e, akkor erre az a válasz, hogy igen.

- Nem, nem, azt tudjuk, hogy az eset a maguké - jelentette ki dr. Murray. - Nem ez a gond. Hanem a dolog ennél jóval bonyolultabb. A pasast a barátnője találta meg, és bejött vele. De aztán megjelent a család is. Mondhatom, kapcsolatoknak nincsenek híján. Tudja, hogyan értem. De a lényeg, hogy a nővérek Mr. Duncan Andrews tárcájában találtak egy szervátültetési donorkártyát, és felhívták az ügyben illetékes koordinátort. És anélkül, hogy tudomásuk lett volna arról, hogy az eset a törvényszékiekre tartozik, felhívták a családot, és megtudakolták, hozzájárulnak-e a szemek kivételéhez, hiszen a csontok mellett ezek azok a szövetek, amelyeket feltehetően még mindig fel lehet használni. Megértheti, hogy mi ezekről a donorkártyákról egészen addig nem veszünk tudomást, amíg a családok a beleegyezésüket nem adják. A férfi családja azonban hozzájárult. Azt mondták, hogy mindenféleképpen tiszteletben kívánják tartani az elhunyt kívánságát. Mint magánember, persze, úgy gondolom, csak azért tették, mert makacsul ragaszkodnak ahhoz a hitükhöz, hogy a fiuk természetes halállal halt meg. Higgyék, ha tetszik, mi azonban, mielőtt még bármit is tennénk, hallani akartuk a maguk véleményét.

- A család tényleg hozzájárult? - kérdezte Laurie.

- Ahogyan már említettem, teljesen azonosultak a dologgal - felelte dr. Murray. - A barátnője elmondása szerint sokszor esett szó köztük arról, hogy mennyire kevés az átültethető szerv, így aztán amikor a múlt évben látták a tévében a manhattani Szervátültető Központ felhívását, elmentek és jelentkeztek.

- Mr. Duncan Andrews a jelek szerint jó nagy adag kokaint adott be saját magának - jegyezte meg Laurie. - Voltak öngyilkosságra utaló körülmények?

- Semmi - jelentette ki dr. Murray. - A férfi még csak depressziós sem volt, legalábbis a barátnője szerint nem.

- Mindez nagyon különösen hangzik – kommentálta Laurie a hallottakat. - A magam részéről nem hiszem, hogy a család kérésének teljesítése bármiféleképpen befolyásolhatná a boncolást. Mindamellett nem én vagyok az illetékes ilyen kérdésekben. Én csak annyit tehetek, hogy megbeszélem a főnökséggel, és mihelyt lehet, visszahívom.

- Nagyon megköszönném - hálálkodott dr. Murray. - Annál is inkább, mivel ha el kell távolítanunk a szervet, ahhoz jobb mihamarabb hozzálátni.

Laurie letette a kagylót, nem túl nagy lelkesedéssel otthagyta a szétszedett hajsütőt, és lement a hullaházba. Anélkül, hogy magára öltötte volna a védőruhát, bedugta a fejét az ajtón. Azonnal látta, hogy Bingham már nincs ott.

- Mi van, a főnök hagyja, hogy magad fejezd be? - kérdezte Paultól.

Paul odafordult hozzá. - Olykor hozzám is kegyes a sors - mondta a maszktól kissé torz hangon. - Szerencsére fel kellett mennie a beígért sajtókonferenciára. Valószínűleg úgy gondolja, hogy a hulla összevarrásával már magam is elboldogulok.

- Ne bomolj, Paul - szólt bátorítóan Laurie. - Tudod jól, hogy Bingham mindenkivel elégedetlen a boncasztalnál.

- Igyekszem nem elfelejteni - mondta Paul minden meggyőződés nélkül.

Laurie hagyta, hogy becsukódjék mögötte az ajtó. A halottasház túlsó végén lévő lépcsőházban gyalog indult meg az első emeletre. Semmi értelme nem lett volna egy emelet miatt megvárnia a liftet.

Az első emeleti folyosót ellepték a sajtósok, és Laurie-nak nem maradt más választása, mint a kétszárnyú ajtón át belépni a terembe. Az újságírók hadának feje fölött megpillantotta Bingham fénylő, tar koponyáját. Csak úgy csillogott az erős megvilágítástól. Épp kérdésekre válaszolt, szakadt róla a verejték. Laurie nyomban rájött, semmi esélye arra, hogy megbeszélhesse vele a Manhattan General gondját.

Ezért lábujjhegyre állva tekintetével dr. Calvin Washington, a helyettes törvényszéki orvos szakértő után kutatott. Őt általában nem volt nehéz kiszúrni a tömegben, lévén száznyolcvanhét centiméter magas, nyolcvankét kiló súlyú, fekete férfi. Laurie most is rögtön felfedezte: a tárgyalóból a főnöki irodába vezető ajtó közelében állt.

Laurie megkerülte a tárgyalót, és a főnök irodáján átvágva, hátulról közelítette meg Calvint. Mikor odaért, egy pillanatra elbizonytalanodott. Dr. Washington robbanékony természetű férfi. Mind testi adottságaival, mind pedig természetével a legtöbb emberben, köztük Laurie-ban is félelmet keltett.

Laurie minden bátorságát összeszedve megérintette a férfi karját. Dr. Washington abban a pillanatban sarkon fordult, és sötét tekintettel nézett végig Laurie-n. Láthatóan nem repesett a boldogságtól.

- Mit akar? - kérdezte fojtott hangon.

- Beszélhetnék önnel egy percig? - kérdezett vissza Laurie. - A manhattaniek kérték az állásfoglalásunkat egy esetükben.

Calvin, visszanézve verejtékező főnökére, bólintott. Hátralépett, és becsukta a tárgyaló ajtaját. Megrázta a fejét. - Ez a második „tinigyilkosság” rémesen alakul. Úristen, mennyire gyűlölöm a sajtót! Egyáltalán nem az „igazság” érdekli őket, bármi legyen is az. Egy rakás pletykafészek az egész, és szerencsétlen Haroldot azzal nyúzzák, hogy miért nem zacskózták be a kezeket a gyilkosság helyszínén. Micsoda cirkusz!

- És miért nem? - kérdezte Laurie.

- Azért, mert a körorvos megfeledkezett róla - jelentette ki megvetően Calvin. - Mire Plodgett a helyszínre érkezett, a holttestet már berakták az autóba.

- A körorvos hogyan engedhette meg, hogy a holttestet megmozdítsák, mielőtt még Paul odaért volna a helyszínre? - kérdezte Laurie.

- Honnan tudnám! - robbant ki Calvinból. - Minden össze van kutyulva. Egyik baklövés a másik után.

- Nem szívesen teszem - kezdte Laurie meghunyászkodva -, de meg kell mondjam, én is fölfedeztem egy baklövést odalent.

- Igen, és mi volt az? - követelte a választ Calvin.

- Azt hiszem, hogy az áldozat műanyag zsákba gyömöszölt ruháit láttam odalent az egyik polcra dobva.

- A francba! - sziszegte Calvin, majd odalépett Bingham telefonjához, és tárcsázta az „akna” mellékét. Amikor fölvették, beleüvöltötte a kagylóba, hogy amennyiben a második „tinigyilkosság” áldozatának ruhái a boncteremben vannak egy műanyag zsákban, a lentiek is könnyen a boncasztalra kerülhetnek.

Azzal válaszra sem várva, Calvin lecsapta a telefont, majd villogó szemmel nézett Laurie-ra, mintha bizony a hírhozót kellene okolnia a kellemetlen hírért.

- Nem hiszem, hogy a gombák ilyen rövid idő alatt megsemmisíthetnék a bizonyítékokat - igyekezett Laurie oldani a légkört.

- Nemcsak erről van szó - dühöngött Calvin. - Nem a dzsungelben vagyunk. Itt megbocsáthatatlanok az efféle baklövések, különösen most, hogy ennyire reflektorfényben vagyunk. Mintha csak átok ülne ezen az eseten. Na mindegy! Mi a gond odaát Manhattanben?

Laurie, amilyen röviden csak lehetett, beszámolt Calvinnak Duncan Andrewsról, és az orvosa kéréséről. Hangsúlyozta: a család tiszteletben kívánja tartani a férfi elhatározását, hogy donor legyen.

- Ha lenne ebben az államban tisztességes igazságügyi törvény, akkor efféle problémák föl sem merülhetnének -, dohogott Calvin. - Azt hiszem, tiszteletben kell tartanunk a család kérését. Mondja meg az orvosnak, hogy a körülményekre való tekintettel el kell távolítsa a szemeket, de előtte készítsen róluk néhány fényképet. És vegyen üvegtestmintát is a toxikológiai vizsgálatokhoz.

- Akkor megyek, és megmondom neki - mondta Laurie. - Köszönöm.

Calvin szórakozottan búcsút intett, a keze már a tárgyaló kilincsén.

Laurie keresztülvágott a titkárságon, és Marlene-nel kinyittatta magának az előcsarnokra nyíló ajtót. Itt át kellett verekednie magát az újságírók, fotóriporterek hadán, és a tévékábelek erdején. Bingham sajtókonferenciája még mindig tartott. Laurie megnyomta a lift gombját.

- Hú! - jajdult fel Laurie, amikor valaki szándékosan hátba verte. Laurie megpördült, hogy visszaadja a kölcsönt. Azt hitte, valamelyik kollégája az, de csalódnia kellett. Egy harmincegynéhány éves, idegen férfi állt előtte. Nyitott esőkabátot, meglazított nyakkendőt viselt. Az arcán csibészes mosoly.

- Laurie? - kérdezte.

Laurie most már felismerte. Bob Talbot volt az, a Daily News riportere. Laurie egyetemista kora óta ismerte, de már régóta nem találkoztak, így aztán beletelt kis időbe, amíg rájött, ki ő. Laurie minden bosszankodása ellenére elmosolyodott.

- Hová tűntél? - kérdezte Bob. - Ezer éve nem láttalak.

- Mi tagadás, kissé visszavonultam a társasági élettől - ismerte el Laurie. - Rengeteget dolgozom, plusz készülök a szakosítóra.

Megérkezett a lift. Laurie belépett, és az ajtót kitámasztotta a kezével.

- Mit tartasz erről az új „tinigyilkosságról”? - kérdezte Bob. - Jó nagy a felhajtás körülötte.

- Hát az van! A hecclapok címoldalára kívánkozik. Ráadásul még mi is elkövettünk egy csomó baklövést. Sokban emlékeztet az első esetre. A kollégáimat legalábbis nagyon arra emlékezteti.

- Mire gondolsz? - kérdezte Bob.

- Hát például, az áldozat keze nem volt bezacskózva - felelte Laurie. - Nem hallottad, hogy mit mondott erről dr. Bingham?

- Dehogynem! Szerinte ez nem befolyásolja lényegesen a vizsgálat eredményét.

- Már hogyne volna lényeges - vetette ellen Laurie. - A tetejébe az áldozat ruháit műanyag zacskóba tették. Ez tilos! A nedvesség ugyanis kedvez az olyan mikroorganizmusok kifejlődésének, amelyek tönkretehetik a bizonyítékokat. Ez is újabb baklövés. Sajnos, a kijelölt igazságügyi orvos szakértő is olyan kezdő, mint én. A törvények értelmében nála sokkal tapasztaltabb személynek kellene a boncolást végeznie.

- Úgy fest, hogy a lány barátja már be is vallotta - jegyezte meg Bob. - Túl kerek ez így, nem?

Laurie megvonta a vállát. - De még százszor is meggondolhatja magát addig, amíg összeül a bíróság. Az ügyvédje minden bizonnyal ezt tanácsolja majd. És akkor aztán kellenek a bizonyítékok, hacsak nincs tanú, márpedig az ilyen esetekre nem jellemző, hogy lennének.

- Igazad lehet - mondta Bob bólintva. - Hát, majd meglátjuk. Addig is jobb, ha visszamegyek a sajtókonferenciára. Mi lenne, ha együtt vacsoráznánk valamikor a héten?

- Elképzelhető - mondta Laurie. - Igazán nem szeretném, ha azt hinnéd, hogy kéretem magam, de tényleg sokat kell tanulnom, ha le akarom tenni a vizsgámat. De azért csak hívj fel, majd meglátjuk!

Bob bólintott, Laurie pedig hagyta, hogy becsukódjék a lift ajtaja. Megnyomta az ötödik emelet gombját. Az irodájából visszahívta dr. Murrayt, és tájékoztatta arról, amit dr. Washington mondott.

- Köszönöm a szívességét - hálálkodott dr. Murray, amikor Laurie elhallgatott. - Jobb, ha az ember ilyen körülmények között tájékozódik egy kicsit.

- De aztán jók legyenek a fotók - tanácsolta Laurie. - Ellenkező esetben megváltozhatnak a biztosítási feltételek is.

- Nyugodt lehet - jelentette ki dr. Murray. - Vannak profi fényképészeink. Ők fogják elkészíteni a felvételeket.

Laurie letette a telefont, és visszatért korábbi foglalatosságához. Különböző szemszögekből, különböző fénybeállítással fél tucat felvételt készített a hajsütő vasról. Amikor ezzel kész volt, hozzálátott az utolsó, számára a legnyugtalanítóbb vasárnapi esethez: a tizenkét éves kisfiúhoz.

Felállt az íróasztaltól, és lement az első emeletre Cheryl Myershez, a nyomozóhoz. Elmagyarázta neki, hogy tanúk kellenének még, olyanok, akik látták azt a pillanatot, amikor a kisfiút eltalálta a labda. Pozitív kórbonctani eredmény hiányában az elbeszélésekre kell hagyatkozni, hogy eldönthessék, helyes-e a diagnózis: commotio cordis, a mellkasra kapott ütés következtében. Cheryl megígérte, hogy azonnal utánajár.

Laurie ekkor visszament az ötödik emeletre, a szövettanra, hogy megpróbálja megsürgetni a kisfiú anyagának vizsgálatát. Sejtette, mennyire elkeseredett a gyerek családja, ezért szerette volna, ha a tragédia tisztázása mihamarabb nyugvópontra ér. Tapasztalatból tudta, hogy a hozzátartozók ilyen esetekben, ha tudják az igazat, hamarabb nyugszanak bele a történtekbe. Sokkal fájdalmasabb a gyász, ha a halál oka miatti bizonytalanság lengi körül.

Laurie - ha már a szövettanon járt - összeszedte az előző heti esetek leadott szövetmintáit. Kezében a preparátumokkal lement néhány lépcsőfokot, és összegyűjtötte a toxikológiai és szerológiai leleteket is. Az irodájába visszatérve mindent az asztalra tett, majd munkához látott. Egy rövid ebédszünetet leszámítva, a nap hátralévő részét azzal töltötte, hogy a szövettani preparátumokat összevetette a laboreredményekkel, ha kellett, telefonálgatott, és igyekezett annyi aktával végezni, amennyivel csak bírt.

Azért égett a keze alatt a munka, mivel tudta, hogy másnap legalább két, de lehet, hogy négy boncoláshoz is beoszthatják. Ha elúszik a papírmunkával, akkor menthetetlenül összecsapnak a feje fölött a hullámok. Egy perc megállás sem volt New York Város Igazságügyi Kórbonctani Intézetében, évi mintegy tizenöt-húszezer esettel kellett foglalkozniuk. Ez körülbelül évi nyolcezer boncolást jelentett. Ebben benne volt napi átlagban két emberölés és két kábítószer-túladagolás.

Laurie délután négy óra felé lassítani kezdett. Az elvégzett munka mennyisége és intenzitása kifizetődött. A telefon már vagy századszorra csöngött, Laurie fáradtan szólt bele. Amikor viszont felismerte Mrs. Sanfordnak, dr. Bingham titkárnőjének a hangját, önkéntelenül is kiegyenesedett a székében. Nem mindennapos dolog, hogy a főnök hívatja.

- Amennyiben önnek is megfelel, dr. Bingham várja az irodájában - mondta Mrs. Sanford.

- Máris megyek - felelte Laurie. Elmosolyodott Mrs. Sanford tapintatos megfogalmazásán. „Amennyiben önnek is megfelel.” Ismervén dr. Binghamot, ez eredetileg valahogy így hangzott: - Hívja nekem ide azonnal dr. Montgomeryt! - Laurie az iroda felé menet azt találgatta, vajon mit akar tőle dr. Bingham, de el sem tudta képzelni.

- A főnök már várja - mondta Mrs. Sanford. A szemüveglencséje fölött átnézve, rámosolygott Laurie-ra.

- Csukja be az ajtót! - dörrent rá Bingham, mihelyt belépett. A férfi hatalmas íróasztala mögött foglalt helyet. - Üljön le!

Laurie engedelmeskedett. A dühös hang hallatán balsejtelem vett rajta erőt. Nyomban rájött, hogy nem előléptetésről lesz szó. Laurie nézte, ahogyan Bingham leveszi drótkeretes szemüvegét, és ráteszi a jegyzettömbjére. Az ujjak meglepő elevenségről tanúskodtak.

Laurie fürkészve figyelte Bingham arcát. Acélkék szeme hidegen csillogott. Laurie tisztán látta az orra hegyén húzódó hajszálerek pókhálószerű rajzolatát.

- Tudomása van arról, hogy működik nálunk egy propagandaosztály? - kezdte dr. Bingham. Hangja gúnyosan, dühösen csengett.

- Hogyne, természetesen - felelte Laurie, hogy Bingham szünetet tartott.

- Nos, akkor talán azt is tudja, hogy Mrs. Donnatello tiszte a sajtó és a közvélemény tájékoztatása.

Laurie bólintott.

- Netalántán még azzal is tisztában van, hogy az intézet munkatársai - kivéve persze engem - az igazságügyi szakorvosi munkát illetően a magánvéleményüket kötelesek megtartani maguknak?

Laurie nem válaszolt. Még csak nem is sejtette, mire akar dr. Bingham kilyukadni.

Bingham ekkor hirtelen felugrott, és járkálni kezdett. - Nekem úgy tetszik - folytatta -, maga megfeledkezik arról, hogy egy törvényszéki orvos szakértőnek súlyos társadalmi és politikai felelőssége van. - Abbahagyta a mászkálást, és Laurie-ra pillantott. - Eddig világos, amit mondok?

- Azt hiszem, igen - felelte Laurie, jóllehet a beszélgetés lényegi része el sem jutott a tudatáig. El sem tudta képzelni, mivel váltotta ki ezt a kirohanást.

- Az „azt hiszem” kevés! - csapott le rá Bingham. Megállt, és az íróasztal fölött áthajolva élesen pillantott Laurie-ra.

Laurie-nak minden önuralmára szüksége volt. Nagyon nem szerette volna, ha érzelmei a felszínre törnek. A konfrontáció soha nem volt az ínyére.

- Hovatovább - sziszegte Bingham - tűrhetetlen, és egyben szabályszegés is, hogy valaki bizalmas információkat szellőztessen. Világos?

- Igen - felelte Laurie, a feltoluló könnyeivel küszködve. Nem mintha szomorú vagy éppen dühös lett volna, inkább keserűséget érzett: Úgy érezte, hogy ennyi munkával a háta mögött sehogyan sem szolgált rá erre a kioktatásra. - Szabad megkérdeznem, hogy miről van szó?

- Hogyne - felelte Bingham. - A Central Park-i gyilkosságról tartott sajtótájékoztatóm vége felé felállt az egyik riporter, és a magától szerzett értesülésre való hivatkozással azt kérdezte, igaz-e, hogy az intézetünk hibát hibára halmozott. Nos, mondta vagy nem mondta neki?

Laurie összeroskadt a székben. Igyekezett viszonozni Bingham pillantását, ám végül is elfordította a tekintetét. Elöntötte a zavar, a bűntudat és a düh hulláma. Teljesen elképesztette, hogy Bob visszaélt a bizalmával. Erőtlenül csak ennyit mondott: - Igen, említettem valami hasonlót.

- Mindjárt gondoltam - jegyezte meg mogorván Bingham. - Biztosra vettem, hogy a riporter ekkorát nem mer magától lódítani. Nos, dr. Montgomery, tekintse ezt figyelmeztetésnek. Ez minden!

Laurie kitámolygott a főnök irodájából. Megalázottságában oda sem mert pillantani Mrs. Sanfordra, már csak azért sem, mert a könnyeivel küszködött. Remélve, hogy nem találkozik senkivel, a liftre sem várva fölszaladt a lépcsőn.

Különösen hálás volt, amiért a szobatársnője még mindig a boncteremben tartózkodik. Magára zárta az ajtót, és leült az íróasztalához. Teljesen összeomlott. Hosszú hónapok keserves munkája lett oda egy apró indiszkréciótól.

Hirtelen elhatározással felkapta a telefont. Bob Talbotot akarta hívni, hogy jól beolvasson neki. De aztán elbizonytalanodott, és visszatette a helyére a kagylót. Ebben a pillanatban nem érzett erőt egy újabb összecsapáshoz. Ehelyett mély lélegzetet vett, és lassan fújta ki a levegőt.

Megpróbálta újrakezdeni a munkáját. Ám képtelen volt koncentrálni rá. Fogta hát a retiküljét, és beletett néhány befejezetlen dossziét. Majd összepakolta a holmiját, a liften leereszkedett az alagsorba, és a hullaház ajtaján át kilépett a Harmincadik utcára. Nem merte megkockáztatni azt, hogy összefusson valakivel az előcsarnokban.

Az Első sugárúton délnek tartva, rossz hangulatát csak fokozta, hogy változatlanul esett. A város, ha ez egyáltalán lehetséges, most még rémesebbnek tetszett, mint reggel. A levegő végig az utcán sűrű volt a szúrós kipufogógáztól. Laurie lehajtotta a fejét, hogy kikerülje az olajfoltos pocsolyákat, a szemetet, és hogy elkerülje a hajléktalanok bámész tekintetét.

Most még a házukat is mocskosabbnak látta, mint általában, és miközben a liftre várt, az orrában érezte az évszázada itt sütögetett minden hagyma és zsíros hús illatát. Az ötödik emeletre érve kihívóan nézett Debra Engler véreres szemébe, kíváncsian várva, mer-e hozzá szólni. A lakásba lépve akkora erővel vágta be az ajtót, hogy a Metropolitan áruházban vásárolt Klimt-nyomat megremegett a keretében.

Laurie-t most még a sípcsontjához kedvesen dörgölődző Tom sem bírta jobb kedvre deríteni, miközben felakasztotta a kabátját, és az ernyőjét kinyitva letette száradni a szűk előszobában. Ezután bement a nappaliba és belerogyott a karosszékbe.

Tom tudomást sem vett az elutasításról, fölmászott a szék támlájára, és egyenest a jobb fülébe dorombolt. Amikor ez sem vált be, mancsával ütögetni kezdte a vállát. Laurie végül érte nyúlt, az ölébe vette, és szórakozottan simogatni kezdte.

Miközben az esőcseppek homokszemekként kopogtak az ablakon, Laurie megint elmerengett az életén. Fura, de ma már másodszor gondolt arra, hogy miért is nincs férjnél. Most úgy érezte, rászolgált anyja szemrehányásaira. Megint felötlött benne, vajon helyesen választotta-e meg a pályáját. Mi lesz majd tíz év múlva? Vajon akkor is a magányos hétköznapok ingoványában fuldoklik majd, és hadakozik, hogy el ne maradjon a papírmunkával, avagy Binghamhez hasonlóan inkább másokat irányít?

Életében először döbbent rá arra, hogy hiányzik belőle bárminemű főnöki ambíció. Középiskolás és egyetemi évei alatt mindenben kitűnni igyekezett, így hát egészen eddig a pillanatig úgy gondolta, hogy ebbe a vonulatba a főnöki székre való aspirálás is belefér. A kitűnni vágyás az ő esetében egyfajta lázadást jelentett, arra törekedett vele ugyanis, hogy elnyerje végre-valahára apja, a nagy szívsebész elismerését. Ám ez nem következett be. Laurie pontosan tudta, hogy apja számára sohasem tudja pótolni fiatalon, tizenkilenc évesen elhunyt bátyját.

Felsóhajtott. Szokatlan volt a számára a depressziós hangulat, és most csak még nyomottabbnak érezte magát attól, hogy depressziós. Mindeddig nem volt tudatában, hogy ilyen rosszul tűri a felelősségre vonást. Lehet, hogy a boldogtalansága az oka, amit a munka terhe alatt eddig még felismerni sem volt képes.

Csak most vette észre, hogy villog a piros jelzőgomb az üzenetrögzítőjén. Először igyekezett oda sem nézni, ám minél sötétebb lett a szobában, annál állhatatosabbnak tűnt a villogás. Miután még újabb tíz percig csak nézte, felülkerekedett benne a kíváncsiság és lehallgatta a szalagot. Az anyja, Dorothy Montgomery kereste, és kérte, hogy hívja vissza, mihelyt hazaér.

- Á, remek! - mondta ki hangosan Laurie. Viaskodott magában, hogy visszahívja-e, jól tudta, hogy az anyja még akkor is az idegeire tud menni, amikor egyébként jó hangulatban van. Egyetlen porcikája sem kívánta most anyja szemrehányásözönét, kéretlen tanácsait.

Másodszor is lehallgatta az üzenetet, majd meggyőzve magát arról, hogy anyja hangjából ezúttal őszinte aggodalom csendül, mégiscsak odatelefonált. Dorothy az első csöngetésre fölvette.

- Hála istennek, hogy jelentkeztél - mondta elakadó lélegzettel. - Nem is tudom, mit csináltam volna, ha nem hívsz. Már-már táviratozni akartam. Holnap vacsora lesz nálunk, és szeretném, ha átjönnél. Lesz itt valaki, akivel találkoznod kell.

- Anya! - jajdult fel Laurie türelmetlenül. - Semmi kedvem sincs társaságban vacsorázni. Nagyon rossz napom volt.

- Ostobaság! - fortyant fel Dorothy. - Eggyel több ok, hogy kimozdulj végre abból a rémes lakásból. Remekül fogod érezni magad. A férfi, akivel szeretném, ha találkoznál, dr. Jordan Scheffield. Tüneményes szemorvos, világhírű. Legalábbis az apád szerint. Mi több, nemrégiben vált el egy rémületes nőszemélytől.

- Semmi kedvem ismeretlenekkel randevúzgatni - méltatlankodott Laurie dühösen. Föl sem tudta fogni, hogy anyja nemcsak képtelen beleélni magát az ő hangulatába, de még össze is akarja hozni holmi elvált szemészdoktorral.

- Épp ideje, hogy valami rendes emberrel találkozzál - erősködött Dorothy. - Sohasem értettem, mit eszel egy olyan alakon, mint az a Sean Mackenzie. Hitvány semmirekellő, és rád is rossz befolyással volt. Örülök, hogy végre megjött az eszed, és szakítottál vele.

Laurie a szemét forgatta. Anyja ma különösen jó formában van. Még ha van is igazság abban, amit mond, semmi kedve sem volt éppen ma végighallgatni. Egyetemista kora óta járt együtt Seannal. Kapcsolatuk kezdettől fogva ingatag volt. Noha Sean éppenséggel nem volt semmirekellő, kétségtelenül volt benne némi deviáns hajlam a motorozásával, meg a rossz modorával. Volt idő, amikor „művészkedő” személyisége levette a lábáról Laurie-t. Akkoriban a lázadásából még arra is futotta, hogy jó párszor vele együtt kábítószerezzék. Most azonban remélte, hogy ez a legutóbbi szakításuk egyben az utolsó is lesz.

- Fél nyolcra legyél itt! - adta ki a parancsot Dorothy. - Szeretném, ha csinosan felöltöznél, mondjuk, fölvennéd azt a gyapjúkosztümöt, amit tavaly októberben vettem a születésnapodra! A hajadról se feledkezzél meg, tűzd fel! Szívesen beszélgetnék még veled tovább, de rengeteg a dolgom. A holnapi viszontlátásig, kedvesem! Viszlát!

Laurie elvette a fülétől a kagylót, és hitetlenkedve nézte az elsötétülő szobában. Az anyja egészen egyszerűen fogta és letette. Laurie nem tudta eldönteni, hogy most káromkodjék, nevessen vagy sírjon. Visszatette a hallgatót a helyére. Végül is elnevette magát. Csoda egy figura az anyja. Most, hogy gondolatban visszapörgette az elhangzott beszélgetést, úgy tetszett neki, hogy csak álmodta az egészet. Mintha az anyja meg ő más nyelven beszélnének.

Körbejárta a lakást, villanyt gyújtott és behúzta a függönyöket. A világot kirekesztve leengedte a haját és levetkőzött. Furcsa mód megkönnyebbült. Az anyjával lefolytatott őrült beszélgetés kizökkentette depressziós hangulatából.

A zuhany alá állva, Laurie-nak be kellett látnia, hogy több érzelmet visz a munkájába, mint kellene. Ez a felismerés bosszantotta. Az rendben van, hogy nőiesen öltözködik, ám egyébként nem szerette volna a törékeny, állhatatlan nő típusát alakítani. A jövőben igyekeznie kell szakemberként viselkednie.

Arra is rájött, mekkora hibát követett el azzal, hogy megbízott Bobban. A jövőben ügyelnie kell arra, hogy megtartsa magának a véleményét, különösen ha újságírókkal beszél. Még szerencse, hogy Bingham nem mondott fel neki.

Laurie a vizet csorgatva magára, úgy tervezte, hogy készít egy salátát, majd nekiáll tanulni. Ezután elmerengett a szüleivel töltendő másnap esti vacsorán. Noha az első reakciója a meghívásra tagadhatatlanul az elutasítás volt, most kezdte kissé másképpen látni a dolgot. Lehet, hogy kis változatosságot hoz munkája monotóniájába. Majd eltűnődött, mennyire lehet elviselhetetlen a nemrég elvált szemorvos. Azt is találgatta, hány éves lehet.

2.

Hétfő, 21.40

Queens, New York City

- Muszáj csinálnom valamit - szólalt meg Tony Ruggeiro, és kinyújtóztatta elzsibbadt tagjait Angelo Facciolo fekete Lincolnjának anyósülésén. - Már négy éjszakája dekkolunk itt D'Agostino zöldségesboltja előtt. Ki nem állhatom ezt a tétlenséget, érted? Muszáj csinálnom valamit, bármit. - Idegesen pásztázta végig szemével az esőáztatta utcát. A kocsi a Roosevelt sugárúton parkolt egy tűzcsap mellett.

Angelo lassan feléje fordította a fejét. Félig lehunyt szempillái mögül figyelte a huszonnégy éves, zöldfülű „kölyköt”, akit a nyakába sóztak. Tony izgágasága és meggondolatlan természete erősen próbára tette Angelo idegeit. A „kölyök”, aki az „Állat” becenévre hallgatott, nagy megpróbáltatást jelentett Angelo számára a munkában, és ezt közölte is Cerinóval. Ám semmire nem ment vele. Akárha a falnak beszélt volna. Cerino azzal vágott vissza: direkt jó, hogy a kölyök nem ismer félelmet; vad és becsvágyó, nem retten vissza semmitől, és nincs lelkiismeret-furdalása. Cerino kijelentette, elkelne még néhány Tonyhoz hasonló fickó a csapatban. Angelo ebben nem volt ilyen biztos.

Tony alacsony, mindössze százhatvan centi, sovány fiú. Ami alkatilag hiányzott belőle a megfélemlítéshez, azt kidolgozott izmokkal pótolta. Rendszeresen járt edzésre a Jackson Heights-i kondicionálóterembe. Elmondása szerint plusz fehérjéket, alkalmanként anabolikát is szedett. Arca kerek, jellegzetes dél-olasz vonásokkal, haja fényes, vastag szálú és fekete. Némi amatőr bokszmeccsek miatt az orra kissé csapott és jobbra görbülő. Woodside-ban nőtt fel, a középiskolát nem végezte el. Iskolaévei alatt örökösen verekedett, egyrészt a termete miatt, másrészt a húga, Mary védelmében, akit anyanyelvén csak „jó bőr”-nek hívtak. A húgát óvta mindenkitől, mivel úgy gondolta, a többiek is csak azt akarják, amit ő, ha nőkről van szó.

- Képtelen vagyok itt tétlenül üldögélni - dohogott Tony. - Muszáj kiszállnom. - Ezzel már ki is nyitotta az ajtót.

Angelo a kezét Tony karjára tette. - Nyugi! - förmedt rá épp annyi fenyegető éllel a hangjában, amely Tonyt maradásra bírta. Cerinónak bizonyos mértékig igaza volt abban, hogy kettejüket összepárosította. Angelo, a „világfi”, ügyesen tudta féken tartani a gátlástalan Tonyt. Angelo többnek nézett ki a maga harmincnégy événél. Tonyval ellentétben magas volt és sovány, a vonásai markánsak, élesek. Ha Tony gyönge pontja a magassága volt, Angelóé a bőre. Arcán ott virítottak a hatéves korában elszenvedett, csaknem halálos kimenetelű bárányhimlő, valamint a tizenhárom és huszonegy éves kora között kiserkent pattanások sebhelyei. Amíg Tony vad és meggondolatlan, addig Angelo óvatos és számító: egy látszólag kiegyensúlyozott szociopata, akinek jellemét lelencházak végeláthatatlan sora, majd egy szigorított fegyházban lehúzott kemény időszak faragta.

Öltözködés tekintetében mindketten hiúk voltak, jóllehet Tony nem igazán tudta hozni azt a fazont, amelyet szeretett volna. Az öltönyei - bármennyit áldozott is rájuk - sohasem álltak úgy, ahogyan kellett volna aránytalanul izmos testén. Angelo viszont Dapper John Gottinál költötte a pénzét testre szabott öltönyökre. Nem feltűnően, inkább aprólékos gonddal öltözködött. Drága Brioni öltönyöket, ingeket, nyakkendőket és cipőket viselt. Míg Tony izmos felépítése alacsony növését volt hivatott ellensúlyozni, addig Angelo választékos ízlésével arcbőrét igyekezett feledtetni, amelyre semmiféle megjegyzést nem tűrt.

Tony hátradőlt az ülésen, és Angelo felé fordult. Angelo azon kevesek egyike volt, akiktől Tony tartott, akikre felnézett, sőt, még irigyelte is. Angelo számos összeköttetéssel rendelkezett, befutott ember, legendás hírnévvel.

- Paulie azt állította, hogy Frankie DePasquale fel fog tűnni ennél a zöldségesnél - mondta Angelo. - Épp ezért, ha kell, még a jövő hónapban is itt ülünk és várjuk.

- Szent ég! - jajdult fel Tony. A kocsiból nem szállt ki, ehelyett belenyúlt zakója zsebébe, és kivett belőle egy 25-ös kaliberű, könnyű Berettát. Felpattintotta a rugós závárt, kiemelte a tárat, megszámolta a golyókat, mintha bizony a félórával ezelőtt utoljára számba vett nyolc lövedékből egy is eltűnhetett volna.

Angelo a szemét forgatta, miközben Tony elhúzta az üres fegyver ravaszát. - Tedd el azt a fegyvert - szólt rá. - Mi a fene ütött beléd?

- Jól van, jól van! - nyugtatta Tony, helyére csúsztatva a tárat, majd a pisztolyt visszatette a vállára erősített tokba. - Te csak ne izgulj, jó? - Ezzel Angelóra nézett, aki egy percig viszonozta a pillantását. Tony föltette a kezét. Ismerte már annyira Angelót, hogy tudja, sikerült felbosszantania. - A pisztoly a helyén. Csigavér!

Angelo nem szólt egy szót sem. Tekintetét visszafordította D'Agostino boltjának bejáratára, és figyelte a ki-be járó embereket.

Tony sóhajtott egy nagyot. - Egy nyavalyás hónap telt már el azóta, hogy a kicsikék savat öntöttek Paulie arcába. Könnyen lehet, hogy a nyomorultak azóta már régen kereket oldottak, leléceltek. Én egész biztosan így tettem volna. Másnap már bottal üthették volna a nyomomat. Lementem volta Floridába vagy a partvidékre. Csak vesztegetjük itt az időnket. Ez még nem jutott az eszedbe?

- Látták Frankie-t - felelte Angelo. - Méghozzá itt, D'Agostinónál.

- És hogy történhetett meg? - kérdezte Tony. - Először is hogyan kerülhettek Cerino közelébe?

- Nagyon is könnyen - felelte Angelo. - Vinnie Dominick találkozót kért Cerinótól. Senkinél sem lehetett fegyver. A mordályát mindenkinek a kocsiban kellett hagynia. Még fémdetektort is használtunk. Cerino lovasította meg a Kennedy repülőtérről. Amikor Terry Manso kezdte felszolgálni a kávét, belelöttyintett egy csésze savat Paul képébe. Azt pedig, hogy Frankie is benne volt, onnan tudjuk, hogy együtt jött Mansóval.

- És hogyan tudott Frankie meglépni? - kérdezte Tony.

- Abban a pillanatban, hogy a sav Paulie képébe loccsant, sötét lett - felelte Angelo. - Kitört a pánik, Paulie sikoltozott, a többiek pedig mind fedezéket kerestek maguknak. Én a külső ablaknál álltam. Egy székkel kivertem az üveget, és kivetettem magam. Ekkor láttam, hogy Manso a bejárati ajtón át távozik. Frankie már mászott is be a kocsiba. Mindez olyan gyorsan történt, hogy csak páran tudtunk reagálni az eseményekre.

- És hogyan tudtad elkapni Mansót? - kérdezte Tony.

- Versenyeztünk - felelte Angelo -, és Manso veszített. A kocsim közvetlenül az étterem bejárata előtt parkolt, a mordályom pedig az első ülésen volt, hogy könnyen elérjem, ha valami történne. Megeresztettem két lövést, miközben Manso igyekezett beszállni a saját kocsijába. Nem sikerült neki. Mindkét golyó belefúródott a hátába.

- És hányan voltak összesen a buliban? - kérdezősködött tovább Tony. Amióta csak hallott róla, izgatta a fantáziáját ez a savas eset, ám eddig még nem mert előhozakodni vele.

- Szerintem Mansón és DePasqualén kívül még ketten - felelte Angelo. - Azért is kell beszélnünk Frankie-vel, hogy biztosan lehessünk a dolgunkban.

- Egek, ez nekem magas - jegyezte meg Tony a fejét rázva. - El nem tudom képzelni, mit ígérhettek Luciáék ezért a fogásért.

- Biztosan senki sem tudja - felelte Angelo. - Valójában úgy hírlik, hogy ezeknek a majmoknak az öntevékeny akciója volt, azt remélték, hogy ezzel jó pontokat szereznek maguknak. Ám amennyire én tudom, Luciáék még csak tudomást sem akarnak venni róla.

- Micsoda alávaló dolog - méltatlankodott Tony. - Savat önteni valakinek a pofájába. Szent ég!

- Erről jut eszembe - szólt Angelo -, elhoztad az akkumulátorsavat?

- Naná - felelte Tony. - A hátsó ülésen van Travino doki kiselejtezett orvosi táskájában.

- Helyes - jegyezte meg Angelo. - Paulie értékelni fogja. Stílusos.

Tony kinyújtózott. Közel egy percig csöndben maradt, majd megköszörülte a torkát. - Mit szólnál, ha egy percre kiszállnék a kocsiból? Muszáj kinyújtózkodnom, teljesen elgémberedett a vállam.

Angelo káromkodott a bajusza alatt, és közölte Tonyval, hogy körülbelül olyan vele lenni, mintha egy kétéves kölyökkel lenne összezárva egy kocsiban.

- Baromira sajnálom - vágott vissza Tony felhúzott szemöldökkel -, de én több mozgáshoz vagyok szokva. - Ezzel két kezét összekulcsolva, izometriás gyakorlatokba kezdett. Az egyiknek a közepén hirtelen abbahagyta, és kibámult az ablakon.

- Istenuccse, csak nem Frankie DePasqualét látom erre jönni? - kiáltott fel izgatottan.

Angelo gyorsan abba az irányba nézett. - Nagyon úgy néz ki!

- Na végre! - kiáltott fel Tony, miközben ujjaival a fegyver után nyúlt, és a másik kezével már nyitotta is az ajtót. Ekkor megérezte Angelo kezét a karján. Meglepődve nézett a tanítómesterére.

- Várj még! - intett Angelo. - Előbb meg kell győződnünk arról, hogy a kölyök egyedül van! Nem barmolhatjuk el! Talán ez az egyetlen esélyünk, és Paulie nem akar több gubancot.

Tony, mint a hátracsapott fülekkel lesben álló vadászkopó, kushadva figyelte prédáját, Frankie-t, ahogyan besétál D'Agostino zsúfolt zöldségesboltjába. Legnagyobb meglepetésére Angelo beindította a kocsit. - Hová mész? - vonta kérdőre.

- Hátrább tolatok egy kicsit - magyarázta Angelo. - Úgy fest, hogy Frankie egyedül van. Elkapjuk, amikor kilép.

Frankie körülbelül húsz perccel később, mindkét hóna alatt egy-egy csomaggal kilépett a boltból. Angelo meg Tony elégedetten figyelték, ahogy egyenest feléjük indul.

- Úgy néz ki, mint egy tini - jegyezte meg Angelo.

- Az is - felelte Tony. - Tizennyolc éves. Együtt járt a húgommal suliba, mielőtt még rossz társaságba keveredett, és kimaradt volna.

- Most! - adta ki az utasítást Angelo.

Angelo és Tony egyetlen szempillantás alatt kipattantak a kocsiból, és elállták a meglepett Frankie DePasquale útját. Frankie tágra nyílt szemmel, leesett állal bámult rájuk.

- Hello, Frankie! - köszöntötte Angelo hűvösen. - Beszélnünk kell egymással!

Frankie elejtette a bevásárolt holmikat. A zacskók a járdát érve felhasadtak, a konzervparadicsomok megindultak a kanális felé. Frankie sarkon fordult, és futásnak eredt.

Tony egy szemvillanás alatt utolérte. Hátulról durván megragadta, és lerántotta a járdára. Fektében egy-kettőre megmotozta, és talált is nála egy aprócska játékszert. Tony ezt a zsebébe rakta, majd a hátára fordította a halálra vált fiút. Ennyire közelről Frankie még fiatalabbnak tetszett. Mintha még csak nem is borotválkozott volna.

- Ne bántsanak! - könyörgött Frankie.

- Pofa be! - sziszegte Tony. A kölyök remegett, mint a kocsonya. Undorító.

Angelo közben melléjük állt a kocsival. Alapjáraton hagyva a motort, kiugrott. Néhány, a feje fölé esernyőt tartó járókelő megállt bámészkodni. Angelo utat tört magának köztük.

- Tovább, tovább, emberek! - parancsolt rájuk. - Rendőrség! - És ezzel odamutatott nekik egy ócska rendőrjelvényt, amelyet pont az ilyen alkalmakra tartogatott magánál. Hogy a jelvény egy másik körzet rendőrségéé volt, az mit sem számított. A jelvény formája és a fém csillogása megtette a kívánt hatást. Az összeverődött tömeg kezdett szétoszlani.

- Nem rendőrség! - kiáltotta Frankie.

Tony azonnal Frankie halántékára szorította Berettáját. - Még egy szó, kölyök, és halott vagy!

- Befelé a kocsiba! - utasította Angelo.

Angelo és Tony közrefogták a fiút, lábra állították, és a kocsihoz vonszolták. Kinyitották a hátsó ajtót, és a fejét lenyomva betuszkolták a kölyköt. Tony szállt be melléje. Angelo előrerohant, és bepattant a vezetőülésre. Csikorgó kerekekkel indultak meg nyugatra a Roosevelt sugárúton.

- Miért csinálják ezt? - kérdezte Frankie. - Semmit sem csináltam maguknak, fiúk!

- Pofa be! - förmedt rá Angelo az első ülésről, a szemét le nem véve a visszapillantó tükörről. Ha valami gyanúsat észlel, nyomban ráfordult volna a Queens körútra. Ám minden nyugodtnak tetszett, így ment egyenesen előre. A Rooseveltről ráhajtottak a Greenpointra, és Angelo feloldódott.

- Oké, fiú - fogott hozzá még mindig a visszapillantó tükröt kémlelve. - Ideje elbeszélgetnünk! - Jól látta, hogy Frankie gyáván gubbaszt a sarokban, olyan messzire Tonytól, amennyire csak tehette. Tony a bal kezében tartotta a fegyverét, miközben jobb kezét az ülés támláján nyugtatta. Egyetlen percre sem vette le a szemét Frankie-ről.

- Miről akarnak velem beszélni? - kérdezte Frankie.

- Hát arról, amit te meg Manso műveltetek Paulie Cerinóval - felelte Angelo. - Arra már, gondolom, rájöttél, hogy mi Mr. Cerino emberei vagyunk.

Frankie szeme Tony arcáról annak a fegyverére, majd onnan Angelónak a visszapillantó tükrében látszó arcára vándorolt. Halálra rémült. - Nem én csináltam! - védekezett. - Én csak ott voltam. Manso ötlete volt az egész. Kényszerítettek rá, hogy odamenjek. Én nem akartam, de ők megfenyegették az anyámat.

- Kik azok az ők? - kérdezte Angelo.

- Úgy értettem, Terry Manso - felelte Frankie. - Ő volt az.

Tony egy hirtelen mozdulattal a fegyver csövével képen törölte Frankie-t.

Frankie felkiáltott, és a két tenyerét az arcára szorította. Ujjai közül szivárogni kezdett a vér.

- Hülyének nézel minket? - reccsent rá Tony.

- Ne bántsd még - csillapította Angelo. - Talán hajlandó együttműködni velünk.

- Kérem, ne bántsanak - esdekelt Frankie szipogva. Tony kegyetlenül káromkodott, és a pisztoly csövét Frankie ujján át beerőltette a szájába. - Szétloccsantom az agyvelődet, ha nem kapod össze magad, és továbbra is a bolondját járatod velünk.

- Ki volt még benne? - ismételte meg a kérdést Angelo.

Tony kihúzta a pisztoly csövét, hogy a fiú beszélni tudjon.

- Egyedül Manso - szipogta Frankie. - Ő kényszerített rá, hogy vele menjek.

Angelo utálkozva rázta meg a fejét. - Te aztán nem vagy a segítségünkre, Frankie! Megfeledkezel a lámpákról. Abban a pillanatban, hogy Manso Paulie arcába loccsantotta a savat, kialudtak a fények: És ez nem volt véletlen. Ki kapcsolta ki a villanyt? No és az autó? Ki vezette a kocsit?

- A lámpákról semmit nem tudok - állította Frankie. - És nem emlékszem, ki vezetett. Valaki, akit nem ismerek. Valaki, akit Manso szerzett.

Angelo utálkozva rázta meg a fejét. Nincs könnyű dolguk. Gyűlölte az efféle piszkos munkát. Abban a hiú reményben ringatódzott, hogy Frankie-nek azonnal megered a nyelve, mihelyt betuszkolják a kocsiba. Ám nem így történt.

Angelo a visszapillantó tükörből Tony arcát fürkészte az elsuhanó utcai lámpák fényében. Tony arcán ott játszadozott az az önelégült mosoly, amelyből Angelo könnyűszerrel megállapíthatta, hogy a fiú remekül szórakozik. Sőt, ez a mosoly időnként félelmetesnek tetszett még Angelo szemében is.

Mihelyt Brooklynban elértek a Greenpoint dokkba, Angelo jobbra ráhajtott a Franklinre, majd a Javára. Lerobbant környék volt, és egyre jobban, ahogy közeledtek a vízhez. Az utcákat elhagyatott raktárépületek övezték.

Mintegy huszonöt éve még viruló tengerparti városrész volt ez, ám mára már csak egy-két társaság bérelt itt szórványosan raktárházakat, így a Pepsi-Cola egy kissé arrébb, Newtown Creek felé.

Ott, ahol az East Rivernél a Java utca zsákutcába torkollik, Angelo behajtott egy kapun. A kapu fölött felirat: Amerikai Friss Gyümölcs Társaság. A kocsi összevissza rázkódott a macskaköves bekötőúton, Angelo azonban nem lassított. És amikor véget ért az út, leállította az autót.

- Kiszállni, mindenki! - adta ki Angelo az utasítást. Egy hatalmas raktárépület árnyékában parkoltak - az épület maga mélyen kihajlott az East River-i dokk fölé. A folyó túloldalán velük szemben Manhattan kivilágított felhőkarcolói. Tony, a kezében Travino doki táskájával, kiszállt, és ugyanerre ösztökélte Frankie-t is.

Angelo kinyitotta a raktárépület egyik ajtaját, szélesre tárta, és intett Frankie-nek, hogy lépjen be. Frankie tétován megállt a sötét küszöbön. - Már mindent elmondtam, amit tudok. Mit akarnak még tőlem?

Tony nagyot taszított Frankie-n, amitől a fiú előrelódult. A villanykapcsoló kattanása - amelynek nyomán felgyulladtak a higanylámpák - csak úgy kongott az üres raktártérben. A lámpák eleinte csak hunyorogtak, ám fényük egyre erőteljesebbé vált, ahogy a két férfi vonszolta magával előre a vonakodó Frankie-t. Hamarosan már elegendő fény volt ahhoz, hogy látni lehessen a zöld banánhegyeket.

- Kérem! - esdekelt Frankie. Ám Angelo és Tony tudomást sem vett róla. Meg sem álltak a raktárhelyiség végéig, ahol aztán kinyitottak egy panelajtót. Angelo megtalálta a villanykapcsolót, amelynek érintésére kigyulladt egy vezetéken lógó, csupasz villanykörte. A szobában nem volt más, mint egy fiókjavesztett, elaggott, fémkeretes íróasztal, néhány szék és egy hatalmas lyuk a padlóba vágva. Az alatta megcsillanó víz sokkal inkább olajra emlékeztetett, ahogy az ár-apállyal felgyülemlett a dokkban.

- Elmondtam az igazat! - szűkölte Frankie. - Manso ötlete volt az egész, ő kényszerített, hogy vele tartsak. Nem tudok többet.

- Hogyne, Frankie - nyugtázta Angelo, majd Tonyhoz fordulva annyit mondott: - Kötözd oda egy székhez!

Tony fogta Travino doki táskáját, odatette az íróasztalra, és kinyitotta. Kivett belőle egy hosszú ruhaszárító kötelet, majd gonosz mosollyal odaszólt Frankie-nek, hogy foglaljon helyet az egyik széken. Frankie engedelmeskedett. Miközben Tony szorosan odakötözte, Angelo rágyújtott egy cigarettára.

Tony néhányszor megrángatta a kötetet, hogy ellenőrizze a csomókat. Elégedetten felállt, és odabólintott Angelónak.

- Kezdjük elölről, Frankie - ajánlotta Angelo. - Ki vett még részt ebben a savas trükkben rajtad és Mansón kívül?

- Senki más - szipogta Frankie. - Igazat mondok.

Angelo belefújta a füstöt Frankie arcába. Majd Tonyra nézett, és azt mondta: - Jöhet az igazságszérum.

Tony ezzel elővett Travino doki táskájából egy fiolát, egy szemcseppentőt, és odaadta Angelónak. Angelo lecsavarta a fiola tetejét, és óvatosan megszagolta a tartalmát. Gyorsan hátrakapta a fejét, amikor a szer facsarni kezdte az orrát. - Szent ég, ez aztán erős! - Sűrűn pislogott, és kitörölte a könnyeket a szeme sarkából.

- Nem akarnád mégis megváltoztatni a véleményedet? - kérdezte Angelo hűvösen, miközben Frankie felé tartott.

- Az igazat mondtam - erősködött Frankie.

Tony belemarkolt a homlokánál a fiú hajába, és hátrarántotta a fejét.

- Mondd csak, Frankie - kezdte Angelo a fiú hátrahajtott arca fölé hajolva -, hallottad már azt a bibliai mondást, hogy szemet szemért, fogat fogért?

Frankie csak ebben a pillanatban döbbent rá, hogy Angelo mire készül. Bármennyire erőlködött is azonban, hogy összezárja a szempilláit, Angelónak sikerült belecsöppentenie a szemcsöppentő tartalmát Frankie jobb szemébe.

Mint mikor hideg vizet öntenek egy forró serpenyőbe, először csak sistergő hangot lehetett hallani, majd rögtön utána felhangzott Frankie velőtrázó üvöltése, mihelyt a kénsav behatolt a kényes szövetekbe. Angelo Tonyra pillantva látta, hogy annak mosolya vigyorgássá szélesedik. Angelo eltűnődött, mivé is formálta a világ ezt az új nemzedéket. Ez a kölyök itt remekül szórakozik. Angelo számára viszont ez az egész meló, nem pedig szórakozás. Nem több, és nem kevesebb.

Angelo a kénsavas fiolát letette az íróasztalra, és szippantott néhányat a cigarettájából. Amikor Frankie üvöltözése elcsukló zokogássá szelídült, Angelo hozzáhajolt, és megkérdezte, nincs-e valami hozzáfűznivalója az elmondottakhoz.

- Gyerünk, beszélj! - üvöltött rá Angelo, látván, hogy Frankie válaszra sem méltatja.

- Az igazat mondtam! - nyögte ki végül.

- Hogy az a kaporszakállú! - dühöngött Angelo, és megindult a savért. A válla fölött odaszólt Tonynak. Feszítsd megint hátra a fejét.

- Várjon! - hördült fel Frankie. - Ne bántson! Megmondom, amit hallani akar.

Angelo visszatette az asztalra a savat, és odament Frankie-hez. Látta, hogy csorognak a könnyek a kölyök lehunyt szeméből, különösen abból, amelyikbe a savat belecsöppentette. - Jól van, Frankie - kezdte Angelo. - Ki volt még benne?

- Adjon valamit a szememre! - vinnyogta Frankie. - Rettenetesen fáj.

- Gondunk lesz rá, ne félj, mihelyt elmondod, amire kíváncsiak vagyunk - közölte Angelo. - Gyerünk, Frankie! Fogytán a türelmem.

- Bruno Marchese és Jimmy Lanso - nyögte ki Frankie.

Angelo Tonyra pillantott.

Tony bólintott. - Brunóról hallottam már - jelentette ki. - Idevalósi.

- Na és hol találjuk meg őket, ha netalán beszélni akarnánk velük? - tudakolta Angelo.

- Ötvenötödik utca, háromezernyolcszázhuszonkettő, 1-es lakás - felelte Frankie. - Mindjárt a Northern sugárútnál.

Angelo fogott egy darab papírt és ceruzát, és leírta a címet. - Kinek az ötlete volt? - kérdezte.

- Mansóé - nyöszörögte Frankie. - Ebben igazat mondtam. Az ő ötlete volt, abban bízott, hogy ha megcsináljuk, akkor bekerülünk a bennfentes körökbe, és magunk is Lucia-katonák leszünk. De én nem akartam belemenni. Kényszerítettek rá.

- És miért nem mesélted el mindezt nekünk már a kocsiban, Frankie? - kérdezte Angelo. - Nekünk is megspóroltál volna egy csomó gondot, meg magadnak is a fájdalmat.

- Féltem, hogy a többiek megölnek, ha megtudják, hogy köptem - felelte Frankie.

- Vagyis jobban féltél a barátaidtól, mint tőlünk? - kérdezte Frankie háta mögé lépve Angelo. Ez rosszulesett neki. - Ez furcsa. No, de sebaj! Mostantól kezdve már nem kell aggódnod a barátaid miatt, gondunk lesz rád.

- Adjon valamit a szememre - kérlelte újból a fájdalomtól elcsukló hangon Frankie.

- Adok - felelte Angelo, azzal könnyedén, másodpercnyi habozás nélkül elővette Walther TPH típusú automata pisztolyát, és tarkón lőtte Frankie-t. Frankie feje előrebillent a mellkasára.

A mozdulat hirtelensége meglepte Tonyt, aki most összerezzent, és hátrahőkölt, arra számítva, hogy ráfröccsen valami. Ám semmi ilyesmi nem történt. - Miért nem hagytad, hogy én csináljam? - méltatlankodott.

- Fogd be a szád, és oldozd el - mondta neki Angelo. - Nem a te szórakoztatásodra vagyunk itt. Dolgozunk, ha nem tudnád.

Mihelyt Tony eloldozta Frankie-t, Angelo segített neki odavonszolni a tehetetlen testet a padlóvájathoz. Háromig számoltak, majd beleejtették a hullát a folyóba. Angelo addig nézte, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy a dagály kisodorta a hullát a nyílt folyószakaszba.

- Most irány Woodside, beugrunk egy kis csevegésre a többiekhez - mondta Angelo.

A Frankie-tól kapott cím egy apró, kétszintes sorházé volt, minden emeleten csupán egy lakással. A kapu zárva, ám a mechanizmus könnyen engedett egy hitelkártyának. Másodpercek alatt belül kerültek.

Az 1. számú lakás ajtajának két oldalára húzódva Angelo bekopogott. Semmi válasz. Az utcáról látták, hogy ég bent a villany.

- Törd be! - szólt Angelo, és fejével az ajtó felé intett. Tony hátrált néhány lépést, majd nagyot rúgott az ajtóba. A zár rögtön felpattant. Angelo és Tony fegyverrel a kezükben egy szempillantás alatt bent termettek a kis előszobában. A lakás üres, a dohányzóasztalon néhány félig üres sörösüveg. A tévé bekapcsolva.

- Szerinted mi az ábra? - kérdezte Tony.

- Gyanút foghattak, hogy Frankie nem tért vissza - jelentette ki Angelo. Rágyújtott, és egy pillanatig elgondolkodott.

- Most mi legyen? - kérdezte Tony.

- Tudod, hol lakik ennek a Brunónak a családja? - kérdezte Angelo.

- Nem, de megpróbálhatom kideríteni - felelte Tony.

- Tedd azt!

3.

Kedd, 7.55

Manhattan

Laurie Montgomery verőfényes reggelen indult útnak az Első sugárúton északra, a Harmincadik utca felé. Hála a kétnapos esőnek, a hűvös, tiszta levegőben még New York City is kellemes látványt nyújtott. Határozottan hidegebb volt, mint a megelőző napokban, ami sajnos már a tél közeledtét jelezte. Ám a nap ragyogott, és volt annyi szellő, hogy egyelőre elfújja a gépjárművekből ömlő kipufogógázt.

Laurie az Igazságügyi Kórbonctani Intézet közelébe érve meggyorsította lépteit. Magában elmosolyodott, amikor arra gondolt, mennyivel kellemesebben érzi magát ma reggel, mint tegnap este hazafelé menet. Bingham szemrehányása rosszulesett neki, ám kétségtelenül megérdemelte. Helytelenül cselekedett. A főnök helyében ő maga is feldühödött volna.

Felfelé a lépcsőn azon tűnődött, vajon mit hoz a mai nap. Azt is szerette a munkájában, hogy kiszámíthatatlan. Csak annyit tudott bizonyosan, hogy „boncolásra” van beosztva. Azt azonban még csak nem is sejthette, milyen esetek várják, milyen szellemi feladatot kell megoldania. Ha boncolt, majd minden egyes alkalommal új dologgal találkozott, néha olyannyira újjal, hogy még csak nem is olvasott róluk. Ez a hivatás örökös felfedezésekből állt.

Ma reggel az előcsarnok viszonylag nyugodtnak tűnt, bár néhány újságíró még ma is itt lézengett, hogy további információhoz jusson a második „tinigyilkosságról”.

A tegnapi Central Park-i gyilkosság a képes- és reggeli lapok címoldalára került.

A belső ajtóhoz érve Laurie megtorpant. Odabent az egyik műanyag padon ki más, mint Bob Talbot üldögélt elmélyült beszélgetést folytatva egy másik riporterrel. Laurie egy pillanatnyi habozás után megindult feléjük.

- Bob, szeretnék veled beszélni egy percre - szólt oda neki, majd a másik férfihoz fordulva hozzátette: - Elnézést, hogy megszakítottam a beszélgetésüket.

Bob kíváncsian felállt, és félrevonult Laurie-val. A férfi fesztelen viselkedése meglepte Laurie-t. Arra számított, hogy bűntudatot, szégyenkezést fedez fel rajta.

- Már-már rekordszámba megy, hogy két nap alatt másodszor találkozunk - évődött Bob. - A végén még teljesen rákapok.

Laurie azonban a közepébe vágott. - Föl nem foghatom, hogy voltál képes visszaélni a bizalmammal. Amit tegnap mondtam, úgy gondoltam, közöttünk marad.

Bob láthatóan meglepődött Laurie kirohanásán. - Borzasztóan sajnálom, de nekem fogalmam sem volt arról, hogy titok, amit mondtál. Egy szóval sem említetted.

- Magadtól is rájöhettél volna - füstölgött Laurie. - Nem kell ahhoz észkombájnnak lenni, hogy az ember belegondoljon, mivel jár egy ilyen kijelentés az én állásomban.

- Sajnálom - mentegetőzött újra Bob. - Többé nem fog előfordulni.

- Ahogy mondod - vágta rá Laurie. Ezzel sarkon fordult, és megindult az ajtó felé, tudomást sem véve arról, hogy Bob utánakiált.

Jóllehet a továbbiakban ügyet sem vetett a fiúra, dühe valamelyest alábbhagyott. Végtére is igazat mondott tegnap. Bizonytalanul eltűnődött azon: vajon ahelyett, hogy Bobra haragszik, nem azon kellene-e felháborodnia, hogy a hivatása milyen társadalmi és politikai csapdákat rejt, mint ahogy ezt Bingham is megfogalmazta. Laurie számára a kórbonctan, és különösen a törvényszéki orvos szakértői hivatás egyik vonzereje éppen abban rejlett, hogy az igazság kiderítését szolgálja. Laurie-tól távol állt a hajlam a kompromisszumra. Bízott abban, hogy a jövőben többé nem kell a lelkiismerete és a taktikázás között választania.

Laurie, miután Marlene Wilson beengedte, egyenest a felvételibe ment. Vinnie Amendola szokás szerint a sportrovatot böngészve szürcsölgette kávéját. Ha nem a mai dátum van az újságon, Laurie megesküdött volna arra, hogy a férfi haza sem ment. Vinnie semmi jelét nem adta annak, hogy észrevette Laurie-t. Laurie szobatársnője, Riva Mehta is éppen a helyiségben tartózkodott. Sötét bőrű indiai asszony, lágy, bársonyos hanggal. Hétfőn nem találkoztak.

- Úgy néz ki, ez a te napod - ugratta Laurie-t Riva, aki beugrott egy kávéra, mielőtt még fölment volna az irodába. Rivának a kedd volt az adminisztratív napja.

- Miért? - kérdezte Laurie.

Vinnie fel sem nézve az újságjából, elnevette magát. - Lebegőd van - felelte Riva. A lebegő vízbe dobott hullát jelentett. Nem igazán szívderítő esetek, hiszen gyakorta a bomlás előrehaladott stádiumában találják meg őket.

Laurie vetett egy pillantást a Calvin által összeállított ma reggeli beosztásra. Ezen rajta voltak a mai napra rendelt boncolások, meg az, hogy ki végzi el azokat. Az ő neve mellé két kábítószeres túladagolás és egy LS-gyilkosság volt odaírva. Az LS azt jelentette, hogy lőtt sebes.

- Ezt az East Riverből halászták ki ma reggel - folytatta Riva. - Egy éber biztonsági őr fedezte fel, a South utcai kikötő tájékán himbálódzott.

- Finom - örvendezett Laurie.

- Nem olyan rémes - jegyezte meg Vinnie. - Nem volt sokáig a vízben. Mindössze néhány órát.

Laurie megkönnyebbülten bólintott. Ez ugyanis azt jelentette, hogy feltehetően nem kell elvonulnia a karanténba. Őt ilyen esetekben nem annyira a már bomlásnak induló test bűze riasztotta, hanem az, ha külön kell vonulnia. A karantén ugyanis a hullaház túloldalán állt, teljesen elszigetelve. Laurie-nak sokkal inkább kedvére volt, ha a többiek és az események közelében tartózkodhat. A központi boncteremben ugyanis tanulni is, meg tanítani is lehetett. A többiek eseteiből legalább annyit tanult, mint a sajátjaiból.

Laurie megnézte az áldozat nevét és korát: Frank DePasquale. - A szerencsétlen még csak tizennyolc éves volt - mondta ki hangosan. - Milyen kár! Mint a hasonló esetek többségében, a gyilkos kilétét valószínűleg sohasem sikerül kideríteni.

- Valószínűleg nem - jegyezte meg Vinnie az újságjával gyürkőzve.

Laurie jó reggelt kívánt a belépő Paul Plodgettnek. A férfinak fekete karikák látszottak a szeme alatt. Laurie megkérdezte tőle, mi a helyzet a híres esetével.

- Ne is kérdezd - felelte Paul. - Egy lidércnyomás az egész.

Laurie töltött magának egy csésze kávét, és fogta a mai napra rendelt három eset aktáját. Mindegyikben volt egy esettanulmány, egy félig kitöltött halotti bizonyítvány, egy törvényszéki orvosi átvételi jegyzőkönyv, két üres blanketta a kórbonctani véleményezéshez, a telefoni bejelentést rögzítő feljegyzés, egy kitöltött azonosítólap, egy nyomozati jegyzőkönyv, egy kitöltetlen kórbonctani jelentés, és egy HIV-antitest elemzést tartalmazó laboreredmény.

Laurie, miközben átlapozta az anyagot, felfigyelt a két másik elhunyt nevére: Louis Herrera és Duncan Andrews. Tegnapról még jól emlékezett Duncan Andrews nevére.

- Ez az az eset, amiről tegnap konzultált velem - mondta egy hang Laurie válla fölött. Laurie megfordult, és belenézett Calvin Washington szénfekete szemébe. A férfi mögéje lépett, és ujjával Duncan Andrews nevére bökött. - Amikor elolvastam a nevét, arra gondoltam, talán szívesen megcsinálná.

- Miért ne? - nyugtázta Laurie.

A törvényszéki orvos szakértők mindegyikének megvan a maga kialakult módszere arra, hogyan kezdi boncolási napját. Némelyikük fogta a megkapott aktákat, és egyenesen levonult a boncterembe. Laurie munkamódszere eltért ettől. Ő szerette előbb fölvinni a papírjait az irodába, hogy a lehető legésszerűbben oszthassa be az idejét. Egyik kezében a kávéjával, a másikban a retiküljével, hóna alatt a három új aktával megindult a lift felé. De csak a titkárságig jutott, amikor Murphy őrmester, az újonnan hozzájuk irányított rendőrtiszt a nevén szólította. Kilépve apró kis fülkéjéből, egy másik férfit húzott magával. Murphy őrmester élettől duzzadó, vörös képű ír férfi volt.

- Dr. Montgomery, szeretném bemutatni önnek Lou Soldano nyomozó hadnagyot - mondta büszkén Murphy. - Az egyik nagymenő a belvárosi gyilkosságiaktól.

- Örülök, hogy találkoztunk, doktornő - szólalt meg Lou, és kezet nyújtott. Jóképű, sötét arcbőrű, középtermetű férfi, markáns vonásokkal. Ragyogó szempár, amely most éppen Laurie arcát fürkészte. Rövidre vágott frizurája illett zömök, izmos testéhez.

- Én is örülök - mondta Laurie. - Nem sok rendőr hadnagyot üdvözölhetünk itt a törvényszékin. - Maga sem tudta, miért, kissé feszengett a férfi rezzenéstelen tekintetétől.

- Nem sűrűn engednek ki minket a ketrecünkből - tréfálkozott Lou. - Hozzá vagyok ragasztva az íróasztalomhoz. Ezzel együtt szeretek olykor-olykor elsomfordálni, legalábbis bizonyos esetekben.

- Remélem, kellemesen fogja itt érezni magát - mondta Laurie mosolyogva, és menni készült.

- Doktornő, egy pillanat - szólt utána Lou. - Úgy tudom, maga kapta Frank DePasquale boncolását. Mit szólna ahhoz, ha végignézném? Dr. Washingtonnal már megbeszéltem a dolgot.

- Semmi akadálya - egyezett bele Laurie. - Ha elviseli, szívesen látom.

- Láttam már néhány boncolást - nyugtatta meg Lou. - Szerintem nem lesz semmi gond velem.

- Akkor jó - mondta Laurie.

Kínos szünet állt be a beszélgetésben. Egy percig egyikük sem szólalt meg. Végül Laurie rájött, hogy a férfi útbaigazításra vár.

- Éppen az irodámba készültem - szólalt meg Laurie. - Először rendszerint megnézem a papírokat. Velem tart?

- Örömmel - felelte Lou.

Laurie felfelé a liftben alaposabban szemügyre vette Soldanót. Szögletes, atletikus termetű férfi, intelligens képű. Kopottas megjelenése Laurie-t halványan Columbo hadnagyra, a tévésorozat detektívjére emlékeztette. aki Peter Falk alakításában vált népszerűvé. Nadrágjának éle már régen a múlté. Annak ellenére, hogy még csak alig múlt nyolc óra, a férfi szemén már jellegzetes, késő délutáni karikák látszottak.

Lou, mintha csak olvasna Laurie gondolataiban, kezét végighúzta az arcán.

- Rémesen nézhetek ki - szólalt meg. - Fél öt óta talpon vagyok, azóta, hogy DePasquale hulláját a partra tették. Nem volt időm megborotválkozni. Remélem, nem veszi rossz néven. Ma nem neveznék be a férfiszépségversenyre.

- Föl sem tűnt - hazudta Laurie. - De miért érdeklődik egy nyomozó hadnagy egy tizennyolc évesen megölt fiú iránt? Van valami különös körülmény, amelyről tudnom kéne?

- Igazából nincs - felelte Lou. - Inkább személyes érdeklődés. A szervezett bűnözéssel foglalkoztam hat évig, mielőtt hadnagyi kinevezéssel átkerültem volna a gyilkosságiakhoz. DePasquale esete mindkét szempontból érdekes. Ugyanis ő a Lucia maffiacsalád piti kis pribékje volt. Hiába volt még csak tizennyolc éves, máris sok minden volt a rovásán.

Amikor a lift megállt az ötödik emeleten, Laurie intett Lounak, hogy szálljon ki.

- Mint ahogy talán már magának is feltűnt - folytatta Lou, nyomába szegődve Laurie-nak -, a DePasquale gyilkosság szabályos kivégzés.

- Igazán? - kérdezte Laurie. Számára eddig még semmi sem volt nyilvánvaló.

- Minden kétséget kizáróan - felelte Lou. - Látni fogja, hogy egy kis kaliberű fegyverrel lőtték tarkón, közvetlen közelről. Klasszikus példája a kivégzésnek. Semmi felhajtás, semmi teketória.

Beléptek Laurie irodájába. Laurie bemutatta a munkájába temetkező Rivának a férfit. Ezután fogott egy széket, és odaállította az íróasztala mellé. Mindketten leültek.

- Kapott már korábban is ilyen alvilági kivégzetteket, ugye? - kérdezte Lou.

- Nem vagyok biztos benne - felelte Laurie kitérően. Már az egyetemen nagy gyakorlatot szerzett abban, hogyan lehet az egyenes kérdések elől kitérni. Nem szerette volna, hogy a férfi megtudja, mennyire tapasztalatlan még.

- Általában mindig a rivális szervezetek közti összetűzésekre utalnak - magyarázta Lou. - Jelen esetben a Lucia és a Vaccarro családok harcáról van szó. Övék a Queens, és érdekeltségeiket két közepes képességű főnök, név szerint Vinnie Dominick és Paul Cerino védi. Úgy sejtem, Paul Cerino keze benne van a szerencsétlen Frank DePasquale kiiktatásában, márpedig ha ez így van, akkor semmit sem szeretnék jobban, mint bevarrni egy vádemeléssel. Hat teljes évig voltam a nyomában, amíg a szervezett bűnözéssel foglalkoztam, ám mindeddig nem sikerült vád alá helyeztetnem. Viszont ha ezúttal kapcsolatba tudnám hozni egy olyan főbenjáró bűnnel, mint DePasquale kinyírása, akkor sikerülne végre egy zsíros falatot fognom.

- Vagyis rajtunk a sor - jegyezte meg Laurie, miközben kinyitotta DePasquale aktáját.

- Egy életre hálás lennék, ha magának vagy a labornak sikerülne valamire ráakadniuk - mondta Lou. - Nagyon kellene már az áttörés. Az a baj ezekkel a Cerino-féle alakokkal, hogy annyi közvetítőt iktatnak be maguk és a megbízásukból elkövetett gyilkosságok közé, hogy csak ritkán lehet rájuk bizonyítani valamit.

-Ó, a fenébe! - fakadt ki váratlanul Laurie, aki fél füllel Lout hallgatva egyidejűleg átfutotta DePasquale aktáját is.

- Mi baj van? - kérdezte Lou.

- Elfelejtették megröntgenezni DePasqualét - felelte Laurie, majd vette a telefont, és felhívta a hullaházat. - Még a boncolás előtt meg kell röntgeneztetnünk. Sajnos, ez késlelteti a munkámat. Előre kell vennem egy másik esetet. Sajnálom.

Lou megvonta a vállát.

Laurie közölte a boncmesterrel, aki fölvette a telefont, hogy mihelyt lehet, készítsenek röntgenfelvételt Frank DePasqualéról. A boncmester megígérte, hogy gondja lesz rá. Mihelyt Laurie letette a telefont, az ajtóban megjelent Calvin Washington.

- Laurie! - szólította meg Calvin. - Van itt egy kis probléma, amiről tudnia kell.

Miközben Calvin besétált, Laurie felállt. - Mi az? - kérdezte. Laurie észrevette, hogy Calvin kérdő tekintettel néz Loura. - Dr. Washington, azt hiszem, találkozott már Soldano hadnaggyal.

- Ja, persze - felelte Calvin. - Bocsásson meg! Úgy látszik, kezdek szenilis lenni. - Azzal kezet fogott Louval, aki felállt, miközben Laurie bemutatta. - Üljenek csak le! - mondta harsányan Calvin. - Laurie, figyelmeztetnem kell arra, hogy a polgármester máris jelentkezett forró dróton emiatt a Duncan Andrews-eset miatt. Úgy fest, hogy az elhunyt nagyon befolyásos ember volt. Vagyis számítanak az együttműködésünkre. Szeretném, ha sikerülne kiderítenie, hogy természetes halállal halt meg, nem a kábítószertől. A családja ezt szeretné hallani.

Calvin arcát fürkészte Laurie, félig-meddig azt remélve, hogy szélesen elvigyorodik, és közli, hogy csak tréfált. Ám Calvin arckifejezése mit sem változott.

- Félek, nem értem kristálytisztán - jegyezte meg Laurie.

- Ennél világosabban nem fogalmazhatok - mondta Calvin, és kezdtek kiütközni rajta türelmetlenségének jól ismert jegyei.

- Vagyis hazudjak? Ezt kívánja tőlem? - kérdezte Laurie.

- A fenébe is, dehogy, dr. Montgomery! - csattant fel Calvin. - Hogy kellene mondanom, hogy megértse? Mindössze annyit kérek, hogy tegyen meg minden magától telhetőt, világos? Találjon valamit, mondjuk egy koszorúér-elváltozást, egy aneurizmát; bármit, és azt jegyezze föl! És különben se legyen úgy meglepve, ne adja itt az álszentet. A politika igenis jelen van a munkánkban! Minél hamarabb megtanulja ezt, annál jobb mindannyiunknak. Tegye, amit mondtam!

Calvin ezzel sarkon fordult, és amilyen váratlanul jött, olyan hamar távozott.

Lou füttyentett, és leült. - Kemény fickó - jegyezte meg.

Laurie hitetlenkedve rázta meg a fejét. A munkájába temetkező Rivához fordult, és megkérdezte tőle: - Hallottad ezt?

- Nekem is volt már egyszer hasonló esetem - felelte Riva, föl sem nézve. - A különbség csak annyi, hogy az enyém öngyilkosság volt.

Laurie sóhajtva visszaült az íróasztalához, és Loura nézett. - Nem is tudom, képes leszek-e feláldozni a becsületemet és az önállóságomat a politika oltárán.

- Szerintem dr. Washington nem is ezt kérte magától - jelentette ki Lou.

Laurie érezte, hogy elpirul. - Nem? Már elnézést, de én úgy vettem ki a szavaiból.

- Távol álljon tőlem, hogy beleszóljak a munkájába - kezdte Lou -, de szerintem dr. Washington csupán azt szeretné, ha ön mindenekelőtt valamilyen természetes halálokot hangsúlyozna, ha talál ilyet egyáltalán, a többit meg rábízná az érdekeltekre. Valamely oknál fogva ez ebben az esetben fontosnak látszik. Nem más ez, mint a valóság meg a látszat szembeállítása.

- Hát maga aztán meglehetősen nagyvonalúan bánik a részletekkel - jegyezte meg Laurie. - Nekünk itt a kórbonctanon az igazságot kell kiderítenünk.

- Ugyan már - ellenkezett Lou. - Mi az igazság? Az életben sem minden fekete vagy fehér, miért ne lehetne hát szürke maga a halál is? Az én munkám történetesen az igazságszolgáltatás. Szép ideál. Az érvényesítésére vállalkoztam. Ám ha azt hiszi, hogy az igazságszolgáltatás érvényesítésében nem a politika játssza olykor-olykor a főszerepet, akkor ámítja magát. A törvény és az igazságszolgáltatás között jókora szakadék tátong. Ébredjen rá a valóságra!

- Hát nekem ez sehogy sincs ínyemre - jelentette ki Laurie. Eszébe jutott, mit is tartott a kompromisszumokról félórával ezelőtt, útban az intézet felé.

- Szeretnie éppen nem kell - mondta Lou. - Nem sokan szeretik.

Laurie felnyitotta Duncan Andrews dossziéját. Belelapozott, és elővette a nyomozati jegyzőkönyvet. Pár percig olvasta, majd Loura nézett. - Kezd összeállni a kép - mondta. - Az elhunyt pénzügyi nagyágyú volt, harmincöt éves létére egy befektetési bank alelnöke. Mi több, van itt egy megjegyzés, hogy az apja indul a képviselőválasztásokon.

- Naná, hogy politikai jelentősége van - jegyezte meg Lou.

Laurie bólintott, és tovább olvasta a nyomozati jegyzőkönyvet. Amikor elérkezett ahhoz a részhez, ahol feltűntették, ki azonosította az elhunytat a helyszínen, ott a Sara Wetherbee nevet találta. Abba a rovatba, hogy a tanú milyen viszonyban állt az elhunyttal, a nyomozó a következőt írta be: „barátnő”.

Laurie megrázta a fejét. Szörnyű emlékeket ébresztett benne a kép, amint Sara holtan találja a kábítószer áldozatául esett, szeretett férfit. Egy pillanatra megjelent előtte tizenhét évvel ezelőtti önmaga. Akkor kezdte meg középiskolai tanulmányait tizenöt évesen, a Langley Iskolában. Emlékeiben úgy jelent meg az a verőfényes nap, mintha csak tegnap lett volna. Már alaposan benne jártak az őszben, a levegő csípős és tiszta volt, változatos színekben pompáztak a Central Park fái. A Metropolitan épületének zászlai lobogtak a heves szélben. A Nyolcvannegyedik utcánál balra fordult, és belépett szülei hatalmas, a Park Avenue nyugati oldalára épült házának kapuján.

- Megjöttem! - kiáltotta, iskolatáskáját az előszobaasztalra csapva. Nem kapott választ. A lakásban nem hallatszott más, mint az elhaladó autók, és a taxisok elmaradhatatlan tülkölésének lármája.

- Van itthon valaki? - kérdezte most Laurie. Hangja visszhangzott a szobákban. Meglepődött azon, hogy senki sincs otthon, és a tálalón át benyitott a konyhába. Még Hollyt, a házvezetőnőt sem látta sehol. De aztán eszébe jutott, hogy ma péntek van, Holly tehát szabadnapos.

- Shelly! - kiáltotta. Bátyja a Kolumbusz-napi hosszú hétvégéjét töltötte otthon. Laurie azt remélte, hogy vagy a konyhában, vagy a dolgozószobában találja. Bekukkantott hát oda is, de senki sem volt bent. A tévé villogott, csak a hangja volt letekerve.

Laurie egy pillanatra belefeledkezett a néma képsorok szemlélésébe. Furcsállotta, hogy bekapcsolva maradt a készülék. Majd arra gondolt, hogy valakinek mégiscsak itthon kell lennie, és szobáról szobára járt. A néma szobák valamiért nyugtalanítani kezdték. Valami belső késztetést érezve meggyorsította lépteit.

Shelly hálószobája ajtaja elé érve Laurie megtorpant, majd mégiscsak bekopogott. Nem kapott választ, mire megint csak kopogott, és hogy most sem jött válasz, benyitott. Nem volt bezárva. Laurie feltárta az ajtót, és belépett a szobába.

A padlón ott feküdt a bátyja, Shelly. Az arca halovány, mint az ebédlőt díszítő elefántcsontszínű porcelán. Habos vér szivárgott az orrából. A felkarján gumi érszorító. A parkettán, nyitott tenyerétől mintegy fél méternyire a fecskendő, amelyet Laurie előző este látott nála. Az íróasztal sarkán pedig egy pergamenboríték. Laurie abból, amit Shelly tegnap este mondott neki, könnyűszerrel kitalálhatta, mi volt benne. Csak a „gyorsító”, a kokain és a heroin keveréke lehetett, amellyel tegnap büszkélkedett.

Ugyanaznap, néhány órával később Laurie-nak élete legkeservesebb szóváltását kellett elszenvednie. Apja szikrázó szeme, dühtől elkékült ábrázata lihegett az arcába. Tombolt a méregtől. Szorosan tartotta Laurie-t a felső karjánál fogva. Egy kissé távolabb az anyja zokogott egy zsebkendőbe.

- Te tudtad, hogy a bátyád kábítószerezik? - faggatta az apja. - Igen? Felelj! - A szorítás erősödött Laurie karján.

- Igen - bökte ki az igazat Laurie. - Igen, igen!

- És miért nem szóltál róla nekünk? - üvöltötte az apja. - Ha szóltál volna, még élne.

- Nem tehettem! - zokogta Laurie.

- Miért nem? - harsogott tovább az apja. - Azt mondd meg, miért nem!

- Mert... - Laurie hangja elcsuklott a sírástól, majd rövid szünet után folytatta: - Mert megtiltotta. Megígértette velem.

- Hát, ez az ígéret ölte meg - sziszegte az apja: - Ez az ígéret, meg az a rohadt drog.

Laurie megugrott, érezte, hogy valaki megszorítja a karját. Ez a váratlan sokk visszahozta a jelenbe. Mintha révületből ébredne, nagyokat pislogott.

- Valami baj van? - kérdezte Lou, megfogva Laurie karját.

- Nem, semmi - felelte Laurie kissé zavartan. Kiszabadította magát Lou szorításából. - Lássuk csak, hol is hagytuk abba? - Szaporán szedte a levegőt, veríték gyöngyözött a homlokán. Lenézett a papírjaira, és igyekezett rájönni, mi idézhette föl ezeket a régi, fájó emlékeket. Mintha csak tegnap lett volna, úgy tört most újra rá a testvéri és gyermeki felelősség minden gyötrelme, a bűntudat és a kétségbeesés, amiért a kettő közül a testvéri szolidaritást választotta.

- Mi járt a fejében? - kérdezte Lou. - Mintha valahol messze járt volna.

- Elgondolkodtam azon, hogy a barátnője találta meg az áldozatot - rögtönözte Laurie, hogy a szeme megint rátévedt Sara Wetherbee nevére. Semmi kedve nem volt megosztani a múltját ezzel a hadnaggyal itt. Mind a mai napig ahhoz sem volt ereje, hogy a barátait beavassa ebbe a tragikus epizódba, nemhogy egy idegent. - Szegény nő! Rettenetes élmény lehetett.

- Sajnos, az esetek többségében a legközelebbi hozzátartozó az, aki fölfedezi az áldozatot - jegyezte meg Lou.

- Iszonyú megrázkódtatás lehetett a számára - szánakozott Sara Wetherbeere gondolva Laurie. - És meg kell mondjam, Duncan Andrews esetében nem szokványos kábítószer-túladagolással állunk szemben.

Lou megvonta a vállát. - Hát, nem is tudom, hogy a kokain esetében beszélhetünk-e szokványos túladagolásról. Amikor a hetvenes években az emberek kezdtek rákapni, a társadalom különböző rétegeiből szedte áldozatait, a sportolóktól, a művészektől, a vezetőktől kezdve a diákokon át a külvárosi csavargókig. Meglehetősen demokratikus mételynek mutatkozott. Ha úgy tetszik, maga volt a nagy kiegyenlítő.

- Mi itt a törvényszékin leginkább a kábítószer-élvezők alsóbb spektrumával találkozunk - jegyezte meg Laurie. - De általában véve magának igaza van. - Laurie elmosolyodott. Lou kellemes benyomást gyakorolt rá. - Mit csinált, mielőtt a rendőrség szolgálatába állt?

- Ezt meg hogy érti? - kérdezett vissza Lou.

- Főiskolára járt? - kérdezte Laurie.

- Hát persze, hogy jártam főiskolára! - fortyant fel Lou. - Micsoda kérdés ez?

- Elnézést - visszakozott Laurie. - Nem sejtettem, hogy a kérdés az elevenébe vág.

- Nem vágott az elevenembe - jegyezte meg Lou -, mindössze én nem büszkélkedhetem elit iskoláztatással. Én ugyanis a Szigeten, az egyik állami iskolában végeztem, nem pedig a Borostyán Ligásoknál. Maga hová járt?

- A Wesleyan Egyetemre. Connecticutban - felelte Laurie. - Ismeri?

- Hogyne ismerném - felelte Lou. - Mégis mit gondol, a rendőrtisztek mind iskolázatlanok? Már miért ne hallottam volna a Wesleyan Egyetemről? Billy Joelnek igaza van, amikor azt mondogatja, hogy a New York Cityben nevelkedett polgárlánykák csak az ő szűk világuk keretein belül tudnak gondolkodni.

- Honnan veszi, hogy New York-i vagyok?

- Az akcentusából, doktornő - felelte Lou. - Legalább annyira letagadhatatlan, mint az én Long Island-i, Rego parki akcentusom.

- Aha - mondta Laurie. Egyáltalán nem volt kedvére való, hogy a férfi úgy olvas benne, mint egy nyitott könyvben. Eltűnődött, vajon több éves nyomozói gyakorlata révén mi mindent találhat ki még róla ez az ember.

Laurie témát váltott. - Nem az számít, hogy az ember hol végzi az iskoláit, hanem az, hogy mennyire veszi komolyan a tanulmányait - jelentette ki. - Nem kellene ezt a dolgot ennyire a szívére vennie. Látszik magán, hogy művelt ember.

- Magának könnyű így nyilatkoznia - vágott vissza Lou. - Mindenesetre köszönöm a bókot.

Laurie az íróasztalon fekvő papírjaira pillantott. Némi bűntudatot érzett, amiért abban a kiváltságban részesülhetett, hogy magán-középiskolába járt, és elvégezhette a Wesleyan Egyetemet, meg a Columbia Orvosi Egyetemet. Csak remélni tudta, hogy mindaz, amit mondott, nem hangzott fölényeskedésnek.

- Hadd fussam át ezt a harmadik esetet is - kérte Laurie. - Louis Herrera, huszonnyolc éves munkanélküli, egy zöldségespavilon mögött találtak rá a szeméttárolóban - sorolta Loura pillantva Laurie. - Föltehetően valahol egy nyomortanyán végezte, és a szó szoros értelmében egyszerűen kidobták a szemétbe. Ez tipikus túladagolásos eset. Megint egy szerencsétlen, elvesztegetett élet.

- Bizonyos tekintetben sokkal tragikusabb, mint az a gazdag pasas - jegyezte meg Lou. - Gondolom, eleve sokkal kevesebb eséllyel indult.

Laurie bólintott. Lou szemlélete üdítően hatott rá. Vette a telefont, és Cheryl Myerst hívta a törvényszéki nyomozóktól. Cherylt arra kérte, hogy szerezze be Duncan Andrews összes létező orvosi leletét. Ezt azzal indokolta, hogy reméli, talál majd köztük olyasmit, ami némi támpontot ad a boncoláshoz.

Laurie, miután helyére tette a telefont, Loura pillantott. - Nem tehetek róla, de csalónak érzem magam. - Ezzel felállt, és összeszedte a papírjait.

- Maga nem csaló - bizonygatta Lou. - Aztán meg várja ki szépen, amíg minden információt megkap, és túl van a boncoláson. Aggodalmaskodni ráér akkor is. Hátha végül minden stimmelni fog.

- Köszönöm a jó tanácsot - mondta Laurie. - Akkor hát menjünk le, és lássunk munkához!

Laurie általában az irodájában szokott beöltözni, most azonban, hogy Lou is itt volt, úgy döntött, odalent öltözik át. Mikor az alagsorban kiszálltak a liftből, Laurie odavezette Lout a férfiöltözőhöz, ő maga pedig bement a nőibe. Öt perccel később az előtérben találkoztak. Laurie-n a szokásos műtősruhán kívül egy impregnált védőruha és egy hatalmas kötény is volt. A fején sapka, a maszk egyelőre a nyakában lógott. Loun védőöltözék, sapka, a maszkot a kezében szorongatta.

- Mintha csak maga is orvos lenne - ugratta Laurie, miközben meggyőződött arról, hogy Lou mindent annak rendje és módja szerint magára öltött.

- Úgy érzem magam, mintha operációhoz, nem pedig boncoláshoz öltöztem volna be - mondta Lou. - Legutóbb nem kellett fölvennem ennyi mindent. Biztos benne, hogy a maszk elengedhetetlen?

- A boncteremben mindenki maszkot visel - magyarázta Laurie. - Az AIDS meg egyéb fertőzések elkerülése végett itt is szigorodtak az előírások. Ha nem viseli, Calvin úgy kidobja, hogy a lába sem éri a földet.

A proszektúra főfolyosóján haladtak, innen nyílt a hűtőház rozsdamentes acélajtaja. A hullaház közepén U alakban sorakoztak az elkülönített, hűtött fülkék.

- Hátborzongató hely - jegyezte meg a látottakat kommentálva Lou.

- Az bizony - mondta Laurie -, de aztán megszokja az ember.

- Olyan, mintha egy horrorfilm hollywoodi díszlete lenne - jegyezte meg Lou. - Ezek a kék csempék a falon, meg ez a cementpadló! Miért nincs ez is csempézve? Nézze ezeket a foltokat!

Laurie megállt, és lenézett. Noha a padló tisztára volt söpörve, a foltok önmagukért beszéltek. - Már réges-rég csempével kellett volna borítani - mondta -, de valahogy elakadt az egész a bürokratikus önkormányzati gépezetben. Legalábbis én így hallottam.

- Mit keresnek itt azok a koporsók? - kérdezte Lou. - Jó kis kedvcsinálók. - Ezzel odamutatott a szinte a plafonig halmozott, meg az elszórtan heverő, egyszerű fenyőládák sorára.

- Azok ott a szegények temetőjére várnak - magyarázta Laurie. - New York Cityben rengeteg azonosítatlan hullával találkozunk. A boncolás után rendszerint pár hétig itt tartjuk a földi maradványokat a hűtőházban. Amennyiben senki nem jelentkezik értük, úgy végül városi pénzen lesznek elföldelve.

- Nincs más hely, ahol el lehetne helyezni ezeket a koporsókat? - kérdezte Lou. - Itt úgy fest az egész, mintha eladó árukészlet lenne.

- Az éppen nem - felelte Laurie. - Nekem ez még sohasem tűnt fel, annyira megszoktam a látványukat. Laurie lépett be elsőnek a boncterembe, és tartotta Lounak az ajtót. Ma reggel - ellentétben a tegnapival - mind a nyolc asztalon, nagylábujjukra erősített cédulával, feküdt egy-egy hulla. Öt asztalnál már meg is kezdődött a boncolás.

- Lám csak, dr. Montgomery is kegyeskedik hozzákezdeni még dél előtt - jegyezte meg a beöltözött orvosok egyike.

- Akadnak még olyanok, akik nem ugranak vakon fejest a medencébe - vágott vissza Laurie.

- A hatos asztal a magáé - szólt oda neki az egyik boncmester, aki a mosogatónál állva épp belet mosott. Laurie visszanézett Loura, aki még mindig tétován álldogált az ajtó mellett. Laurie látta, hogy nagyot nyel. Noha a férfi azt állította, hogy látott már boncolást, Laurie-nak az az érzése támadt, hogy ez a „futószalagos nagyüzem” mégis sokkolóan hat rá. Csak tovább rontotta a helyzetet a tisztítandó hasüregből áradó bűz.

- Bármikor kimehet - bátorította Laurie.

Lou fölemelte a kezét. - Semmi bajom - állította. - Ha maga elviseli, kibírom én is.

Laurie odasétált a hatos asztalhoz, Lou a nyomában. Beöltözve, sapkásan, Vinnie Amendola lépett oda hozzájuk.

- Ma egymás mellé vagyunk beosztva, dr. Montgomery - szólalt meg Vinnie.

- Nagyszerű - örvendezett Laurie. - Akkor hozza, amire szükségünk van, és lássunk neki!

Vinnie bólintott, majd odament a műszeres szekrényhez.

Laurie a keze ügyébe készítette a papírjait, majd lenézett Duncan Andrewsra. - Jóképű férfi - jegyezte meg.

- Föl sem tételeztem volna, hogy egy orvosnak is eszébe jut ilyesmi - jegyezte meg Lou. - Valahogy mindig azt gondoltam, hogy semlegesen, tárgyszerűbben állnak hozzá.

- Aligha - felelte Laurie. Duncan mezítelen teste mintha csak pihent volna a boncasztalon, a szeme lecsukva. Arcának haloványsága mellett a karján éktelenkedő horzsolások árulkodtak arról, hogy ez a nyugalom csak látszólagos. Laurie a sérülésekre mutatott. - Ezek a mély karmolások feltehetően a hangyamászásnak nevezett állapot eredményei. Vagyis olyan hallucináció, amikor a szenvedő alany úgy érzi, hogy bogarak mászkálnak a bőrén vagy a bőre alatt. Mind kokain-, mind amfetaminmérgezés esetén jelentkezik.

Lou megrázta a fejét. - Föl nem foghatom, miért kábítószereznek az emberek. Ez magas nekem.

- Azért, mert élvezik - magyarázta Laurie. - Sajnos, az olyan drogok, mint például a kokain is, az agy azon részeit stimulálják, amelyek az evolúció során örömközpontokká alakultak. Arra rendeltetett, hogy a fajfenntartásra ösztökélje az embereket. Ha sikeresen akarjuk fölvenni a harcot a drogokkal szemben, tudnunk kell, hogy a drogok örömet is szereznek.

- Mitől van olyan érzésem, hogy maga nem feltétlen híve a „Mondj nemet!” kampánynak? - kérdezte Lou.

- Mert nem is vagyok az. Ostobaság az egész - felelte Laurie. - De legalábbis rövidlátó. Szerintem azoknak a politikusoknak, akik ezt az egészet megálmodták, halvány fogalmuk sincs arról, milyen is felnőni a mai társadalomban, különösen a szegény külvárosi gyerekeknek. Ott vannak a drogok mindenütt elérhető közelségben, és amikor a kölykök először kipróbálják, és élvezetesnek találják, azt hiszik, hogy a hatalom és az erő fellelhető a negatív, a veszélyes oldalon is.

- Kipróbálta már valamelyiket?

- A kokaint igen.

- Tényleg?

- Meglepi? - kérdezte Laurie.

- Meg, bizonyos mértékig igen.

- Miért?

Lou megvonta a vállát. - Nem is tudom. Maga valahogy nem olyannak néz ki.

Laurie elnevette magát. - Igaz, ami igaz, ez a szerencsétlen itt most olyannak néz ki - mondta Andrewsra mutatva. - De bármibe lefogadom, hogy amíg élt, őrá sem volt ráírva. Igen, az egyetemen én is kipróbáltam a drogot. Annak ellenére, ami a bátyámmal történt, vagy talán éppen ezért.

- Miért, mi történt a bátyjával? - kérdezte Lou. Laurie lenézett Duncan Andrews hullájára. Eszében sem volt megemlíteni a bátyját. A szavak úgy csúsztak ki a száján, mintha csak valamelyik közeli barátjával beszélgetne.

- Túladagolta magát? - kérdezte Lou.

Laurie Duncan hullájáról Loura pillantott. Nem tudott hazudni. - Igen - felelte. - De hadd ne beszéljek róla!

- Ne is - mondta Lou. - Nem akarok az életében vájkálni.

Laurie visszafordította a tekintetét Duncanre. Egy pillanat töredékéig azt képzelte, hogy a bátyja hullája fekszik előtte kiterítve a hideg asztalon. Megkönnyebbülten látta, hogy Vinnie megérkezett a kesztyűkkel, a mintavételi fiolákkal, a konzerváló szerekkel, a címkékkel és a műszerekkel. Alig várta, hogy hozzákezdhessen már a boncoláshoz, és meg tudjon feledkezni a kínzó emlékekről.

- Lássunk hozzá! - mondta Vinnie, és ezzel kezdte felcímkézni az üvegcséket.

Laurie kibontotta és felhúzta a kesztyűt. Fölvette a védőszemüveget, és kezdte alaposan megvizsgálni a külsérelmi nyomokat Duncan Andrews testén. Amikor Duncan fejét vette szemügyre, intett Lounak, hogy lépjen oda az ágy másik végéhez. Kesztyűs kezével szétválasztotta Duncan haját, és megmutatta Lounak a zúzódásokat.

- Fogadok, hogy volt legalább egy görcsös rohama - magyarázta Laurie. - Nézzük a nyelvét!

Laurie szétfeszítette Duncan száját. A nyelve több helyen is sebes volt. - Pontosan ezt vártam - jelentette ki Laurie. - És most nézzük, mennyi kokaint vett magához. - Ezzel fogott egy apró elemlámpát, egy spatulát, és megvizsgálta Duncan orrát. - Perforáció nincs. Teljesen normálisnak látszik. Nem szívhatott fel sokat.

Laurie kiegyenesedett. Észrevette, hogy Lou tekintete a szomszédos asztalra tévedt, ahol éppen a koponyatetőt fűrészelték le. Összetalálkozott a szemük.

- Minden rendben? - kérdezte Laurie.

- Hát, nem is tudom - felelte Lou. - Maga tényleg mindennap ezt csinálja?

- Rendszerint háromszor-négyszer egy héten - felelte Laurie. - Nem akar kimenni egy kicsit? Szólok majd, amikor DePasqualéra kerül a sor.

- Nem, mindjárt elmúlik. Folytassa csak! Mi a következő lépés?

- Ezután általában a szemet vizsgálom meg - magyarázta Laurie, miközben Lou arcát fürkészte. Nem szerette volna, ha a férfi elvágódik, és beüti a fejét a cementpadlóba. Egyszer már megesett egy látogatójukkal.

- Csinálja csak! - sürgette Lou. - Már jól vagyok.

Laurie megvonta a vállát, és mutató- és hüvelykujjával széthúzta Duncan szemhéját.

Lounak elakadt a lélegzete. Elfordult.

Egy pillanatra Laurie is visszahőkölt. Szemek sehol! A vöröses, kocsonyás szemüregekbe rózsaszín foltokkal ékeskedő gézdarabkákat tömtek. A hulla ettől meglehetősen kísértetiesnek hatott.

- Oké! - szakadt ki Louból. - Maga nyert. Behúzott a csőbe, ezt meg kell hagyni - folytatta, és visszafordult Laurie-hoz. A maszk és a sapka közt kilátszó bőr az arcán láthatóan elfehéredett. - Hadd találgassak: a zöldfülűek beavatási szertartásának szánta, mi?

Laurie idegesen elnevette magát. - Ne haragudjék, Lou - mentegetődzött -, de teljesen elfeledkeztem arról, hogy a szemét eltávolították. Tényleg tökéletesen kiment a fejemből. A család határozott kívánsága volt, hogy tartsuk tiszteletben az elhunyt elhatározását, aki donornak jelentkezett. Ilyen esetekben, ha a szemet sikerül tizenkét órán belül eltávolítani, és kizáró ok nincs, akkor a szerv az esetek többségében átültethető. Esetenként, ha a testet hűtik, ez az időtartam tizenkét óránál hosszabb is lehet.

- Nem szoktam zokon venni, ha megviccelnek - jelentette ki Lou.

- De én nem akartam megviccelni - bizonygatta Laurie. - Igazán sajnálom. Tegnap szóltak át telefonon. Azóta annyi minden történt, hogy teljesen kiment a fejemből. Az is csak most jutott eszembe, hogy az áldozat intravénásan vette magához a kokaint. Nézzük csak, megtaláljuk-e a szúrás helyét!

Laurie tenyérrel felfelé fordította Duncan karját, hogy megvizsgálhassa a bőr felszínét. Vinnie ugyanezt tette a bal karral.

- Itt van! - kiáltott fel Laurie, és odamutatott a tűszúrás helyére a könyökhajlati véna tájékán.

- Nem is tudtam, hogy a kokaint intravénásan is be lehet juttatni - jegyezte meg Lou.

- Minden elképzelhető és elképzelhetetlen módon meg lehet oldani - mondta Laurie. - És bár ritka az intravénás megoldás, megesik olykor. - Miközben ezt mondta, megint felrémlett előtte a Shelly halálát megelőző este emléke. A bátyja aznap ért haza a Yale-ről, ő pedig ott ült a szobájában, és izgatottan hallgatta, mit mesél az egyetemről. A bátyja nyitott borotválkozó neszesszere ott hevert az ágyon.

- Mi ez? - kérdezte Laurie, kiemelve egy doboz kondomot.

- Adod ide rögtön! - kiáltotta Shelly látható zavarban, amiért kishúga ilyesmire akadt a borotválkozószerei között.

Laurie kacarászott, miközben Shelly kiragadta az ujjai közül az óvszert. Amíg Shelly azzal foglalatoskodott, hogy a szekrény legfelső fiókjába rejtse, Laurie tovább kutakodott a holmik között. Ám amit talált, sokkal inkább nyugtalanító, semmint érdekes volt. Az ujjai közé fogva óvatosan kiemelt egy tíz köbcentis fecskendőt. Ezt látta viszont másnap.

- Mi ez? - faggatódzott.

Shelly odalépett hozzá, és igyekezett visszaszerezni a fecskendőt. Laurie azonban kitért az útjából.

- Apa rendelőjéből szerezted, mi? - vonta kérdőre a bátyját.

- Add vissza, különben megjárod! - fenyegetődzött Shelly, akinek közben sikerült a sarokba szorítania Laurie-t.

Laurie a háta mögé rejtette a tűt. Ő is itt nőtt fel New York Cityben, pontosan tudta hát, mit jelent az, ha egy kamasznál fecskendő van.

- Be szoktad lőni magadat? - kérdezte aggodalommal Laurie.

Shellynek sikerült megkaparintania a fecskendőt. Ezt is a fiókba rejtette, a kondomok mellé. Ezzel visszafordult a húgához, aki nem mozdult a faltól.

- Kipróbáltam néhányszor - magyarázta Shelly. - Gyorsítónak hívják. Az egyetemen a legtöbb fiú él vele. Nem nagy ügy. De meg ne tudjam, hogy elárulod anyának vagy apának! Ha megteszed, soha többé nem állok szóba veled. Megértetted? Soha többé!

Calvin Washington érces hangja zökkentette ki Laurie-t fájdalmas visszaemlékezéséből. - Mi a fészkes fenét csinált maga idáig? - üvöltötte. - Miért nem fogott már hozzá? Azért jöttem, hogy megnézzem, talált-e már valamit, amivel kiszúrhatjuk a szemüket, és maga még hozzá sem kezdett. Igyekezzék!

Laurie munkához látott. Hamar végzett a külső jegyek számbavételével, de az eddigieken kívül csak néhány véraláfutásos zúzódást talált. Ekkor fogta a szikét, és szakszerűen, a hagyományos Y formát követve felnyitotta a testet a vállaktól le egészen a szeméremcsontig. Vinnie segítségével hangtalanul gyors mozdulatokkal eltávolították a szegycsontot, és így hozzáférhettek a belső szervekhez.

Lou igyekezett nem útban lenni.

- Sajnálom, hogy feltartóztattam - mondta, amikor Laurie szünetet tartott, hogy Vinnie összerendezhesse a mintavételi fiolákat.

- Semmi baj - mondta Laurie. - Majd ha már DePasqualenál tartunk, tovább magyarázok. De most mihamarabb végezni akarok Andrewsszal. Ha Calvin igazán megdühödik, akkor aztán nincs pardon.

- Világos - nyugtázta a hallottakat Lou. - Akarja, hogy kimenjek?

- Nem, dehogy - mondta Laurie. - Csak kérem, ne vegye a szívére, ha egy darabig tudomást sem veszek magáról!

Miután Laurie megvizsgálta a még helyükön lévő belső szerveket, egy fecskendővel különböző nedvmintákat szívott fel a toxikológiai vizsgálatokhoz. Vinnie-vel együtt gondosan ügyeltek arra, hogy minden minta a megfelelően felcímkézett üvegcsébe kerüljön. Laurie ezután hozzáfogott, hogy egyenként eltávolítsa a belső szerveket. A legtöbb időt a szív eltávolítása igényelte, de végül ezzel is elkészült.

Miközben Vinnie a csapnál megmosta a gyomrot és a beleket, Laurie alaposan megvizsgálta a szívet, számos mintát véve a mikroszkopikus vizsgálatokhoz. Ezután mintát vett a többi belső szervből is. Ekkorra már Vinnie is újra csatlakozott hozzá. Minden különösebb biztatás nélkül előkészítette a fejet, a koponyát. Miután Laurie mindent megnézett rajta, a fejével intett Vinnie-nek, hogy az elektromos fűrésszel lásson hozzá körkörös mozdulatokkal szétválasztani a koponyát, közvetlenül a fülek fölött.

Lou kissé távolabb állt, amikor Laurie kiemelte az agyvelőt, és rátette arra a tálcára amelyet Vinnie tartott oda neki. Ekkor fogott egy hosszú pengéjű, leginkább henteskésre emlékeztető vágószerszámot, és mintha csak egy darab hús lett volna előtte, levágott az agyból néhány szeletnyi mintát. Vinnie és Laurie összeszokott duóként, gyakorlottan, hatásosan, szinte hang nélkül dolgozott együtt.

Félórával később Laurie kivezette Lout a boncteremből. Levetették a köpenyt meg a műtősruhát, és felmentek a második emeleti büfébe, meginni egy kávét. Mintegy tizenöt percnyi lélegzetvételhez jutottak; ennyi idő kellett ahhoz, hogy Vinnie eltávolítsa Duncan földi maradványait, és előkészítse a következő hullát, Frank DePasqualét.

- Kösz, de azt hiszem, hogy jó pár napig ételre én rá sem bírok nézni - hárította el a kínálást Lou, amikor Laurie odamutatott a polcokon álló ételekre. Laurie töltött magának még egy csésze kávét. Egy mikrohullámú sütő közelében ültek egy műmárvány asztalkánál. Rajtuk kívül még vagy tizenöten üldögéltek a büfében, és beszélgettek.

Lou, látván, hogy többen is dohányoznak, elővett egy doboz Marlborót, egy doboz gyufát, és rágyújtott. Elcsípve Laurie pillantását, kivette a cigarettát a szájából. - Nem zavarja, hogy dohányzom? - kérdezte.

- Hát, ha muszáj, akkor nem - felelte Laurie.

- Csak egyet - ígérte Lou.

- Hát, első látásra nem volt semmi kóros elváltozás Duncan Andrewsnál - kommentálta a látottakat Laurie. - Attól tartok, hogy a szövettan sem mutat majd ki semmit.

- Maga csak végezze a dolgát a legjobb tudása szerint - nyugtatta Lou. - Ha bekövetkezik a legrosszabb, dobja vissza a labdát Calvinnak. Döntse el ő, mi legyen! Végtére is ő a főnök, ez az ő dolga!

- Csakhogy annak kell kiállítania a halotti bizonyítványt, aki a boncolást végezte - vetette ellen Laurie. - De azért megpróbálhatom.

- Káprázatos volt, ahogy azzal a késsel bánt a boncteremben... - mondta elismerően Lou.

- Köszönöm a bókot - válaszolta Laurie. - De miért érzem mégis úgy, hogy most azután egy „de” következik?

- Hát mert meglep, hogy egy ilyen vonzó nő ezt a hivatást választotta - felelte Lou.

Laurie lehunyta a szemét, és bosszúsan felsóhajtott. - Nem valami emancipált megjegyzés volt ez - jegyezte meg Loura pillantva. - Sajnos, ez levon valamit az iménti bók értékéből. Lehet, hogy egész pontosan azt akarta kérdezni: „Mi a nyavalyát keres egy csinos kis csaj egy ilyen rémes helyen?”

- Hé, már megbocsásson! - tiltakozott Lou. - Egyáltalán nem így gondoltam.

- Ha bármilyen összefüggést tételez föl a külsőm és a képességem között, az már önmagában is sértő - jelentette ki talán kissé túlemancipáltan Laurie, és kortyolt egyet a kávéjából. Lou szemmel láthatóan zavarba jött. - Nem akarok én magának rontani - folytatta Laurie -, csak unom már, hogy állandóan magyarázkodnom kell, amiért ezt a foglalkozást választottam magamnak. És nem értem, mi köze ennek ahhoz, hogy nő vagyok, és hogy hogyan nézek ki.

- Jobb lett volna, ha befogom a számat - mondta Lou. Laurie megnézte a faliórát.

- Azt hiszem, ideje mennünk. DePasquale mostanra már ott fekhet az asztalon. - Ezzel felhörpintette maradék kávéját, és felállt.

Lou elnyomta a cigarettáját, és Laurie után sietett. Öt perccel később már beöltözve megint ott álltak a boncteremben a röntgenátvilágító szekrényke előtt, Frank DePasquale leleteit vizsgálva. A fej teljes és oldalnézeti felvételén is világosan látszott a hátsó üregbe fúródott golyó körvonala.

- Ami a golyó helyét illeti, igaza volt - jegyezte meg Laurie. - Pontosan ott van az agyalapba fúródva.

- Az alvilági kivégzések nagyon pontosak - mondta Lou.

- Azt meghiszem - hagyta helyben Laurie. - Ennek az az oka, hogy a tarkóra leadott lövés a nyúltagyat találja el. Itt pedig olyan létfontosságú központok találhatók, mint a légzésé és a szívműködésé.

- Hát, azt hiszem, ha választanom lehetne, akkor így szeretnék kimúlni a világból - jegyezte meg Lou.

Laurie a nyomozóra nézett. - Ez aztán a kellemes gondolat.

Lou megvonta a vállát. - Az én szakmámban erre is gondolni kell.

Laurie visszatért a röntgenfelvételek tanulmányozásához. - Abban is igaza volt, hogy kiskaliberű a fegyver. Huszonkettes, legfeljebb huszonötös lehet.

- Rendszerint ilyet használnak - jegyezte meg Lou. - Az ennél nagyobb kaliberűek túlságosan sok mocsokkal járnak.

Laurie visszament a hatos asztalhoz, ahol most Frankie földi maradványai hevertek. Kissé püffedt volt már a hulla. A jobb szem sokkal dagadtabb, mint a bal.

- Jóval fiatalabbnak látszik tizennyolcnál - állapította meg Laurie.

- Tizenötnek tetszik - erősítette meg Lou.

Laurie megkérte Vinnie-t, fordítsa a hasára a testet, hogy megvizsgálhassa a tarkóját. Kesztyűs kezével elsimította a nedves, összeragadt hajat, és feltárta a zúzódásokkal övezett golyóbemenet kör alakú nyílását. Laurie, miután elvégezte a méréseket, és készített néhány felvételt, óvatosan leborotválta a seb körül a hajat.

- Kétséget kizáróan közelről lőtték le - állapította meg, odamutatva a bemeneti nyílást övező keskeny, lőporos sávra.

- Milyen közelről? - kérdezte Lou.

Laurie eltűnődött egy pillanatra. - Olyan öt-tíz centiméter távolságról, azt hiszem.

- Tipikus - jelentette ki Lou.

Laurie további méréseket végzett, és készített még néhány fotót. Ezután egy szikével a pontszerű sebek mélyéről kikapargatott némi lőport. A szike pengéjét egy kémcső oldalához ütögette, a további laboratóriumi elemzések végett.

- Sosem lehet tudni, mit találnak a laborosok nekünk - jegyezte meg, azzal odanyújtotta a kémcsövet Vinnie-nek, hogy címkézze fel.

- Jól jönne valami konkrét bizonyíték - jegyezte meg Lou -, bárkitől származik is.

Amikor Vinnie végzett a kémcsövek felcímkézésével, Laurie segített neki a hátára fordítani Frankie-t.

- Mi történhetett a jobb szemével? - kérdezte Lou.

- Nem tudom - felelte Laurie. - A röntgenfelvételen nem az látszik, mintha a golyó behatolt volna a szemüregbe, de hát sosem lehet tudni. - A szemhéj lilásra színeződött. A felduzzadt kötőszövet kitüremkedett a szemhéj résén. Laurie óvatosan felnyitotta Frank szemét.

- Uhh! - szörnyülködött Lou. - Rémes! Az elsőnek egyáltalán nem volt szeme, az öve meg úgy néz ki, mintha átment volna rajta az úthenger. Akkor történhetett, amikor a folyóban lubickolt?

Laurie megrázta a fejét. - Nem, még a halála előtt történt. Látja itt ezeket a bevérzéseket a nyálkahártya alatt? Ez azt jelenti, hogy a szíve működött. Élt még, amikor ez történt.

Laurie közelebb hajolva megvizsgálta a szaruhártyát. Abból, ahogy a feje fölötti lámpa fénye megcsillant a szaruhártya felszínén, megállapíthatta, hogy nem egészséges. A tetejébe még tejfehér színűvé változott. Laurie most felnyitotta a bal szemet is. A jobbal ellentétben, a bal szaruhártya tiszta volt, ez a szem üresen meredt a plafonra.

- Okozhatta ezt a golyó? - kérdezte Lou.

- Nem hiszem - válaszolta Laurie. - A szaruhártya elváltozásából sokkal inkább arra lehet következtetni, hogy kémiai égés játszódott le. Küldünk belőle mintát a toxikológusoknak. A mikroszkóp alatt magam is megvizsgálom tüzetesebben a preparátumokat. Meg kell mondjam, ilyet én még nem láttam.

Laurie folytatta a külső vizsgálatot. Amikor a csuklót vette szemügyre, odamutatott: - Látja itt ezeket a zúzódásokat?

- Igen - felelte Lou. - Mit jelentenek?

- Szerintem összekötözték a szerencsétlent. Talán a szemsérülése is valami kínzás eredménye.

- Kíméletlen alakok ezek - jegyezte meg Lou. - Az a legbosszantóbb, hogy valamiféle erkölcsöt prédikálnak, holott az nem más, csak farkastörvény. Ami engem még ennél is inkább bosszant, hogy a tevékenységükkel, rossz hírnevet szereznek minden olasz-amerikainak.

Laurie, miközben Frank kezét meg lábát vizsgálta, megkérdezte Loutól, mi az oka a Vaccarro és Lucia család ellenségeskedésének.

- Területszerzés - felelte Lou. - Mindegyik ugyanoda akarja betenni a lábát, Queensbe és Nassau egy részébe. A térhódításért képesek egymás torkának ugrani. Nyíltan rivalizálnak egymással a kábítószerpiacokért, az uzsorakölcsönökért, a játékklubokért, az adósságok behajtásáért, a lopott autók értékesítéséért, az emberrablásért... nem tud olyan dolgot mondani, amiben ne lennének benne. Ölre mennek, gyilkolják egymást, de aztán kénytelenek kiegyezni döntetlenben. Fura egy világ.

- Még ma is folynak ilyen illegális ügyletek? - kérdezte Laurie.

- De még mennyire - felelte Lou. - És csak a jéghegy csúcsáról van tudomásunk.

- A rendőrség miért nem tesz ellene valamit?

Lou felsóhajtott. - Igyekszünk mi, de hát ez nem olyan egyszerű. Bizonyítékok kellenének. De mint ahogy már korábban is említettem, azokat nem könnyű megszerezni. A főnökök érinthetetlenek, a gyilkosok meg profik. Még ha elő is tudunk sorolni terhelő adatokat, a bíróság előtt kell bizonyítanunk, ahol ez semmit sem ér. Mi, amerikaiak annyira félünk a hatóságok túlkapásaitól, hogy még ezzel is lovat adunk a rosszfiúk alá.

- Felfoghatatlan, hogy ennyire nincs mit tenni ellenük - hitetlenkedett Laurie.

- Csak abban az esetben tehetünk valamit, ha közvetlen bizonyíték van a kezünkben. Itt van mindjárt Frank DePasquale: Kilencvenkilenc százalékig meg vagyok győződve arról, hogy Cerino és a kis csapata tette hidegre. De perdöntő bizonyíték híján teljesen tehetetlen vagyok.

- Én mindig azt hittem, hogy a rendőrség informátorokkal dolgozik - jegyezte meg Laurie.

- Hogyne, vannak besúgóink - hagyta hegyben Lou. - De olyan egy sincs, aki mindent tud. Azok ugyanis, akik ujjal mutogathatnának, jobban félnek egymástól, mint tőlünk.

- Hát, talán találok valamit ennél a boncolásnál - reménykedett Laurie, figyelmét újra Frank DePasquale hullájára fordítva. - A baj csak az, hogy a vízi hullák esetében odavesznek a bizonyítékok. De persze a golyó, az megvan. Legalább azzal biztosan szolgálhatok.

- Mindenre vevő vagyok - mondta Lou.

Laurie és Vinnie folytatták a boncolást. Laurie minden lépésnél elmagyarázta Lounak, mit miért csinálnak. Frank és Duncan boncolása között csak annyi volt a különbség, hogy Laurie az előbbi esetben az agyvelővel másképpen bánt. Frankie-nél kínosan ügyelt arra, hogy kövesse a golyó útját. Megállapította, hogy a golyó nem jutott a felduzzadt szem közelébe. Arra is ügyelt, hogy fémmel hozzá ne érjen a golyóhoz. Mihelyt kiemelte a lövedéket, azonnal beletette egy műanyag tartóba, nehogy megkarcolódjék. Később, amikorra a golyó már megszáradt, megjelölte az alját, majd lefotózta, mielőtt beletette volna egy kis borítékba, amit aztán le is zárt. Csatolt mellé egy átvételi elismervényt, és ezzel készen is állt arra, hogy átadja a rendőrségnek, azaz Murphy őrmesternek, vagy valamelyik kollégájának odafent.

- Nagyon mozgalmas délelőtt volt - állapította meg Lou, miközben kisétállak a boncterembál. - Sőt, tanulságos is egyben, bár azt hiszem, a harmadikat már kihagyom.

- Már az is meglepett, hogy kettőt kibírt - jegyezte meg Laurie.

Az öltözőben megálltak. - Megvizsgálom Frank DePasquale mikroszkopikus preparátumait is, és értesítem, ha valami érdekeset találtam. Szerintem csak a szemnél lehet ilyesmire számítani, bár ki tudja?

- Hát, örültem a szerencsének... - kezdte Lou, és egyik lábáról a másikra állt.

Laurie belenézett a sötét szempárba, és biztos volt benne, hogy a hadnagy szeretne még valamit mondani, csak nem tudja, hogyan fogjon hozzá. - Én fölmegyek még egy kávét meginni - mondta neki. - Velem tart, mielőtt elmegy?

- Hát persze - egyezett bele habozás nélkül Lou. Odafent a büfében ugyanannál az asztalnál kaptak helyet, mint korábban. Laurie el sem tudta képzelni, hogy a korábban oly magabiztos Lou most mitől olyan ideges és zavart. Laurie figyelte, ahogy előveszi a cigarettát, gyufát, és megpróbál rágyújtani.

- Régóta dohányzik? - kérdezte Laurie, csakhogy elindítsa a beszélgetést.

- Tizenkét éves korom óta - felelte Lou. - A mi környékünkön már csak ez járta. - Ezzel fellobbantotta a gyufa lángját, és mélyen leszívta a füstöt.

- És arra még sohasem gondolt, hogy abbahagyja? - kérdezte Laurie.

- Dehogynem - felelte Lou, és átfújta a füstöt a válla fölött. - Abbahagyni könnyű. Hetente csináltam egy éven át. De komolyan, tényleg jó lenne abbahagyni. Csakhogy ez odabent nehezen megy. Majd mindenki szívja.

- Sajnálom, hogy semmi szenzációsat sem találtunk DePasqualénál - váltott témát Laurie.

- Hát, talán majd a golyó segít valamit - bizakodott Lou, miközben a cigarettáját a peremről beleejtette a hamutartóba. - A ballisztikusok nagyon alaposak. Jaj! - kiáltott fel Lou, és elrántotta a kezét a hamutartótól. Megégette az ujját a cigarettával.

- Lou, valami baj van? - kérdezte Laurie.

- Semmi - vágta rá hamarjában a férfi, és ezúttal sikerült kiemelnie a cigarettáját.

- Mintha izgatná valami - jegyezte meg Laurie.

- Nem, csak egy csomó minden jár a fejemben - felelte Lou. - Viszont lenne egy kérdésem. Férjnél van?

Laurie akaratlanul is elmosolyodott, és megrázta a fejét. - Ez aztán a váratlan kérdés.

- Úgy van - hagyta helyben Lou.

- No meg az adott körülményeket tekintve, nem is vall profira - ugratta Laurie.

- Ezzel sem tudok vitába szállni - vallotta meg Lou. Laurie magában vívódva rövid szünetet tartott. - Nem - bökte ki végül -, nem vagyok férjnél.

- Hát akkor... - Lou a szavakat kereste -, talán elmehetnénk ebédelni valamelyik nap.

- Megtisztelő ajánlat, Soldano hadnagy úr - mondta Laurie feszengve -, de a munkát általában nem szoktam összekeverni a magánélettel.

- Mint ahogy én sem - jegyezte meg Lou.

- Akkor maradjunk abban, hogy „talán”, és majd gondolkodom rajta.

- Rendben - egyezett bele gyorsan Lou. Laurie látta rajta, hogy megbánta már az ajánlatát. Váratlanul felállt, Laurie is fel akart állni, ám Lou intett neki, hogy maradjon csak ülve. - Igya csak meg nyugodtan a kávéját! Én aztán igazolhatom, hogy rászolgált a pihenésre. Leszaladok, átöltözöm, és már itt sem vagyok. Hívjon, ha van valami! - Búcsút intett, és távozott. Az ajtóban még megállt, és újra integetett.

Laurie is integetett utána, amíg csak Lou alakja el nem tűnt a szeme elől. Tényleg hasonlított valamelyest Columbóra: intelligens, ugyanakkor slampos, és egy kissé szétszórt. Mindazonáltal eredendően vonzó, üdítő jelenség, mentes minden képmutatástól, és ez Laurie-nak nagyon is a kedvére való volt. A férfi magányosnak látszott.

Laurie, miután megitta a kávéját, felállt és nyújtózkodott. Amikor kisétált a büféből, felötlött benne, hogy Lou mennyire emlékeztet az ó hol-van-hol-nincs barátjára, Sean Mackenzie-re. Az anyja minden bizonnyal őt is alkalmatlan partnernek ítélné. Laurie elgondolkodott, vajon nem azért vonzódik-e ehhez a típushoz, mert tudván tudja, hogy ezzel szülei nemtetszését váltja ki? Ha ez tényleg így van, vajon mikorra növi már ki ezt a lázadozó hajlamát?

Laurie-nak a lift gombját benyomva eszébe jutott: annyira váratlanul érte Lou kérdése, hogy el is felejtett visszakérdezni, vajon a férfi nős-e. Elhatározta, hogy amennyiben a férfi jelentkezik, megkérdezi tőle. Megnézte az óráját. Nagyszerűen megy minden: már csak egy boncolás van hátra, és még nincs dél sem.

Laurie ellenőrizte, hogy a cím egyezik-e azzal, amit hamarjában lefirkantott egy darab cetlire, majd felnézett az impozáns Ötödik sugárúti épületre. A hetvenes évek közepén épült, és a Central Park közelében állt. A bejárat fölött ívelő kék, kagylóformájú vászontető messze kihajlott az utcára. Egy libériás portás állt várakozón a lakkozott, kovácsoltvas kapu mögött.

Amikor Laurie elindult a bejárat felé, a férfi kinyitotta előtte a kaput, és udvariasan megkérdezte, miben állhatna szolgálatára.

- A házfelügyelővel szeretnék beszélni - mondta neki Laurie, és kigombolta a kabátját. Miközben a portás egy divatjamúlt házi telefonkészüléken próbálkozott, Laurie leült egy bőrdíványra, és körülnézett az előtérben. Ízléses dekoráció, halvány, pasztellszínű tónus. Egy pohárszéken friss őszi virágok pompáztak.

Laurie-nek nem volt nehéz maga elé képzelnie Duncan Andrewst, amint büszkén besétál az előtérbe, magához veszi a postáját, és várja, hogy a lift megérkezzék. Laurie vetett egy pillantást a diszkréten egymás mellett sorakozó, kínai faborítású levelesládákra. Eltűnődött, melyik lehet Duncané, és várják-e benne levelek, hogy hazaérjen.

- Segíthetek valamiben?

Laurie fölállt, és farkasszemet nézett az őt megszólító bajuszos spanyollal. A mellényzsebe fölé volt hímezve a neve: Juan.

- Dr. Montgomery vagyok - kezdte Laurie. - Az Igazságügyi Kórbonctani Intézetből jöttem - mondta, és felhajtotta bőrtárcájának a tetejét, hogy láthatóvá váljék orvosi névkártyája. Olyan volt, mint egy rendőrségi jelvény.

- Miben állhatok a szolgálatára? - kérdezte, miután rápillantott Juan.

- Szeretném megnézni Duncan Andrews lakását - mondta Laurie. - Én boncoltam, és szeretném megnézni a helyszínt.

Laurie szándékosan hivatalos hangot ütött meg. Valójában azonban kissé kényelmetlenül érezte magát, amiért itt jár. Jóllehet, néhány igazságszolgáltatási intézménynél elvárták, hogy a törvényszéki orvos szakértő fölkeresse a haláleset helyszínét, a New York-i intézet nem tartozott ezek közé. Működési szabályzatuk az efféle kötelezettségeket kivette a törvényszéki orvosok kezéből.

Amikor még Miamiban volt szakmai gyakorlaton, Laurie széles körű tapasztalatokat szerzett a helyszínek feltérképezésében. New Yorkban aztán nélkülöznie kellett az efféle helyszíneléssel járó kiegészítő információkat. Ám Duncan lakására nem emiatt volt kíváncsi. Nem számított arra, hogy itt olyan információk birtokába jut, amelyek más megvilágításba helyezhetnék a történteket. Sokkal inkább személyes okokból érezte úgy, hogy el kell ide jönnie. Az, hogy egy sikeres, jól szituált fiatalember a csak pillanatnyi örömöket nyújtó kábítószerezés áldozata legyen, a bátyjára emlékeztette Laurie-t. Ez a haláleset felszínre hozta benne a tizenhét éve elfojtott bűntudatot.

- Mr. Andrews barátnője odafent van - mondta Juan. - Legalábbis mintegy fél órával ezelőtt fölmenni láttam. - Azzal odafordult a portáshoz, és megkérdezte tőle, hogy Miss Wetherbee elment-e már. A portás azt felelte, hogy nem.

Juan, ismét Laurie-hoz fordulva, azt mondta: - A 7/C-ben lakott. Felkísérem.

Laurie habozott. Arra nem számított, hogy ott talál a lakásban valakit. A családtagok közül sem akart összefutni senkivel, nemhogy Andrews barátnőjével. Juan azonban ekkorra már beszállt a liftbe, és a földszint gombját benyomva tartotta, nyitva hagyva az ajtót Laurie-nak. Laurie úgy gondolta, hogy ha már az egész látogatást hivatalosnak tüntette fel, akkor végig kell csinálnia.

Juan kopogtatott a 7/C lakás ajtaján. Amikor nem kapott választ, előhalászott egy öklömnyi kulcskarikát, és keresgélni kezdett rajta. Már éppen be akarta tenni a kulcsot a zárba, amikor az ajtó feltárult.

Szőke, göndör hajú, körülbelül Laurie-val egyidős nő állt a küszöbön. Melegítőfelsőt és koptatott farmert viselt. Arcán friss könnyek nyoma.

Juan bemutatta Laurie-t, elmondta, hogy a kórházból jött, majd elnézést kérve távozott.

- Nem emlékszem, hogy találkoztunk volna a kórházban - jegyezte meg Sara.

- Nem a kórházból jöttem - magyarázkodott Laurie. - Az Igazságügyi Kórbonctani Intézetben dolgozom.

- Maga boncolja Duncant? - kérdezte Sara.

- Már megtörtént - magyarázta Laurie. - Csak azért jöttem, mert látni akartam, hol halt meg.

- Hogyne - mondta Sara, azzal hátralépett. - Fáradjon be!

Laurie belépett. Rettentő kínban érezte magát, amiért megzavarta ennek a szerencsétlen nőnek a gyászát. Megvárta, amíg Sara elfordítja a kulcsot a zárban. Tágas lakás. Laurie már a ház előteréből is rálátott a Central Park levelehullajtott fáira. Amikor eszébe jutott, micsoda ostobaság, hogy Duncan kábítószerrel élt, Laurie önkéntelenül megrázta a fejét. A felszínből ítélve a férfi élete zavartalannak tetszett.

- Duncan itt esett össze az előszobában - mesélte Sara, és az ajtó közelébe mutatott. Kicsordultak a könnyei. - Épp kopogni akartam, amikor feltépte az ajtót. Olyan volt, mintha megőrült volna. Gyakorlatilag anyaszült meztelenül indult kifelé.

- Rettenetes - mondta Laurie -, de sajnos, a kábítószerek ilyen hatást váltanak ki. A kokain hatására az ember úgy érzi, hogy elevenen elég.

- Még csak nem is sejtettem, hogy kábítószerezik - szipogta Sara. - Talán, ha rögtön azután idejövök, hogy telefonált, mindez nem következett volna be. Talán ha itt maradok vele vasárnap este...

- Szörnyű átok a kábítószer - nyugtatta Laurie. - Senki nem tudhatja, miért élt vele Duncan. Ám ő választott így. Saját magát semmiképpen nem okolhatja érte. - Laurie szünetet tartott. - Tudom, hogyan érez - mondta ki végül. - A bátyámat én találtam meg…

- Igazán? - kérdezte Sara könnyezve.

Laurie bólintott. Ma már akaratlanul is, másodszor osztotta meg tizenhét éve rejtegetett titkát idegenekkel. Számára is meglepő módon reagált erre a halálesetre. Olyan érzelmeket váltott ki belőle, mint egyetlen korábbi esete sem.

4.

Kedd, 18.51

Manhattan

- Te jó ég! - méltatlankodott Tony. - Már megint itt vagyunk és várunk. Minden este csak várunk. Tegnap, amikor elcsíptük azt a balfasz DePasqualét, már azt hittem, hogy beindulunk. De nem, megint csak itt ülünk és várunk, mintha mi sem történt volna.

Angelo előrehajolt, és leveregette a hamut a cigarettájáról, majd hátradőlt az ülésen. Közben egy szót sem szólt. Megfogadta magában még délután, hogy tudomást sem vesz Tonyról. Angelo elnézte odakint az utca forgalmát. Munkából hazaigyekvő, kutyát sétáltató, a zöldségestől kilépő emberek mindenütt. Tony meg ő a rakodósávban parkoltak a Park sugárúton, a Nyolcvanegyedik és a Nyolcvankettedik utca között, arccal északnak. Az utca mindkét oldalán többemeletes lakóházak sorakoztak, amelyek mindegyikének első emeletét irodák foglalták el.

- Kiszállok, és csinálok néhány fekvőtámaszt - mondta Tony.

- Fogd már be a pofádat! - dörrent rá fogadalma ellenére Angelo. - Ezt már eljátszottuk tegnap este is. Nem szállsz ki, és nem csinálsz fekvőtámaszokat, amikor akcióra várunk. Elment az eszed? Jó, hogy nem neonreklámokkal akarod idecsalogatni a kopókat. Már csak az hiányzik, hogy felhívjuk magunkra a figyelmet. Képtelen vagy megérteni?

- Jól van - mondta Tony -, ne túráztasd magad! Nem szállok ki.

Angelo végső elkeseredésében kifújta a levegőt összepréselt ajkán keresztül, és jobb kezével idegesen dobolni kezdett a kormányon. Tony még az ő sokat próbált idegeit is megviselte.

- Ha egyszer a doki rendelője a célpont, akkor mire várunk, miért nem megyünk be, és csináljuk meg? - dohogott tovább Tony némi hallgatás után. - Mi a bánatért vesztegetjük itt az időnket?

- A titkárnőjét várjuk - magyarázta Angelo. - Meg kell győződnünk arról, hogy a rendelő üres. És ő az, aki majd be fog engedni minket. Az ajtót ugyanis nem törhetjük be.

- Ha viszont ő enged be minket, akkor ott van, vagyis egyáltalán nem üres a rendelő - ellenkezett Tony. - Ennek így semmi értelme.

- Bízd csak rám - hárította el Angelo. - Úgy lesz a legjobb, ahogy csinálni fogjuk.

- Nekem soha senki nem mond el semmit - panaszkodott Tony. - Nekem ez az egész akció magas. Őrültség betörni a doktorhoz. Ennél nagyobb őrültség már csak az, hogy betörünk a manhattani Donor Szervösszeíró Állomásra. De ott legalább magunkhoz vehetünk néhány százast. Mi a fészkes fenét keresünk mi egy orvosi rendelőben?

- Ha hamar végzünk, itt is körülnézhetünk - lett engedékenyebb Angelo. - Talán még egy kis Percodanhoz vagy hasonlóhoz is hozzájuthatunk, az majd feldob.

- Nem a legegyszerűbb módja annak, hogy az ember némi pirulához jusson.

Angelo bosszúsága ellenére is elnevette magát.

- Mi a véleményed az öreg Travino dokiról? - kérdezte Tony. - Tudja ez, hogy mit beszél?

- Nekem személy szerint vannak fenntartásaim - felelte Angelo. - Cerino azonban bízik benne, és csak ez számít.

- Na, Angelo - fogta könyörgőre Tony -, áruld már el, miért kell ide bemennünk! Talán Cerino nem bízik ebben a dokiban?

- Cerino kedveli a pasast - jelentette ki Angelo. - Szerinte a világ legjobb orvosa. Pontosan ezért megyünk be.

- Ezért? - értetlenkedett Tony. - Ezt még magyarázd el, és aztán befogom a számat.

- Hogy megszerezzük a pasas néhány kartonját - elégítette ki a kíváncsiságát Angelo.

- Tudtam, hogy marhaság - mondta Tony -, de hogy ennyire? Mi a fenének kell nekünk a pasi kartonja?

- Azt ígérted, befogod a szádat, ha megmondom, miért vagyunk itt. Tehát ehhez tartsd magad! Aztán meg nem az a dolgod, hogy kérdezősködj.

- Tessék, pontosan erről beszélek - panaszkodott tovább Tony. - Nekem senki sem mondja meg, mit miért csinálunk. Pedig ha többet tudnék, többet is tehetnék, többet segíthetnék.

- Minden úgy van jól, ahogy van - jelentette ki Angelo. - A tervezés nem az erősséged. Te csak a nyuvasztáshoz értesz.

- Az már igaz - fogadta el Tony. - Azt szeretem a legjobban. Bumm, és kész is. Semmi lacafacázás.

- Kedvedre nyuvaszthatsz az elkövetkező hetekben, ne aggódj - ígérte Angelo.

- Már alig várom - örvendezett Tony. - Legalább feledteti ezt a tétlenséget.

- Ott jön a nő - szólt Angelo, és az egyik lakóházból kilépő testes asszonyságra mutatott. Az egyik kezével piros kabátját gombolgatta, a másikkal a kalapját igyekezett megtartani a fején. - Oké, indulhatunk - adta ki az utasítást Angelo. - De ne vedd elő a fegyveredet, a dumát pedig bízd rám!

Angelo és Tony kiszállt a kocsiból. Odasétáltak az asszonyhoz, aki beállt a várakozók közé a taxidrosztnál.

- Mrs. Schulman! - szólította meg Angelo.

Az asszony odafordult Angelóhoz. Bizalmatlansága rögtön alábbhagyott, amikor rájött, hogy ismeri a férfit. - Helló, Mr... - köszöntötte, miközben igyekezett emlékezetébe idézni a férfi nevét.

- Facciolo - segítette ki Angelo.

- Hát persze - mondta a nő. - És Mr. Cerino hogy van?

- Remekül, Mrs. Schulman - felelte Angelo. - A bottal egész jól elboldogul. Ő küldött ide magához. Van egy perce számunkra?

- Hogyne - felelte Mrs. Schulman. - Miről akar velem beszélni?

- A dolog bizalmas jellegű - mondta Angelo. - Talán beülhetnénk egy perce az autóba - szólt odamutatva a fekete kocsi felé.

Mrs. Schulman kényelmetlenül érezte magát a kéréstől, és valami olyasmit motyogott, hogy sietnie kell valahová.

Angelo erre belenyúlt a zakója zsebébe, és előhúzta Walther automatáját, éppen csak annyira, hogy Mrs. Schulman láthassa a markolatát.

- Sajnálom, de ragaszkodnom kell hozzá - mondta Angelo. - Mindössze pár perc az egész, utána pedig természetesen elvisszük oda, ahová kéri.

Mrs. Schulman Tonyra pillantott, aki erre elmosolyodott. - Rendben van - egyezett bele idegesen. - De csak ha nem tart sokáig.

- Ez magától függ - és Angelo megint az autó felé mutatott.

Tony ment elöl. Amikor egy meghajlás kíséretében kinyitotta Mrs. Schulman előtt az anyósülést, az asszony becsusszant. Tony hátraült, Angelo pedig a volán mögé.

- A férjemről, Danny Schulmanról van szó? - kérdezte Mrs. Schulman.

- A bayside-i Danny Schulmanról beszél? - kérdezett vissza Angelo. - Az a maga férje?

- Igen - felelte Mrs. Schulman.

- Kicsoda az a Danny Schulman? - kérdezte Tony a hátsó ülésről.

- Szállodája van Bayside-on, a Kristály Palota - magyarázta Angelo. - Sok Lucia jár oda.

- Nagyon jó összeköttetései vannak - állította Mrs. Schulman. - Nem lehet, hogy inkább vele akarnak beszélni?

- Nem, ennek a dolognak semmi köze sincs Dannyhez - magyarázta Angelo. - Mi csupán azt szeretnénk tudni, hogy üres-e a mi kedves orvosunk rendelője?

- Igen, már mindenki elment - felelte Mrs. Schulman. - Én zártam, mint mindig.

- Remek - folytatta Angelo -, merthogy be akarunk menni. Érdekelne minket a doki néhány kartonja.

- Miféle kartonok? - kérdezte Mrs. Schulman.

- Mihelyt bent vagyunk, elmondom - felelte Angelo. - Ám mielőtt még elindulnánk, szeretném felhívni a figyelmét arra, hogy amennyiben valamiféle ostobaságra készül, az lesz az utolsó az életében. Világosan beszéltem?

- Nagyon is - felelte Mrs. Schulman, aki már kezdte visszanyerni az önuralmát.

- Nem nagy ügy - tette hozzá Angelo. - Ne féljen, civilizált emberekkel van dolga!

- Értem - nyugtázta Mrs. Schulman.

- Akkor jól van. Menjünk - mondta Angelo, és kinyitotta az ajtót.

- Üdvözlöm, Miss Montgomery - köszöntötte Laurie-t George. Ő volt a szülei házának portása. Öröktől fogva itt szolgált. Hatvannak látszott, jóllehet már a hetvenkettedik évében járt. Kedvtelve mesélgette Laurie-nak, hogy ő volt az, aki kinyitotta a taxi ajtaját Laurie mamája előtt, amikor néhány napos korában hazahozta őt a kórházból.

Laurie, miután pár percig elbeszélgetett a portással, fölment a szülei lakásába. Mennyi emlék! Még a szagok is ismerősek. Most azonban maga a lakás is arra a szörnyű napra emlékeztette, amikor rátalált a bátyjára. Szinte azt kívánta, bárcsak elköltöztek volna innen a szülei a tragédia után, hogy ne lenne semmi, ami felidézhetné benne bátyja kábítószeres halálát.

- Isten hozott, drágám! - búgta Laurie anyja, mikor beengedte az előszobába. Dorothy Montgomery csókra nyújtotta az arcát Laurie-nak. Drága parfüm érződött rajta. Kékesszürke haja rövid apródfrizurára vágva, olyanra, amilyenekkel manapság tele vannak a női divatmagazinok. Filigrán, vibráló, a hatvanas évei közepét taposó asszony volt, aki azonban, hála immár második plasztikai arcműtétjének, ennél sokkal fiatalabbnak látszott.

Amikor Laurie levette a kabátját, anyja kritikus szemmel figyelte az öltözékét. - Látom, nem vetted fel a gyapjú kosztümödet, amit én vettem neked.

- Nem, anya, nem azt vettem fel - mondta Laurie szemét lehunyva, és csak remélni tudta, hogy anyja ilyen hamar tán nem fogja rázúdítani a szemrehányások özönét.

- De legalább egy rendes ruhát fölvehettél volna.

Laurie elengedte a megjegyzést a füle mellett. Strasszkövekkel díszített vászonblúzt, és gyapjúnadrágot viselt, amit egy férfimagazinból rendelt meg. Egy órával ezelőtt, amikor kiválasztotta, még úgy gondolta, hogy ez az egyik legcsinosabb öltözéke. Most már nem volt ennyire biztos benne.

- Mindegy most már - zárta le a dolgot Dorothy, miután felakasztotta Laurie kabátját. - Gyere, a többiek már várnak, és szeretném, ha megismerkednél dr. Scheffielddel. Ő a mai este díszvendége.

Ezzel Dorothy bevezette Laurie-t a baráti összejövetelekre fenntartott szalonba. A szalonban nyolcan voltak, mindegyikük kezében egy-egy ital, a másikban meg szendvics. Laurie ismerte a vendégek többségét: négy házaspár, akik már évek óta a szülei baráti köréhez tartoztak. A férfiak közül három orvos, a negyedik bankár. A nőknek, Laurie anyjához hasonlóan, foglalkozásuk nem volt. Csakúgy, mint Dorothy, ők is a jótékonyságnak szentelték életüket.

Dorothy némi csevegés után elvonszolta Laurie-t a könyvtárba, ahol Sheldon Montgomery épp néhány ritka orvosi könyvet mutogatott Jordan Scheffieldnek.

- Sheldon, mutasd be a lányodat dr. Scheffieldnek - parancsolta Dorothy, félbeszakítva férje mondatát.

A két férfi felnézett a Sheldon kezében tartott könyvből. Laurie tekintete apja arisztokratikus, szigorú vonásairól Jordan Scheffield arcára vándorolt, és kellemesen meglepődött. Valahogy azt várta, hogy Jordan szemészesebb; azaz idősebb, kövérebb, nehézkesebb, és messze nem ilyen jóképű lesz. Ám az előtte álló férfi kimondottan vonzó volt, szőke, de napbarnított, ragyogó kék szempárral, markáns, szögletes vonásokkal. Nemcsak hogy szemésznek nem látszott, de még csak orvosnak sem. Sokkal inkább profi atlétának gondolta volna az ember. Még az apjánál is magasabb volt, aki pedig száznyolcvankét centi magas. Szövetöltöny helyett bő szabású nadrágot, kék blézert, és a nyakánál kigombolt fehér inget viselt. Még csak nyakkendőt sem vett fel.

Laurie, miután apja bemutatta, kezet fogott Scheffielddel. A férfi kézfogása erőteljes volt. Egyenesen a nő szemébe nézett, és halványan elmosolyodott.

Laurie abból, hogy az apja kedélyesen hátba veregette Jordant, és győzködte, hogy igyék még egy pohárkával a féltve őrzött skót whiskyjéből, amit a vendégek elől rendszeresen elzárva tartott, rögtön rájött, hogy Sheldon mennyire kedveli a szemorvost. Sheldon elindult az üvegért, magára hagyva Laurie-t Jordannal.

- A szülei nagyon vendégszeretők - fogott bele a társalgásba Jordan.

- Azok bizony - helyeselt Laurie. - Szeretik a vendégeket. Nagyon várták, hogy eljöjjön ma.

- Örülök, hogy itt lehetek - jelentette ki Jordan. - Az édesapja csupa jót mesélt magáról. Alig vártam már, hogy találkozzunk.

- Köszönöm - mondta Laurie. Már az meglepte, hogy az apja beszélt róla, az meg aztán végképp, hogy kedvezően nyilatkozott. - Én is vártam a találkozást - folytatta -, de őszintén szólva, nem ilyennek képzeltem magát.

- Hanem milyennek? - kérdezte Jordan.

- Hát - kezdte Laurie némi zavarral -, azt vártam, hogy úgy néz ki, mint egy szemorvos.

Jordan hátravetett fejjel szívből felkacagott. - Miért, egy szemorvos hogyan néz ki?

Laurie megkönnyebbülten nyugtázta, hogy az apja időközben visszaért az újratöltött poharakkal, így megkíméli őt a válaszadástól. Sheldon odaszólt Jordannak, hogy szeretne a dolgozószobában megmutatni neki néhány ősrégi sebészeti eszközt. Jordan engedelmesen követte házigazdáját, mentében azonban még cinkosan visszamosolygott Laurie-ra.

A vacsora alatt Jordan volt a társaság lelke. Még Laurie szüleinek legtartózkodóbb barátait is sikerült feloldania. A mostanában oly ritkán hallott, szívből jövő nevetés harsant föl minduntalan.

Sheldon meg csak egyre biztatta Jordant, hogy mesélje el mindazokat a sztorikat, amelyek a híres betegeivel estek meg, és amiket neki már elmondott. Jordan boldogan engedelmeskedett, és mindenkit megnevettetett az élvezetes stílusban, lendületesen, szinte kérkedően előadott történeteivel. Jordan szórakoztató sztorijait hallva a gazdag és híres páciensekről, még Laurie is megfeledkezett aznapi érzelmi megpróbáltatásairól.

Jordan a szem elülső rétegeire, elsősorban a szaruhártyára szakosodott. De vállalkozott plasztikai, arcszépítő műtétekre is. Ezért a filmcsillagoktól kezdve a királyi családok tagjaiig sok híresség megfordult már nála. A vendégek a hasukat fogták a nevetéstől, amikor arról hallottak, hogy egy szaúd-arábiai herceg több tucat szolgával jelent meg a rendelőjében. Ezután kapásból elsorolta néhány sportoló nevét, akiket szintén kezelt már. Majd megemlítette, hogy még igazi maffiózókkal is volt dolga.

- Igazi maffiózókkal? - kérdezte Dorothy hitetlenkedve.

- Úgy bizony - felelte Jordan. - Isten a tanúm rá: igenis, tőrőlmetszett gengszterekkel. Ebben a hónapban éppen egy bizonyos Paul Cerino volt a betegem, aki minden kétséget kizáróan a queensi alvilág tagja.

Laurie-nak Paul Cerino nevének hallatára cigányútra ment a fehérbora. Meglepte, hogy ma már a második ember mondja ki őelőtte. A beszélgetés elakadt, és mindenki együttérző szemmel Laurie-t figyelte. Ő igyekezett elhárítani magáról a figyelmet, és sikerült kinyögnie, hogy most már minden rendben. Mihelyt visszanyerte a hangját, megkérdezte Jordantól, mivel kezelte Paul Cerinót.

- Sav marta ki a szemét - felelte Jordan. - Valaki savat öntött az arcába. Szerencsére volt annyi esze, hogy rögtön kimossa vízzel.

- Sav! Rettenetes - jegyezte meg Dorothy.

- Még mindig nem olyan rettenetes, mint a lúg. Az ugyanis átrágja magát a szaruhártyán.

- Borzasztóan hangzik - állapította meg Dorothy.

- És milyen állapotban van Cerino szeme? - kérdezte Laurie, akinek eszébe jutott Frank DePasquale jobb szeme, és azon tűnődött, vajon lehet-e a kettő közt olyan kapcsolat, amely Lou számára a hőn áhított perdöntő bizonyítékot jelentheti.

- A sav elködösítette mind a két szaruhártyát - magyarázta Jordan. - Ám Cerino azzal, hogy kimosta a szemét, elejét vette annak, hogy a kötőhártya is károsodjék. Így aztán egy szaruhártya-átültetéssel segíteni lehet rajta. Ez hamarosan esedékes.

- Nem fél attól, hogy ilyen emberekkel kerül kapcsolatba? - kérdezte az egyik vendég.

- Egyáltalán nem - felelte Jordan. - Szükségük van rám, a hasznukra vagyok. Engem nem fognak bántani. Sokkal inkább komikusnak, szórakoztatónak találom az egészet.

- Honnan tudja, hogy Cerino gengszter? - kérdezte egy másik vendég.

Jordan elnevette magát. - Ez teljesen nyilvánvaló. Testőrökkel érkezik, akiknek árulkodóan dudorodik ki az öltönyük.

- Paul Cerino ismert gengszter - szólt közbe Laurie. - A Vaccarro család egyik középszintű vezére, és most éppen háborúban állnak a Lucia szervezettel.

- Ezt meg honnan tudod? - kérdezte Dorothy.

- Ma reggel épp egy maffiózó-kivégzés áldozatát boncoltam. A hatóságok úgy vélik, hogy a gyilkosság ennek a viszálykodásnak az eredménye, és alig várják, hogy a kivégzést kapcsolatba hozhassák Paul Cerinóval.

- Juj, de rémes! - jelentette ki Dorothy utálkozva. - Elég ebből, Laurie! Beszéljünk valami másról!

- Nem a legjobb vacsoratéma - erősítette meg Sheldon, majd Jordanhoz fordulva így folytatta: - Bocsáss meg Laurie-nak! Amióta maga mögött hagyta az orvosi tanulmányokat, és úgy döntött, hogy kórboncnok lesz, valahogy minden érzékét elvesztette a társasági etikett tekintetében.

- Maga kórboncnok? - kérdezte Jordan Laurie-ra pillantva. - Ezt nem is említette.

- Mert nem is kérdezte - felelte Laurie, magában pedig elmosolyodott arra, hogy Jordant túlságosan is lefoglalta az, hogy saját magáról beszéljen, ezért nem érdeklődött utána. -A helyzet az, hogy törvényszéki orvos szakértőként dolgozom a New York Város Igazságügyi Kórbonctani Intézetében.

- Talán jobb lenne, ha a Lincoln Center idei szezonjáról társalognánk - akart témát váltani Dorothy.

- Nem sokat tudok a törvényszéki munkáról - folytatta a témát Jordan. - Az egyetemen mindössze két előadást hallgattunk e tárgyból, és egyidejűleg közölték velünk, hogy nem vizsgaanyag. Na, találják ki, hogy mit tettem ekkor? - Jordan úgy tett, mintha horkolva, előrebukott fejjel, mélyen aludna.

Sheldon elnevette magát Jordan bohóckodásán. - Nekünk csak egy előadásunk volt, és azzal vége - vallotta meg.

- Nem váltanánk témát? - kérdezte Dorothy.

- Az a baj - magyarázta tovább Sheldon Jordannak -, hogy Laurie nem sebésznek ment, ahol az élőkkel foglalkozhatna. Egy nő is részt vesz nálunk a mellkasprogramban, egészen fantasztikus, pont olyan jól csinálja, mint egy férfi. Laurie legalább annyira tehetséges lett volna.

Laurie-nak minden önuralmára szüksége volt ahhoz, hogy ki ne fakadjon hallván apja otromba, férfigőgtől terhes megjegyzését. Ehelyett megpróbálta hűvös tárgyilagossággal megvédeni választott szakmáját: - A törvényszéki orvostannak legalább annyi köze van az élőkhöz. Elmondja nekik, amit csakis a halottaktól tanulhatnak meg. - Majd beszámolt a sütővasas esetéről, és arról, hogy ennek a fatális véletlennek a felismerése hogyan veheti elejét annak, hogy mások is hasonló baleset áldozatául essenek.

Laurie szavait kínos csönd követte. Mindenki a saját terítékére bámult, és evőeszközeivel babrált. Még Jordanon is látszott, hogy meghökkent a hallottakon. Végül Dorothy törte meg a csendet azzal, hogy bejelentette: a nappaliban szolgálják fel a desszertet és a konyakot.

Mire a többiek újra összegyűltek a nappaliban, Laurie már elég kényelmetlenül érezte magát ahhoz, hogy távozzon. Látva, hogy a vendégek egyre erőltetettebb beszélgetésbe fognak, azt fontolgatta, hogy félrehívja anyját, és mentegetőzni kezd, mondván, hogy ma még tanulnia kell. Ám még mielőtt rászánhatta volna magát a döntésre, teli tálcával mellé lépett az estére szerződtetett pincérlány, és konyakkal kínálta. Laurie elvett egy pohárkát, és a kezében az itallal hátat fordított a társaságnak, kisétált a hallba, majd onnan a dolgozószobába.

- Nem zavarja, ha csatlakozom magához? - lépett be utána Jordan.

- Nem, dehogy - felelte kissé meglepve Laurie. Azt hitte, hogy senki sem vette észre távozását. Mosolyogni próbált. Leült az egyik bőrfotelbe, Jordan pedig kényelmesen nekidőlt a masszív tévéállványnak. Nevetés hangja szűrődött be a szobába.

- Nem akartam csúfot űzni a választott szakmájából - mentegetődzött. - Igazából lenyűgözőnek találtam.

- Csakugyan? - csodálkozott Laurie.

- Érdeklődéssel hallgattam a sütővasról szóló beszámolóját is - tette még hozzá. - Én pedig azt hittem, hogy az embert csak akkor üti meg az áram, ha az elektromos szerkezet beleesik a kádba fürdés közben.

- Ezt talán a többiek előtt kellett volna elmondania.

Jordan bólintott. - Ne haragudjék - mondta -, de azt hiszem, a szülei befolyásoltak kissé... Elég nyilvánvaló, hogy nincsenek különösebben elragadtatva a maga pályaválasztásától.

- Ez ennyire látszik? - kérdezte Laurie.

- Igen - felelte Jordan. - Szerintem nem igaz az, amit az apja mondott a mellkasprogramról, hogy abban egy nő is részt vesz. Az édesanyja meg mindenáron szerette volna megváltoztatni a beszélgetés témáját.

- Azt kellett volna hallania, amit anya akkor mondott, amikor bejelentettem, hogy törvényszéki kórboncnok leszek. Azt mondta: „Hogy fogom én ezt a klubban a többieknek bevallani?” Ez aztán mindennél többet mond. Na és az apám, a minta-szívsebész! Szerinte mindenki, aki nem sebész, és különösen nem mellkassebész, retardált, ostoba és nyámnyila.

- Hát, nem lehet könnyű a kedvükre tenni.

- Bizony, elég sok csalódást okoztam nekik az elmúlt években. Meglehetősen lázadozó természetű kölyök voltam: kemény fiúkkal randevúztam, motoroztam, kimaradtam éjszakánként; meg minden ilyesmi. Lehet, mindezzel arra késztettem a szüleimet, hogy mindent, amit csinálok, fenntartásokkal fogadjanak. Ami azt illeti, ők sem igazán álltak mellettem. Valahogy igyekeztek tudomást sem venni rólam, különösen az apám.

- Pedig az édesapja igazán hízelgően nyilatkozik magáról mostanában - vetette ellen Jordan. - Valahányszor csak összefutunk a sebészeten.

- Hát, meglep, amit mond - hitetlenkedett Laurie.

- Kér még valaki konyakot? - kérdezte Sheldon bedugva a fejét a dolgozószoba ajtaján, és meglóbálta a kezében tartott palackot.

Jordan elhárította a kínálást; Laurie csak a fejével intett nemet. Sheldon erre közölte, csak kurjantsanak, ha mégis meggondolnák magukat, és ezzel távozott.

- Erről ennyit - visszakozott Laurie. - Túl komolyra sikeredett ez a beszélgetés. Nem akarok ünneprontó lenni. - Megbánta már, hogy ennyit is elárult Jordannak. Sehogy nem vallott rá, hogy ennyire kiadja magát egy idegennek. De ma egész nap sebezhető volt, azóta, hogy ő kapta meg Duncan Andrewst.

- Egyáltalán nem volt ünneprontó - bizonygatta Jordan, és az órájára pillantott. - Hú - jegyezte meg -, későre jár, és kora reggel operálnom kell. Az első páciensem fél nyolckor egy angol báró, a felsőház tagja.

- Tényleg? - kérdezte Laurie különösebb érdeklődés nélkül.

- Igazán kellemes este volt - udvariaskodott Jordan. - Szíves-örömest hazaviszem. Persze csak akkor, ha maga is távozni készül.

- Örömmel venném, ha hazavinne - mondta Laurie. - Azóta szeretnék elmenni, hogy felálltunk a vacsorától.

Miután illendően elköszöntek mindenkitől, és Dorothy nem mulasztotta el megjegyezni, hogy Laurie túlontúl könnyű kabátot öltött magára, Jordan és Laurie otthagyták a társaságot, és a liftet várták.

- Anya csak egy van! - jegyezte meg Laurie, ahogy az ajtó becsukódott mögöttük.

Jordan lefelé menet egyre csak azt sorolta, ki mindenkit vár az irodájába másnap. Laurie képtelen volt eldönteni, hogy a férfi imponálni akar-e neki, vagy csak felvidítani szeretné.

Kilépve az épületből a csípős novemberi éjszakába, Jordan a beszélgetés fonalát a sebészeti praxis oldalára terelte. Laurie szórakozottan bólogatott, közben pedig azt várta, hogy Jordan közölje, a háztól jobbra vagy balra parkol-e. Egy pillanatra megálltak a ház előtt, és közben Jordan épp arról számolt be Laurie-nak, hogy hány műtétje volt múlt évben.

- Hát, nem unatkozhat - jegyezte meg Laurie.

- Ennél többet is elbírnék - vallotta meg Jordan. - Ha rajtam állna, kétszer ennyi operációt is vállalnék. Isten igazából a sebészeti rész az, amit szeretek; és tulajdonképpen ebben vagyok a legjobb.

- Az autója hol áll? - kérdezte Laurie végül, amikor már reszketett a hidegtől.

- Jaj, ne haragudjék - mentegetődzött a férfi. - Rögtön itt állok. - És ezzel odamutatott a közvetlenül a ház előtt parkoló, fekete limuzinra. Ekkor, mintegy varázsütésre, libériás sofőr pattant ki az autóból, és szélesre tárta a hátsó ajtót Laurie előtt.

- Ő Thomas - mutatta be Jordan.

Laurie üdvözölte, és becsusszant a csillogó autóba. Thomas minden mozdulata olyan büszkeségről árulkodott, mintha csak másodállásban lenne sofőr. Testes, jó felépítésű férfi volt. A limuzin belseje pedig elegáns luxusról árulkodott, rádiótelefon, diktafon, telefax volt benne.

- Ez igen - mondta Laurie -, minden együtt a munkához és a szórakozáshoz.

Jordan elmosolyodott. Szemmel láthatóan élvezte az életmódját. - Hová megyünk? - kérdezte.

Laurie megadta a címét a Tizenkilencedik utcában, azzal elindultak.

- Nem is hittem volna, hogy limuzinja van - jegyezte meg Laurie. - Nem extravagáns ez kissé?

- Lehet, hogy az - hagyta helyben Jordan. Fehér fogsora ragyogott a kocsi belsejében honoló tompa fényben. - Ám van ennek a hivalkodásnak praktikus oldala is. Minden diktálást le tudok bonyolítani munkába menet és jövet, no meg a rendelőm és a kórház között. Így aztán a kocsi bizonyos értelemben megkeresi az árát.

- Tagadhatatlanul érdekes szemléletmód.

- Nemcsak a bizonyítványom akarom megmagyarázni - folytatta Jordan, és elmesélte Laurie-nak, hogyan szervezte meg egész praxisát annak érdekében, hogy fokozza a produktivitását.

Laurie, miközben hallgatta, önkéntelenül is összehasonlította Jordan Scheffieldet Lou Soldanóval. Ennél különbözőbbek már nem is lehettek volna. Az egyik szerény, a másik fennhéjázóan önimádó; az egyik földhözragadt, a másik kifinomult; az egyik félszeg, a másik sima modorú. Laurie azonban minden különbözőségük ellenére egyaránt vonzónak találta mindkettőjüket.

Amikor ráfordultak a Tizenkilencedik utcára, Jordan váratlanul félbeszakította a monológját. - De csak untatom itt ezzel a szakmai fecsegéssel, nem?

- Érzem, hogy szereti, amit csinál - mondta Laurie. - És ez tetszik nekem.

Jordan csillogó szemmel, hosszasan nézte Laurie-t.

- Igazán örülök, hogy találkozhattam ma este magával - jelentette ki. - Szeretném, ha alkalmunk lenne folytatni a beszélgetést. Nincs kedve velem vacsorázni holnap?

Laurie elmosolyodott. A mai nap tele van meglepetéssel. Nem sokat randevúzott azóta, hogy Sean Mackenzie-vel sokadszor is szakítottak. Jordant lehengerlő modora ellenére is érdekesnek találta. Engedve a pillanat csábításának, úgy döntött, szórakoztató lenne kicsit találkozgatni vele, még akkor is, ha a szülei ennyire odavannak érte.

- Örömmel vacsoráznék magával - jelentette ki.

- Nagyszerű! - örvendezett Jordan. - Mit szólna a Le Cirque-hez? A főpincér jó ismerősöm, remek asztalra számíthatunk. Nyolc óra megfelel?

- Igen - felelte Laurie, jóllehet kezdte már megbánni ezt az igent, most, hogy Jordan a Le Cirque-et ajánlotta. Az első randevú színhelyéül szívesebben vett volna valami kevésbé előkelő helyet.

- A francba, hány óra van? - dühöngött Tony. - Kimerült az elem az órámban. - Megrázta a csuklóját, megtapogatta a kristályokat.

Angelo kinyújtotta a kezét, és megnézte az óráját. Tizenegy múlt tizeneggyel.

- Aligha hiszem, hogy Bruno kijönne - morgott Tony. - Miért nem megyünk be, és nézzük meg, itt van-e?

- Mert nem akarjuk, hogy Mrs. Marchese meglásson minket - felelte Angelo. - Ugyanis ha meglát minket, akkor őt is el kell intéznünk, az pedig nem lenne helyes. Ilyet csak a Luciák csinálnak, mi nem. Aztán meg odanézz! Már ott is jön az a disznó - mutatott oda Angelo a kis, kétemeletes sorház bejáratára.

Bruno Marchese kiöltözött ma estére. Fekete bőrdzseki, frissen vasalt farmernadrág, napszemüveg. A lépcső alján megállt annyi időre, hogy rágyújthasson. A gyufaszálat a bokrok közé hajítva megindult a járda felé.

- Hogy kicsípte magát! - jegyezte meg Angelo. - Jack Nicholsonnak képzeli magát? Biztos hetyegni indul. A helyében otthon maradtam volna. Az a baj veletek, taknyosokkal, hogy a golyóitokban hordjátok az eszeteket.

- Kapjuk el! - sürgette Tony.

- Nyugi! - vágta rá Angelo. - Hadd menjen el a sarokig! Majd a vasúti átjárónál fülön csípjük.

Bruno öt perccel később már ott reszketett a kocsi hátsó ülésén, és Tony mosolygó arcát fürkészte. Őt még simábban kapták el, mint Frankie-t. Egyedül a napszemüvege kötött ki a csatornában.

- Csak nem lepett meg a találkozás? - kérdezte Angelo, hogy már megtettek egy rövidebb távot. A visszapillantó tükörből figyelte Brunót.

- Mi ez az egész? - méltatlankodott Bruno.

Tony elnevette magát. - Á, kemény fickó ez! Kemény és hülye. Ne sózzak oda neki párat a pisztoly agyával?

- A Cerino-balesetről van szó - magyarázta Angelo. - Erről akarunk hallani tőled.

- Nem tudok róla semmit - jelentette ki Bruno - Még csak nem is hallottam róla.

- Ez furcsa - mondta Angelo. - Egy barátodtól ugyanis úgy tudjuk, hogy te is benne voltál.

- Kitől? - kérdezte Bruno.

- Frankie DePasqualétól - felelte Angelo, és figyelte, hogyan változik meg Bruno arckifejezése. A kölyök halálra rémült, és minden oka megvolt rá.

- Frankie hülyeségeket beszélt - mondta Bruno. - Semmit sem tudok semmiféle Cerino-balesetről.

- De ha semmit nem tudsz róla, akkor miért rejtőztél el az anyádnál? - kérdezte Angelo.

- Dehogyis rejtőztem el - felelte Bruno. - Csak kidobtak a lakásomból, ezért idejöttem pár napra.

Angelo megrázta a fejét. Csöndben autóztak az Amerikai Friss Gyümölcs Társaság épülete felé. Amikor végre odaértek, Angelo és Tony ugyanarra a helyre vezették Brunót, ahová korábban Frankie-t.

Bruno keményfiús viselkedése egyből megváltozott, mihelyt észrevette a padozatba vágott lyukat. - Rendben van, fiúk - szólalt meg -, mire vagytok kíváncsiak?

- Így már sokkal jobb - örvendezett Angelo. - Először is ülj le!

Bruno engedelmeskedett, Angelo pedig odahajolt hozzá, és azt mondta: - Mesélj! - Azzal elővett egy cigarettát, meggyújtotta, és a füstöt a plafon felé fújta.

- Nem sokat tudok - fogott bele Bruno. - Én csak a kocsit vezettem. Nem voltam odabent. Különben is, kényszerítettek.

- Na és ki kényszerített? - kérdezte Angelo. - De figyelmeztetlek, pórul jársz, ha a bolondját próbálod járatni velem.

- Terry Manso - felelte Bruno. - Az egész az ő ötlete volt. Én még csak nem is tudtam, mire készül, míg csak meg nem történt.

- Rajtad, meg Mansón és DePasqualén kívül ki volt még benne? - kérdezte Angelo.

- Jimmy Lanso - felelte Bruno.

- És még ki? - faggatta tovább Angelo.

- Senki más - állította Bruno.

- Na és Jimmynek mi volt a dolga? - kérdezte Angelo.

- Ő már korábban bement az épületbe, hogy megkeresse a kapcsolószekrényt - felelte Bruno. - Ő kapcsolta ki a villanyt.

- Ki rendezte az egészet? - kérdezte Angelo.

- Mondtam már - felelte Bruno. - Manso tervelte ki az egészet.

Angelo mélyet szippantott a cigarettájából, és a fejét hátrahajtva fújta ki a füstöt. Azon gondolkodott, van-e még valami, amit meg kellene kérdeznie ettől a majomtól. Amikor úgy látta, hogy nincs, Tonyra nézett és bólintott.

- Bruno, egy szívességet kérnék tőled - mondta Angelo. - Szeretném, ha átadnál egy üzenetet Vinnie Dominicknek. Volnál szíves megtenni?

- Hogyne - felelte Bruno, és a hangjába visszatért egy kevés korábbi vagányságából.

- Az üzenet úgy szól... - kezdte Angelo, de már nem fejezte be. Tony Berettájának hangjára összerezzent. Más fegyverének a hangját mindig sokkal hangosabbnak hallotta a sajátjáénál.

Mivel Brunót nem kötözték oda a székhez, a fiú teste előrebukott, és lezuhant a földre. Angelo odaállt mellé, és megrázta a fejét. - Szerintem Vinnie megkapja az üzenetet - jelentette ki.

Tony csodálkozva nézegette a fegyvert, majd elővett egy zsebkendőt, és letörölte a kormot a csőről. - Napról napra könnyebb - mondta Angelónak.

Angelo nem reagált. Ehelyett lehajolt Brunóhoz, és előhúzta a tárcáját. Pár darab százas, meg némi apró volt benne. Egy százast odanyújtott Tonynak, a többit zsebre vágta. A tárcát visszatette a helyére.

- Segíts! - mondta Tonynak. Odahúzták Bruno hulláját a padlóba vágott lyukhoz, és beledobták a folyóba. Bruno, csakúgy, mint korábban Frankie, engedelmesen tovalebegett, csak egy pillanat töredékéig akadt meg az egyik cölöpnél. Angelo leporolta a nadrágját. Bruno teste fölverte kissé a padló porát.

- Éhes vagy? - kérdezte Angelo.

- Mint a farkas - felelte Tony.

- Ugorjunk be Valentinóhoz a Steinway utcába - ajánlotta Angelo. - Szívesen ennék egy pizzát.

Pár perccel később már bent ültek a kocsiban, Angelo megfordult, és kihajtott a kapun. A Java és a Manhattan utca sarkán balra fordult, és gázt adott.

- Elképesztő, milyen könnyű hidegre tenni valakit - álmélkodott Tony. - Emlékszem, kölyökkoromban mindig azt hittem, hogy ez valami irtózatosan nagy dolog. A szomszéd házban lakott egy fickó. Mi, kölykök úgy tudtuk, hogy eltett valakit láb alól. Mindig ott ültünk a házuk előtt, hogy lássuk kijönni. Hős volt a szemünkben.

- Milyen pizzát kérsz? - kérdezte Angelo.

- Pepperonit - felelte Tony. - Emlékszem, amikor először puffantottam le valakit, rám jött a hasmenés. Még rémálmaim is voltak. Mára azonban már csak szórakozás.

- Munka - javította ki Angelo. - Bárcsak megértenéd végre!

- Melyik lista van műsoron kaja után? - kérdezte Tony. - A régi vagy az új?

- A régi - felelte Angelo. - Az újat a biztonság kedvéért meg akarom mutatni Cerinónak. Miért dolgozzunk többet a kelleténél?

5.

Szerda, 6.45

Manhattan

Laurie onnan, ahol állt, jól láthatta, hogy a bátyja a tó felé igyekszik. Sietősen lépkedett, és Laurie attól félt, hogy futni kezd. Azt hitte, a bátyja tudja, hogy ott veszedelmesen mély mocsár van. De nem, Shelly csak megy, mit sem törődve a veszéllyel.

- Shelly! - kiáltott utána Laurie. A bátyja vagy nem vett tudomást róla, vagy nem hallotta. Laurie most torkaszakadtából még egyet kiáltott, a bátyja azonban csak ment tovább. Laurie utánarohant. A fiút már csak egy lépés választotta el a rémes láptól. - Állj meg! - sikoltotta Laurie. - Ne menj közel a mocsárhoz! Vigyázz!

Shelly azonban rendületlenül lépkedett tovább. Mire Laurie a tópartra ért, Shelly már derékig gázolt a fekete sárban. Hátrafordult. - Segíts! - kiáltotta.

Laurie a láp szélénél megállt. A kezét a bátyja felé nyújtotta, de nem érte el. Laurie megfordult, és segítségért kiáltott, ám senki nem volt a közelükben. Visszafordulva látta, hogy a bátyja már nyakig merült a mocsárban. Rettenet ült a szemében. Ahogy tovább süllyedt, a szája sikolyra nyílt.

Shelly sikoltása beleolvadt a Laurie-i az álmából fölverő ébresztőóra csörgésébe. A kétségbeesetten Shelly felé kinyúló kezével leverte az órát az ablakpárkányról. Ez a mozdulat felborított egy vízzel félig telt poharat, melynek tartalma az előző este olvasott könyvre ömlött. Az óra, a pohár meg a könyv végül is mind a földön kötött ki.

A hirtelen mozdulattól és a zuhanó tárgyak robajától megriadó Tom először felugrott az éjjeliszekrény tetejére, leverve Laurie szépítőszerének java részét, majd belecsimpaszkodott a függönybe. Mivel fölkapaszkodni nem tudott rá, a váratlan súlytól a karnis megrándult, és kiszakadt a helyéből.

A lármára és zűrzavarra Laurie félig még öntudatlanul kipattant az ágyból. Beletelt néhány másodpercbe, mire az óra csörgése teljes ébredésre késztette. Laurie lehajolt érte, és sikerült elhallgattatnia.

Laurie egy percig kifulladva állt szobája roncsai között. Rég nem kísértette már ez a rémálom, talán azóta nem, hogy befejezte a középiskolát, és az álom hatása sokkal jobban megviselte, mint a szoba látványa. A homloka verítékezett, a szíve hevesen dobolt a mellkasában.

Mikor végül sikerült összeszednie magát, kiment a konyhába a szemétlapátért, hogy eltakarítsa az üvegszilánkokat. Ezután összeszedte a szépítőszereket, és visszarakta őket az éjjeliszekrényre. A függöny visszatétele túl nagy erőfeszítést igényelt volna, így azt későbbre hagyta.

Tomot a nappaliban találta a dívány alatt. Miután előcsalogatta, az ölébe vette, és simogatta néhány percig, amíg csak dorombolni nem kezdett.

Tíz perccel később, amikor éppen készült a zuhany alá lépni, megszólalt a kapucsengő. - Ez meg ki lehet? - tűnődött. Maga köré tekert egy törülközőt, a kaputelefonhoz lépett, és megkérdezte, ki az.

- Thomas - felelte egy hang.

- Milyen Thomas? - kérdezte Laurie.

- Dr. Scheffield sofőrje - felelte a hang. - A doktor úr kérésére szeretnék valamit átadni önnek. Nem jöhetett személyesen, mert operál.

- Rögtön jövök - mondta Laurie.

Laurie hamar farmert és trikót húzott magára.

- Milyen friss ma reggel! - vetette oda neki a szokása szerint az ajtónál leskelődő Debra Engler.

Laurie megkönnyebbült, amikor végre felért a lift. Thomas, mihelyt megpillantotta Laurie-t, köszönésképpen a sapkájához emelte az ujját. Reméli, mondta, hogy nem ébresztette föl. Ezzel átnyújtott neki egy vastag vörös szalaggal átkötött, hosszú, fehér dobozt. Laurie megköszönte, és fölment.

A dobozt a konyhaasztalra fektette, kioldotta a szalagot, kinyitotta a dobozt, és széthajtogatta a selyempapírt. Két tucat hosszú szárú vörös rózsát rejtett a csomagolás. A virágok között névjegy, rajta: A ma esti viszontlátásig. Jordan.

Laurie-nak elakadt a lélegzete. Mivel eddig még sohasem kapott ilyen előkelő ajándékot, nem igazán tudta, hogyan kell ilyenkor viselkedni. Fogalma sem volt róla, illik-e elfogadnia, vagy sem. De hát mi mást tehetne? Vissza csak nem küldheti?

Belenyúlt a dobozba, kiemelt egy rózsát, megszagolta, és gyönyörködött vérvörös színében. Jóllehet a rózsák érkezése kínos zavarba hozta, azt be kellett vallania, hogy a férfi gesztusát romantikusnak és hízelgőnek találta.

Elővette a legnagyobb vázáját, vízbe tette a rózsák felét, és bement a nappaliba. A vázát a kávézóasztalra helyezte. A hatás páratlan volt.

Visszament a konyhába, a dobozra ráhelyezte a tetőt, és újból megkötötte rajta a szalagot. - Ha tizenkét szál rózsa képes ennyire hangulatossá varázsolni a szobáját, akkor hogyan mutat majd az irodájában? - morfondírozott.

- Szent ég! - mondta Laurie hangosan, amikor az órájára pillantott. Rémülten kibújt a ruhájából, és beállt a zuhany alá.

Majdnem fél kilenc volt már, mire beért az intézetbe. A szokásosnál több mint fél órával később érkezett. Némi bűntudatot érezve egyenesen a felvételi irodába tartott, noha a rózsákkal a kezében szívesebben ment volna föl egyenest az irodájába.

- Dr. Bingham kéreti - mondta neki Calvin, mihelyt meglátta. - De aztán hajtson rá! Rengeteg boncolásunk van.

Laurie letette a retiküljét meg a rózsás dobozt az egyik üres íróasztalra. Zavarba jött a rózsák miatt, ám Calvin, ha észre is vette, semmi jelét nem adta. Laurie átsietett a hallon, és jelentkezett Mrs. Sanfordnál. A múltkori ittlétére emlékezve Laurie semmi jóra nem számított. Találgatta, most miért hívathatja a főnök, de semmi nem jutott az eszébe.

- Éppen telefonál - tájékoztatta Mrs. Sanford. - Foglaljon addig helyet! Egy perc az egész.

Laurie odasétált a díványhoz, ám mielőtt még leülhetett volna, Mrs Sanford beszólt a főnöki vonalon, majd közölte Laurie-val, hogy dr. Bingham várja.

Laurie mély lélegzetet véve belépett a főnök irodájába. A férfi az íróasztala fölé hajolt, éppen írt valamit. Hagyta, hogy Laurie addig ott álljon, amíg be nem fejezi a jegyzetelést. Ekkor felnézett.

Acélkék szemével egy percig Laurie arcát tanulmányozta, majd megrázta a fejét, és felsóhajtott. - Hónapokig tartó tökéletes munkavégzés után maga egyszerre csak elkezdi keresni a bajt. Mondja, doktornő, nem szereti már a munkáját?

- Természetesen szeretem a munkámat, dr. Bingham - jelentette ki riadtan Laurie.

- Üljön le - mondta dr. Bingham. Az ujjait összefonva rátenyerelt a jegyzetfüzetére.

Laurie dr. Binghammal szemben fél fenékkel helyezkedett el a széken.

- Akkor talán csak arról van szó, hogy a mi intézetünkben nem szeret dolgozni. - Ezt félig kérdezte, félig állította.

- Éppen ellenkezőleg - tiltakozott Laurie. - Nagyon is szeretem az itteni munkámat. Miből gondolja, hogy nem?

- Merthogy másképpen nehezen tudnám megmagyarázni a viselkedését.

Laurie állta a férfi tekintetét. - El nem tudom képzelni, miféle viselkedésemre céloz - jegyezte meg.

- Tegnapi látogatására az elhunyt Duncan Andrews lakásán, ahová feltehetően úgy nyert bebocsátást, hogy felhasználta hivatali igazolványát.

- Jártam ott - felelte Laurie.

- Calvin nem említette önnek, hogy a polgármesteri hivatal igyekszik nyomást gyakorolni ez ügyben intézetünkre?

- Említett valami hasonlót - mondta Laurie. - Ám a nyomás természetéről nem mondott egyebet azon kívül, mint hogy a halál hivatalos okának megállapításáról van szó.

- És ez magának még nem jelenti azt, hogy kényes esettel van dolgunk, éppen ezért a lehető legkörültekintőbben kell eljárnia?

Laurie azt találgatta, vajon ki panaszolhatta be a látogatás miatt. És főleg, hogy miért? Sara Wetherbee nem lehetett az. Miközben ezen tűnődött, rájött, hogy dr. Bingham válaszra vár. - Nem gondoltam volna, hogy bárki is nehezményezné ezt a látogatást.

- Hát az már bizonyos, hogy egyáltalán nem gondolkodott - jegyezte meg dr. Bingham. - Ez, sajnos, teljesen nyilvánvaló! Azt vajon meg tudná nekem mondani, hogy miért ment oda? Végtére is a hulla már nem volt ott. Maga pedig már végzett a boncolással. Ráadásul, a törvényszéki nyomozók feladata a helyszínelés; a törvényszéki nyomozóké, akiket nyomatékosan figyelmeztettünk arra, hogy ne szaglásszanak ebben az ügyben. És itt máris az alapkérdéshez jutottunk vissza: miért is ment oda maga?

Laurie igyekezett valamiféle személyes indíttatástól mentes magyarázattal szolgálni. A bátyja halálát nem akarta megtárgyalni dr. Binghammal, különösen most nem.

- Kérdeztem valamit, dr. Montgomery! - szólt rá Bingham.

- Boncoláskor semmit nem találtam - szólalt meg végül Laurie. - Semmiféle kóros elváltozást. Gondolom, elkeseredésemben mentem oda, abban bízva, hogy talán a helyszínen találok valamit, ami másra is utal, mint a férfi nyilvánvaló kábítószerezésére.

- Mindezt tette azután, hogy megkérte Cheryl Myers nyomozót, nézzen utána a férfi korábbi orvosi leleteinek.

- Úgy van - felelte Laurie.

- Rendes körülmények közepette - folytatta dr. Bingham -, az efféle egyéni kezdeményezés dicséretes lehetne. Az elhunyt apja, aki történetesen nagyon befolyásos ember, megtudta, hogy maga ott járt, és irtózatos patáliát csapott, mintha bizony mi akarnánk megbuktatni őt a képviselőválasztási kampánya során. Mindez a Central Park-i második kamaszgyilkosság után, amely miatt már így is éppen elég bajunk volt a polgármesteri hivatallal. Többre egyáltalán nincs szükségünk. Megértette?

- Igen, uram - jelentette ki Laurie.

- Remélem is - mondta dr. Bingham, és visszatért a munkájához. - Ez minden, dr. Montgomery!

Laurie kilépett a főnök irodájából, és vett egy mély lélegzetet. Soha még ilyen közel nem állt a felmondáshoz. Két főnöki figyelmeztetés két egymás utáni napon!

Laurie-nak óhatatlanul megfordult a fejében, hogy a harmadik már a kirúgással lesz egyenlő.

- Tisztázták az ügyet a főnökkel? - kérdezte Calvin, amikor Laurie visszament.

- Remélem, igen - felelte Laurie.

- Én is remélem - jegyezte meg Calvin. - Ugyanis hoznia kell a formáját. - Ezzel négy dossziét nyújtott át neki. - Mára négy boncolása van. Két, Duncan Andrewséhoz hasonlatos kábítószeres túladagolás és még két lebegő. Hozzá kell tennem, az utóbbiak frissek. Arra gondoltam, mivel hasonló esetei voltak tegnap, maga mindenki másnál gyorsabban végezhet. Mindenkinek kijut rendesen. Többeknek öt boncolásuk is van ma, tehát tekintse mázlistának magát.

Laurie átlapozta a dossziékat, meg akart bizonyosodni arról, hogy semmi nem hiányzik belőlük. Majd fogta a retiküljét meg a rózsásdobozt, és elindult az irodájába. Ám mielőtt még bármihez hozzákezdett volna, átment a laboratóriumba, és magához vette az ott fellelhető legnagyobb üvegedényt. A rózsákat kivette a dobozból, szépen elrendezte valamennyit, és vizet töltött az edénybe. A virágokat odaállította a laborasztalra, és hátralépett. Önkéntelenül is elmosolyodott: annyira kiríttak a környezetből.

Laurie elhelyezkedett az íróasztalnál, és elővette az első dossziét. De nem jutott messzire. Abban a pillanatban ugyanis, hogy kinyitotta, kopogtattak az ajtaján. - Szabad! - szólt ki Laurie.

Lassan nyílt az ajtó, és Lou Soldano dugta be a fejét. - Remélem, nem vagyok túlságosan a terhére - mondta a férfi. - Fogadok, hogy nem várt mára.

A nyomozó úgy festett, mintha egész éjjel le sem hunyta volna a szemét. Még mindig a tegnapi gyűrött, vasalatlan öltöny volt rajta, és borotválkozni sem maradt ideje.

- Nincs a terhemre - biztatta Laurie. - Fáradjon beljebb!

- Hogy van ma reggel? - kérdezte Lou belépve. Leült, a kalapját az ölébe tette.

- Leszámítva egy kis összecsapást a főnökkel, remekül.

- Remélem, nem az én tegnapi ittlétem váltotta ki? - kérdezte Lou.

- Dehogyis - felelte Laurie. - Olyasvalamit tettem tegnap délután, amit nem kellett volna. Utólag persze könnyű okosnak lenni.

- Remélem, elnézi nekem, hogy megint itt alkalmatlankodom, de azt hallottam, hogy ma is ön kapta a szerencsétlen Frankie-éhez hasonló eseteket. Majdnem pontosan ugyanott találták meg a holttesteket, és ugyanaz az éjjeliőr figyelt fel rájuk. Így hát hajnali ötkor már megint kint voltam a kikötőben, a South utcánál. Hm! - hökkent meg Lou váratlanul, amikor a tekintete Laurie virágaira tévedt. - Milyen gyönyörű rózsák! Tegnap még nem voltak itt.

- Tetszik? - kérdezett vissza Laurie.

- Elbűvölő - jelentette ki Lou. - Valamelyik hódolója küldte?

Laurie elbizonytalanodott. - Azt hiszem, így szokták nevezni.

- Hát, kedves tőle - mondta Lou. Lenézett a kalapjára, és a karimáját gyűrögette. - Szóval dr. Washingtontól tudom, hogy maga kapta a két esetet, ezért vagyok itt. Nem bánja, ha ma is itt lábatlankodom?

- Nem, dehogy - felelte Laurie. - Ha úgy érzi, hogy elvisel még néhány boncolást, én csak örülök annak, hogy itt van.

- Erősen gyanítom, hogy legalább az egyik hullának köze van Frankie meggyilkolásához - mondta Lou, előrehajolva a széken. - Bruno Marchesének hívják. Egyidős Frankie-vel, és a szervezeten belül is hasonló posztot foglalt el. Azért sikerült kiderítenünk ennyi mindent ilyen rövid idő alatt, mert a tárcáját és iratait neki is meghagyták. Ebből is látszik, hogy a gyilkos azt akarta, az érintettek mihamarabb értesüljenek a halálesetről. Mintha csak hirdetést adott volna fel. Frankie esetében még csak szerencsés véletlennek tartottuk a dolgot. Másodszorra azonban már bizton állíthatjuk: szándékosan történt így. Aggasztó a helyzet: azt jelzi, valami rendkívüli van alakulóban, talán a két banda leszámolni készül egymással. Amennyiben ez így van, közbe kell lépnünk. Egy csomó ártatlan ember is áldozatul eshet egy ilyen háborúságnak.

- Ugyanúgy ölték meg őt is? - kérdezte Laurie, miközben a dossziék közül kiemelte Brunóét.

- Ugyanúgy - felelte Lou. - Alvilági kivégzés volt. Közelről leadott lövés a tarkóra.

- Kis kaliberű fegyverrel - tette hozzá Laurie, miután végigolvasta Bruno anyagát. Fölemelte a telefont, és a proszektúrát hívta. Amikor fölvették, Vinnie-t kérte.

- Ma is együtt leszünk? - kérdezte tőle Laurie.

- Az egész hetem a magáé - felelte Vinnie.

- Van két lebegőnk - folytatta Laurie -, Bruno Marchese és... - Laurie kérdően Loura nézett. - Hogy hívják a másikat?

- Azt nem tudjuk - felelte Lou. - Azonosítatlan.

- Nem volt nála tárca? - kérdezte Laurie.

- A helyzet ennél is rosszabb - magyarázta Lou. - Hiányzik a feje és a karja. Ebben az esetben nem akarták, hogy azonosíthassuk.

- Remek! - jegyezte meg szarkasztikusan Laurie. - A fej nélkül túl sokat nem várhatunk a boncolástól. - Vinnie-nek pedig ezt mondta: - Nézzen utána, hogy megröntgenezzék Bruno Marchesét, meg azt a fej nélküli férfit.

- Már utánanéztem - jelentette ki Vinnie. - De eltart egy darabig. Ki kell várnunk a sorunkat. Nagy itt ma a nyüzsgés. Volt némi lövöldözés tegnap éjjel Harlemben, térdig járunk a lőtt sebekben. Apropó, a fej nélküli hulla nő, nem pedig férfi. Mikor jön le?

- Hamarosan - felelte Laurie. - A nőhöz készítsen elő hüvelyvizsgáló eszközöket is. - Ezzel letette a kagylót, és Louhoz fordult. - Azt nem mondta, hogy a másik lebegő nő.

- Nem volt alkalmam rá - felelte Lou.

- Mindegy, nem számít - jelentette ki Laurie. - Sajnos azonban nem tudunk a maga eseteivel kezdeni. Igazán sajnálom.

- Semmi baj - mondta Lou. - Szeretem nézni, ahogyan dolgozik.

Laurie átnézte a lefejezett nő anyagát. Ezután gondosan áttanulmányozta az egyik túladagolásos dossziét. Csak a nyomozati jegyzőkönyvig olvasta, ekkor fogta a negyedik dossziét is, és beleolvasott.

- Hát ez igazán érdekes - mondta csodálkozva, és Loura pillantott. - Dr. Washington azt mondta, hogy ez a két eset hasonlatos a Duncan Andrewséhoz. De azt azért nem gondoltam volna, hogy ennyire. Micsoda véletlen!

- Kokainos túladagolások? - kérdezte Lou.

- Igen - felelte Laurie. - De nem erre az egybeesésre gondolok. Hanem arra, hogy az egyikük bankár, a másikuk pedig szerkesztő.

- És mi ebben a meglepő? - kérdezte Lou.

- A szociális helyzetük - magyarázta Laurie. - Mindhármójuk fiatal, kereső, sikeres szakember. Messze nem a szokásos túladagolásos esetek, amelyekkel itt nap mint nap találkozunk.

- Megismétlem a kérdést, mi olyan meglepő ebben? Végtére is nem ezek az elkényeztetett csemeték kaptak rá elsőként a kokainra? Mi olyan rettenetesen meglepő ebben?

- Természetesen elsősorban nem az, hogy kokainisták - magyarázta lassan Laurie. - Ennyire naiv azért nem vagyok. Az anyagi jólét kétségtelenül megszüli a maga szenvedélybetegeit, a szokványos túladagolások szenvedő alanyai azonban zömmel a társadalom perifériáján élők közül kerülnek ki. A legtöbbjük lecsúszott, elszegényedett, alsóbb néprétegbeli. Persze időről időre feltűnnek köztük olyanok, akikre ígéretesebb pálya is várhatott volna. Ám mire a drog végez velük, addigra rendszerint mindenüket elveszítették: állást, családot, pénzt. Ezek az utóbbi esetek viszont tipikusnak semmiképpen nem nevezhetők. Óhatatlanul az jár a fejemben, hogy talán valamiféle méreg lehetett a drogban. Hová is tettem azt az újságcikket, amelyik az Amerikai Orvosi Lapban jelent meg? - kérdezte inkább saját magától. - Igen, itt van.

Laurie ezzel elővett egy xeroxmásolatot, és odaadta Lounak. - Az utcán árusított kokainban rendszerint mindig található adalékanyag, többnyire cukor vagy valami közönséges stimuláns, de megesik olykor, hogy ennél keményebb anyag is van benne. A cikk egy sorozatos mérgezésről számol be, amelynek kiváltó oka egy kiló sztrichninnel kevert kokain volt.

- Hm - mondta Lou, miután átfutotta a cikket. - Ez aztán az utazás.

- Méghozzá olyan, amelyik egyenesen a hullaházba vezet - jegyezte meg Laurie. - Azután, hogy gyors egymásutánban három tipikusnak egyáltalán nem mondható, túladagolásos esettel is találkoztam, amelyek szociológiai szempontból is ennyire megegyeznek, nem vagyok képes szabadulni attól a gondolattól, hogy talán mindannyian ugyanabból a szennyezett kokainból fogyasztottak.

- Szerintem túl messzire megy - jelentette ki Lou. - Három eset után elhamarkodott egy ilyen következtetés. És hogy őszinte legyek, még ha van is némi igazság abban, amit állít, engem ez az egész hidegen hagy.

- Hidegen hagyja? - Laurie nem akart hinni a fülének. - Akkor, amikor a város ki sem látszik a gondokból, amikor tombol az erőszak, és se szeri, se száma az utcai bűnelkövetőknek, ne várja el tőlem senki, hogy könnyeket hullajtsak három elkényeztetett mákvirágért, akik semmi okosabbat nem tudnak kieszelni, mint hogy a szabadidejükben tiltott drogokat szedjenek. A magam részéről sokkal jobban sajnálom az olyan szerencsétleneket, mint az a lefejezett vízi hulla, aki odalent vár ránk.

Laurie teljesen elképedt a hallottaktól, ám mielőtt még vitába szállhatott volna Louval, megcsörrent a telefon. Meglepetten ismerte fel a vonal másik végén Jordan Scheffield hangját.

- Túl vagyok az első mai operációmon - kezdte a férfi. - Minden nagyszerűen sikerült. A báró úr biztosan elégedett lesz.

- Örömmel hallom - mondta Laurie, önkéntelenül Loura pillantva.

- Megkapta a virágokat? - kérdezte Jordan.

- Meg - felelte Laurie. - Most is itt vannak a szemem előtt. Köszönöm. Pontosan ezt rendelte a háziorvosom.

- Nagyon helyesen tette - nevette el magát Jordan. Gondolom, ennél érzékletesebben ki sem fejezhetném, mennyire várom a ma esti találkozást.

- Kissé persze olyan, mint a limuzinja - ugratta tovább Laurie. - Kissé extravagáns. Mindenesetre jólesik, hogy gondolt rám.

- Hát, csak hallani akartam a hangját. De most már mennem kell vissza a műtőbe - mondta Jordan. - A nyolc órai viszontlátásig!

- Elnézést - mondta Lou, mihelyt Laurie letette a telefont. - Szólhatott volna, hogy magánbeszélgetés. Kimentem volna addig a folyosóra, hogy ne zavarjam.

- Általában nem folytatok innen magánbeszélgetéseket - jegyezte meg Laurie. - Engem is meglepett.

- Egy tucat rózsa? Egy limuzin? Érdekes pasas lehet.

- Az is - vágta rá Laurie. - Ami azt illeti, tegnap mondott valamit, amit még maga is érdekesnek találhat.

- Nehéz elképzelni - jegyezte meg Lou. - Mindenesetre hallgatom.

- A férfi, aki hívott, orvos - magyarázta Laurie. - Jordan Scheffieldnek hívják. Talán hallott már róla. Eléggé jó nevű a szakmában. Mindenesetre tegnap azt mondta, hogy az egyik páciense az a férfi, aki annyira izgatja magát: Paul Cerino.

- Viccel? - kérdezte Lou meglepődve. Tényleg érdekelte a dolog.

- Jordan Scheffield doktor szemész - magyarázta Laurie.

- Egy pillanat! - szakította félbe Lou feltartott kézzel, miközben a másikkal belenyúlt a zakója zsebébe, és elővett onnan egy gyűrött jegyzettömböt és egy golyóstollat. - Hadd írjam le! - a nyelvét kidugva leírta Jordan nevét!

- Tehát ő a barátunk szemorvosa? - kérdezte Lou.

- Nem egyszerű szemész - felelte Laurie. - Klinikai szemsebész, a kóros elváltozásokon igyekszik segíteni. A szemorvos csupán a látászavarokat korrigálja szemüvegekkel, meg kontaktlencsékkel.

- Na és az optikus? - kérdezte Lou. - Ezeket én folyton összekeverem. Sosem tudom, mi a különbség köztük.

- Az optikus az, aki elkészíti a szemüvegeket és kontaktlencséket - magyarázta Laurie -, amelyeket a szemsebészek meg a szemorvosok felírnak.

- Na most már legalább ezt is tudom - nyugtázta a hallottakat Lou. - Akkor most jöhet dr. Scheffield meg Paul Cerino.

- Ez érdekesebb is - jegyezte meg Laurie. - Jordan azt mesélte, hogy Mr. Cerinónak sav marta ki a szemét, ezért jár hozzá.

- No nézd csak! - mondta Lou. - Ez sok mindent megmagyaráz. Lehet, hogy ezzel függ össze a két Lucia családtag kivégzése is. Na és mi a helyzet Frankie szemével? Lehet, hogy azt is sav marta ki?

- Lehet - felelte Laurie. - Lehetett sav. Bár nagyon nehéz pontosan meghatározni, tekintettel arra, hogy Frankie-t a folyóból fogták ki, ám egészében véve a szemen látható elváltozások megegyeznek a savmarásos tünetekkel.

- A labor ki tudná mutatni a sav jelenlétét? Ez ugyanis a kezdetét jelenthetné annak a szerencsés áttörésnek, amiért imádkozom.

- Természetesen megpróbáljuk - ígérte Laurie. - Ám ahogyan azt már az előbb is mondtam, nem lesz könnyű dolgunk. Mindenesetre összehasonlítjuk a két lövedéket is, hátha ugyanolyan, mint amilyent Frankie-ben találtunk.

- Hónapok óta nem voltam már ennyire izgatott - jelentette ki Lou.

- Menjünk - mondta Laurie. - Nézzük meg, mit tehetünk!

Mindketten lementek a laboratóriumba. Laurie ott találta a toxikológus főorvost, név szerint dr. John DeVriest. Magas, keszeg ember, sápadt, beesett orcával. A méreténél jóval kisebb, elpiszkolódott laborköpenyt viselt.

Laurie bemutatta a két férfit egymásnak, majd megkérdezte DeVriest, van-e már valami eredmény a tagnapi esetekről.

- Talán van már, ami elkészült - felelte John. - Tudja a számukat?

- Hogyne - mondta Laurie.

- Jöjjenek az irodámba - ajánlotta John. Ezzel bevezette őket egy könyvekkel és tudományos folyóiratokkal zsúfolt kis helyiségbe.

John áthajolt az íróasztalán, és megnyomott néhány gombot a számítógépen. - Mondja a számokat! - szólt oda Laurie-nak.

A nő bediktálta Duncan Andrews azonosítási számát, John pedig begépelte.

- Kokaint találtunk a vérben és a vizeletben - olvasta le John a képernyőt. - Méghozzá koncentrált mennyiségben. De ez eddig még csak a kromatográfiai vizsgálat eredménye.

- Semmi szennyezőanyag vagy egyéb drog? - kérdezte Laurie.

- Eddig még semmi - felelte John kiegyenesedve. - De hátravannak még a gázkromatográfiai meg a tömegspektrométeres vizsgálatok. Mihelyt időnk engedi, megcsináljuk azokat is. Rengeteg a munkánk.

- Kokainos túladagolás volt, azonban tipikusnak semmiképpen sem mondható. Ugyanis az áldozat ismereteink szerint nem volt kábítószeres. És ha olykor élt is vele - jóllehet a családja esküszik rá, hogy nem -, ennek semmiféle látható jele nem volt. Fölöttébb sikeres, megbízható állampolgár volt, olyasvalaki, akiről az ember nem tételezi fel, hogy túladagolná magát. Meglepő, hogy így halt meg, jóllehet volt már ilyenre példa. A kokain kedvelt kábítószer magasabb körökben. Ám ma két másik, az övével majdnem mindenben megegyező túladagolásos esetet kaptam. És ettől az a gyanúm támadt, hogy valahol szennyezett kokaint forgalmaznak. Talán ez az oka annak, hogy ezek az alkalmi fogyasztók elpusztultak. Épp ezért szeretném, ha minél hamarabb megvizsgálnák a leadott mintákat. Így talán megmenthetünk másokat.

- Megtesszük, ami tőlünk telik - jelentette ki John. - De mint ahogy már korábban is említettem, rengeteg a dolgunk. Van még valami, amire kíváncsi?

Laurie bemondta neki Frank DePasquale számát, mire John lehívta az adatokat. - Csak egy kevés kannabinoid a vizeletben. Ezenkívül semmi.

- Küldtem le szempreparátumot is - mondta Laurie. - Ott találtak valamit?

- Még nem készült el - felelte John.

- A szaruhártyán elváltozások mutatkoztak - folytatta Laurie. - Ma már okom van feltételezni, hogy sav lehetett. Ki tudják mutatni? Nagyon fontos lenne, ha ez sikerülne.

- Meglátom, mit tehetünk.

Laurie köszönetet mondott Johnnak, majd intett Lounak, hogy menjenek. A lift felé menet Laurie megrázta a fejét. - Majdnem olyan nehéz bármiféle információt kiszedni belőle, mint a sziklából vizet fakasztani - panaszolta.

- Nagyon kimerültnek látszik - jegyezte meg Lou. - Vagy nem szereti azt, amit csinál. Vagy az egyik, vagy a másik.

- Kénytelen vagyok megvédeni: rengeteg a munkája - mondta Laurie. - Csakúgy, mint a többi intézeti osztály, az övé sincs anyagilag valami jól eleresztve, így aztán nemigen telik arra, hogy elegendő embert vegyenek fel. De azért remélem, előbb-utóbb időt tud majd szánni arra, hogy megpróbáljon kimutatni valamilyen szennyezőanyagot. Minél többet gondolok ezekre az esetekre, annál biztosabb vagyok benne, hogy lennie kellett valaminek.

Amikor odaértek a lifthez, Laurie megnézte az óráját. - Csipkednem kell magam! - Loura pillantott. – Nem kockáztathatom meg, hogy dr. Washingtont is feldühítsem. Mert akkor aztán lejárhatom a lábamat másik állás után.

Lou hosszan belenézett a szemébe. - Nagyon aggasztják ezek a túladagolások, igaz?

- Igaz - vallotta meg Laurie. Elkapta a tekintetét, és a lift jelzőlámpáját figyelte. Lou megjegyzése visszaidézte hajnali lidércálmát. Szerette volna megállni, hogy ne hozakodjék elő megint a bátyjával. Szerencsére nyílt a lift ajtaja. Beszálltak.

Beöltöztek, és beléptek a boncterembe. Mint egy méhkasban, olyan nagy volt a nyüzsgés: minden asztalnál dolgozott valaki. Laurie észrevette, hogy maga Calvin is ott dolgozik az egyes asztalnál. Jó oka lehetett arra, hogy itt legyen. Nem jellemző, hogy rutinboncolások miatt beálljon.

Laurie mai első alanya már ott feküdt az asztalon. Vinnie a saját szakállára odakészített minden olyan segédeszközt, amelyekről úgy gondolta, Laurie-nak szüksége lehet rá. Az elhunyt neve Robert Evans, kora: huszonkilenc év.

Laurie letette a papírjait, és a maga alapos módján hozzáfogott a külső vizsgálatához. Már túljutott a felén, amikor észrevette, hogy Lou nincs mögötte. Felnézett, és látta, hogy oldalra húzódott.

- Ne haragudjék, hogy megfeledkeztem magáról - mentegetődzött Laurie.

- Megértem - nyugtatta Lou. - A munkáját végzi. Ne is törődjön velem! Látom én, mennyire be van itt fogva mindenki. Nem szeretnék útban lenni.

- Nincs útban - biztosította Laurie. - Nézni akarta, hát akkor jöjjön, és nézze!

Lou odaóvakodott Laurie mögé. A kezét összefonva, a háta mögött pillantott le Robert Evansre. - Talált valami érdekeset? - kérdezte.

- Duncan Andrewshoz hasonlóan ennek a szerencsétlennek is görcsei voltak - magyarázta Laurie. - Ékes bizonyítékai a zúzódások és az elharapott nyelv. De van itt más is. Nézze a könyökhajlatot! Látja itt ezt a halvány tűszúrást? Emlékszik, hogy ugyanilyet látott Duncan Andrews karján?

- Hogyne - felelte Lou. - Az intravénás szúrás helye. Így adta be magának a kokaint.

- Pontosan - felelte Laurie. - Vagyis Mr. Evans ugyanúgy adta be magának, mint Mr. Andrews.

- Na és? - kérdezte Lou.

- Említettem már tegnap, hogy a kokaint többféleképpen is be lehet juttatni a szervezetbe - magyarázta tovább Laurie. - Ám mindegyik közül a szippantás, avagy orvosi szóhasználattal élve, a felszívás a legelterjedtebb mód.

- Na és a cigaretta? - kérdezte Lou.

- Összetéveszti a krekkel. A kokain hidroklorid: a sósavas só nehezen párolog, épp ezért nem füstölhető el. Ahhoz, hogy szívható legyen, le kell bontani a szabad gyökre, vagyis a krekkre. Mindebből az a lényeg, hogy bár a kokaint be lehet injekciózni, az élvezői általában nem ezt teszik. Épp ezért meglehetősen szokatlan, hogy egymás után ketten is így tettek, bár nem nagyon tudok mit kezdeni ezzel a felismeréssel.

- Mintha a hatvanas években sokan injekciózták volna be a kokaint - jegyezte meg Lou.

- Csak akkor, hogy ha heroinnal volt keverve. Ezt hívták gyorsítónak - Laurie egy pillanatra lehunyta a szemét, vett egy mély lélegzetet, majd lassan kiengedte a levegőt.

- Rosszul van? - kérdezte Lou.

- Nem, semmi bajom - felélte Laurie.

- Lehet, hogy egy újabb szokás kezd elterjedni - tűnődött Lou.

- Remélem, hogy nem - tiltakozott Laurie. - Ám ha mégis így lenne, túl sok áldozatot szed ahhoz, hogy sokáig divatban legyen.

Tizenöt perccel később, amikor Laurie a szikét belemélyítette Robert mellkasába, Lou összerezzent. Jóllehet pontosan tudta, hogy Robert halott, és vér sem serkent a vágás nyomán, sehogyan sem tudott szabadulni a gondolattól, hogy a borotvaéles szike mégiscsak emberi test szövetét szabdalja.

Laurie látva, hogy semmiféle nyilvánvaló kóros elváltozásra utaló jel nincs, hamarosan végzett a belső vizsgálatokkal. Miközben Vinnie eltávolította a hullát, és odakészítette az asztalra Bruno Marchese földi maradványait, Laurie meg Lou a röntgenszekrénynél Bruno és a fej nélküli asszony leleteit nézegette.

- A golyó nagyjából nála is ott helyezkedik el, mint a másiknál - mondta Laurie, odamutatva a Bruno koponyáján belül látható, fényes pontra.

- Mintha ez valamelyest nagyobb kaliberű lenne - állapította meg Lou. - Lehet, hogy tévedek, de nem hiszem, hogy ugyanabból a fegyverből való.

- Na, erre kíváncsi vagyok - jegyezte meg Laurie. Laurie most betette a Bruno testéről készített röntgenfelvételt. Gyakorlott szemmel nézte végig. Hogy semmiféle rendellenességet nem talált, kivette, és betette a szerencsétlen asszony leletét.

- Jó dolog ez a röntgen - jelentette ki.

- Igazán? - hökkent meg Lou az elmosódott foltokat nézegetve.

- Azt akarja mondani, hogy nem vesz észre semmiféle rendellenességet? - kérdezett vissza Laurie.

- Azt - felelte Lou. - Számomra még az is felfoghatatlan, hogy maguk, orvosok ki bírnak olvasni bármit is ezekből a felvételekből. A lövedék még csak hagyján, az látszik, de a többi számomra csak folt hátán folt.

- Kiszúrja a szemét, és mégsem látja - hitetlenkedett Laurie.

- Vak vagyok, és kész - jelentette ki Lou. - Ki vele, mit lát?

- Se feje, se karja! - mondta Laurie.

- Alávaló némber! - sziszegte nevetve Lou, vigyázva, hogy a többiek meg ne hallják.

- Ez aztán rendellenesség a javából, nem? - ugratta Laurie.

Miután végignézték a felvételeket, Laurie és Lou épp időben ért vissza a boncasztalhoz, hogy segíthessenek Vinnie-nek átemelni a hordágyról Bruno holttestét. Lou segédkezni akart nekik, ám Laurie nem engedte, mivel a férfin nem volt kesztyű. Laurie, hogy takarékoskodjék az idejével, a hullát hasára fektetve látott hozzá a vizsgálathoz.

A bemeneti nyílás hasonló volt a Frankie-éhez, valamivel szélesebb átmérővel, amiből arra lehetett következtetni, hogy a lövést valamivel távolabbról adták le. Laurie, miután elkészítette a szükséges fényképfelvételeket, és levette a mintákat, Vinnie segítségével a hátára fordította a testet.

Laurie elsőnek a szemeket vizsgálta meg. Semmi rendellenesség.

- Azok után, amiket odafent mondott, azt reméltem, hogy itt is találunk valamit - jelentette ki csalódottan Lou.

- Magam is ebben bíztam - vallotta meg Laurie. - Szeretném hozzásegíteni a nagy áttöréshez.

- Még így is fontos támpont lehet - magyarázta Lou. - Amennyiben Paul Cerino szemébe savat öntöttek, és ugyanez történt Frank DePasqualéval is, akkor ez kétségkívül valamiféle kapcsolatot jelez. Azt hiszem, nem ártana elugranom Queensbe, hogy elbeszélgessek kicsit Paullal.

Laurie, miután végzett a külső jegyek számbavételével, fogta a feléje nyújtott szikét, és hozzálátott a feltáráshoz. Mivel kóros elváltozást ezúttal sem talált, gyorsan ment minden.

A boncolás végeztével Vinnie eltávolította Bruno tetemét, és előkészítette a második vízi hullát. Miközben Laurie segített Vinnie-nek átemelni a boncasztalra, a közelből valaki odaszólt neki: - Ez meg honnan került ide, Laurie? Egyenesen Prokrusztésztől?

Amikor a nevetés alábbhagyott, Laurie szemügyre vette a csonkolások helyét. - A halála után csonkították meg - jelentette ki.

- Kedves tőlük - mordult fel Lou, aki úgy érezte, hogy tűrőképessége minden egyes újabb esettel tovább gyengül. Ezt a megcsonkított hullát még nehezebben viselte, mint a többieket.

- Durva munka - állapította meg Laurie. - Nézze itt ezeket a kíméletlen fűrésznyomokat a csontokon! Persze, a hús egy részét a halak vagy a rákok rágták le.

Lou akarata ellenére kényszerítette magát, hogy odanézzen. A rosszullét környékezte.

- A torzón egyéb elváltozás nincsen - jelentette ki Laurie. - Emberi harapásnak nincs nyoma.

Lou nagyot nyelt. - Harapásnyomokra számított? - kérdezte elhaló hangon.

- Megerőszakolás esetén - magyarázta Laurie - előfordulnak harapásnyomok. Számítani kell rá, különben az ember hajlamos nem észrevenni.

- Számítani fogok rá - ígérte Lou.

Laurie alaposan szemügyre vette a mellkast és a hastájékot. A bordák vonalában talált csak egy felfelé futó vágást.

- Ez az azonosítás szempontjából fontos lehet - jelentette ki Laurie a vágásra mutatva. - Szerintem epehólyagműtét lehetett.

- És mi történik akkor, ha nem sikerül azonosítani? - kérdezte Lou.

- Heteken át ott fog állni a hűtőteremben - felelte Laurie. - Ha időközben nem sikerül kideríteni, kicsoda, akkor bekerül a fenyőfakoporsók egyikébe.

Laurie elővette a nőgyógyászati műszereket, és sorban egymás mellé rakta valamennyit. - Nem valószínű, hogy ennek sok értelme van, tekintve, hogy a folyóból halászták ki, de azért nem árt megpróbálni. - Miközben levette a szükséges mintákat, megkérdezte Loutól, mit gondol, kapcsolatba lehet-e hozni ezt az esetet Frank vagy Bruno meggyilkolásával.

- Biztosan nem tudhatom, de az a gyanúm, hogy igen. Pár emberem, köztük rendőrbúvárok is odakint vannak a helyszínen, és keresik a fejet és a kezeket. Egyvalami azonban biztos: bárki volt is, aki a folyóba lökte, nem akarta, hogy azonosítsuk. Mindenesetre abból, hogy az East Rivernek megközelítőleg ugyanazon a szakaszán fedezték fel, arra lehet következtetni, hogy őt is ott dobták be, ahol a másik kettőt. Így tehát szerintem van kapcsolat a gyilkosságok között.

- Mekkora esélyt lát arra, hogy megtalálják a fejet és a karokat? - kérdezte Laurie.

- Nem sokat - felelte Lou. - El is süllyeszthették ugyanott, ahol a testet vízbe dobták, de az is lehet, hogy azokat nem hajították utána.

Laurie hozzáfogott a belső szervek vizsgálatához. Fölfedezte, hogy az asszonynak valaha két operációja volt: az egyik, ahogy sejtette, epehólyagműtét, a másik pedig méheltávolítás.

Laurie most, hogy a négy boncolásból hárommal már végzett, és még tizenkét óra sem volt, elérkezettnek látta az időt arra, hogy fölmenjen Louval, és sietve megigyanak egy kávét. Lou örömmel beleegyezett, mondván, hogy ennyi megpróbáltatás után igazán ráfér egy kis szíverősítő. Különben is ideje már visszamennie a hivatalába. Most, hogy már végignézte a két „lebegő” boncolását, nem igazán tudna számot adni további itt-tartózkodásáról. Tréfásan közölte Laurie-val, hogy a második túladagolásos esettel már az ő segédlete nélkül kell megbirkóznia.

Miután megszabadultak a boncolási kellékek egy részétől, Laurie átvezette Lout a felvételiben lévő kávégéphez. Egy emelettel volt csak följebb, így hát a lépcsőn indultak el. Laurie leült az egyik székre, Lou pedig az egyik íróasztal sarkán foglalt helyet. Ugyanúgy, mint előző nap, Lou viselkedése, mihelyt távozni készült, abban a szempillantásban megváltozott. Esetlenné, zavarttá vált. Még a műtősnadrágját is sikerült leöntenie a kávéval.

- Elnézést - szabadkozott egy zsebkendővel dörzsölgetve a foltokat. - Remélem, nem hagy foltot.

- Ne vicceljen már, Lou - vigasztalta Laurie. - Általában a kávénál rémesebb foltok éktelenkednek ezeken a ruhákon.

- Hát persze - mondta Lou.

- Jár valami a fejében, igaz? - kérdezte Laurie.

- Igen - felelte Lou a kávéjába bámulva. - Azt szerettem volna megkérdezni, nincs-e kedve bekapni velem pár falatot este. Tudok egy remek helyet a Mulberry Streeten, Little Italyban.

- Én is szeretnék valamit megkérdezni - mondta Laurie. - Maga tegnap azt kérdezte tőlem, férjnél vagyok-e. Ezzel szemben azt nem árulta el, hogy maga nős-e.

- Nem vagyok az - felelte a férfi.

- Nem is volt? - faggatódzott tovább Laurie.

- De igen - felelte Lou. - Pár éve elváltam, két gyerekem van, a lány hét-, a fiú ötéves.

- És találkozik velük?

- Hát persze, hogy találkozom velük! - csattant fel Lou. - Mégis, mit gondol? Az én gyerekeim. Minden hétvégéjüket velem töltik.

- Ne szívja már úgy mellre - mondta Laurie. - Csak kíváncsi voltam, ennyi az egész. Miután tegnap elment, akkor jutott eszembe, hogy tőlem ugyan megkérdezte, de maga nem árulta el.

- Megfeledkeztem róla - jelentette ki Lou. - Szóval, velem vacsorázik?

- Sajnos, elígérkeztem mára - tért ki Laurie.

- Hát persze, így kell ezt csinálni - mondta Lou. - Előbb kifaggat a családi állapotomról, és csak azután utasít vissza. Gondolom, a rózsás, limuzinos doktorkájával találkozik. Igaza is van, nem vagyunk azonos súlycsoportban. - Lou hirtelen felpattant. - Nos, ideje indulnom.

- Maga egész egyszerűen buta és túl érzékeny - jelentette ki Laurie. - Nem mondtam semmi mást, csak azt, hogy ma este nem érek rá.

- Buta és túl érzékeny? Nagyon jó. Ezt nem fogom elfeledni. Ma is tanultam valamit. Igazán köszönöm. Kérem, hívjon fel majd, ha talál valami érdemlegeset a vízi hulláknál. - Ezzel Lou beledobta papírcsészéjét az egyik közeli szemétkosárba, és távozott.

Laurie a kávéját szürcsölve egy percig még ülve maradt. Kényelmetlenül érezte magát, amiért megbántotta Lout. Ugyanakkor gyerekesnek találta a viselkedését. Nyomát sem lelte benne az előző nap tapasztalt természetes vonzerőnek.

Laurie, miután megitta a kávéját, visszament a boncterembe a mai napra rendelt utolsó hullájához. Marion Overstreet, huszonnyolc éves, egy neves New York-i kiadó szerkesztőnője.

- Van valami különleges kívánsága? - kérdezte Vinnie, aki alig várta már, hogy kezdjenek.

Laurie nemet intett a fejével, és elgondolkodva nézte a boncasztalon fekvő fiatal nőt. Mekkora veszteség! Eltöprengett, vajon akkor is megkockáztatta volna a kábítószerezést, ha tudja, hogy mekkora árat kell fizetnie érte?

Hamar a végére értek a boncolásnak, hiszen Laurie meg Vinnie összeszokott páros volt. Akkor beszéltek csak, ha muszáj volt. Figyelemre méltó volt a hasonlóság a három eset között, még abban is megegyeztek, hogy Overstreet is beinjekciózta magának, nem pedig felszippantotta a kokaint. Laurie csak néhány olyan aprósággal találkozott ebben az esetben, amelynek kiderítésére felkéri majd Cheryl Myerst vagy valamelyik másik törvényszéki nyomozót. Laurie háromnegyed egykor már ki is lépett a boncteremből.

Visszavette magára az utcai ruháját, és úgy döntött, hogy maga viszi fel a mai esetek preparátumait a toxikológiára. Bízott abban, hogy beszélni tud a rezidens toxikológussal. John DeVries éppen az ebédjét fogyasztotta az irodájában. Az asztalán kinyitva egy régimódi ételdoboz, a fedelében beépített termosz.

- Végeztem a két túladagolásos esettel - kezdte Laurie. - Felhoztam a toxikológiai preparátumokat.

- Tegye csak oda az előtérbe az asztalra - mondta a férfi, szendviccsel a kezében.

- Nyomára bukkantak már valami szennyezőanyagnak az Andrews-preparátumokban? - kérdezte Laurie reménykedve.

- Alig néhány órája, hogy utoljára itt járt. Szólok majd, ha találtunk valamit.

- Minél hamarabb, ha lehet - kérte Laurie. - Távol álljon tőlem, hogy sürgessen. Csupán arról van szó, hogy egyre bizonyosabban érzem, kell legyen valamiféle adalékanyag. És ha ez így van, szeretném minél előbb tudni, mi az.

- Ha van ilyen anyag, akkor ki fogjuk mutatni. De az isten szerelmére, legalább időt hagyjon rá!

- Köszönöm - hálálkodott Laurie. - Igyekszem türelemmel várni, csak hát...

- Tudom, tudom - szakította félbe John. - Fölfogtam. Kérem!

- Már itt sem vagyok - szabadkozott Laurie föltartott kézzel.

A szobájába visszatérve Laurie evett valamit, lediktálta a délelőtti boncolási eredményeket, és hozzáfogott a papírmunkához. Ám sehogyan nem tudta kiverni a fejéből a túladagolásokat.

Aggasztotta, hogy rövid idő leforgása alatt több hasonló halálos túladagolással találkozott. Amennyiben tényleg létezik szennyezett kokaint árusító forrás a városban, akkor további ugyanilyen halálesetek várhatóak. A labda most ott van Johnnál. Ő ezen a ponton teljesen tehetetlen.

Vagy mégsem? Hogyan is tudná az elejét venni a további elhalálozásoknak? A nyilvánosságot kellene tájékoztatni valahogyan. Hát nem a munkájuk társadalmi és politikai felelősségéről oktatta-e ki nemrég dr. Bingham?

Laurie ezzel a gondolattal vette a telefont, és tárcsázta a főnöke számát. Megkérdezte Mrs. Sanfordot, vajon tudna-e egy percet rászánni dr. Bingham.

- Azt hiszem, be tudom szorítani - felelte Mrs. Sanford -, de akkor máris jöjjön ide. Dr. Binghamot ebédre várják a Városházán.

Amikor belépett dr. Bingham irodájába, nem voltak kétségei afelől, hogy Bingham tűkön ül. Kérdésére, hogy miért jött, Laurie a lehető legtömörebben igyekezett megfogalmazni a három túladagolásos eset jellemzőit. Felhívta dr. Bingham figyelmét a szociális tényezőkre, valamint arra, hogy az áldozatok egyikéről sem sejtette senki, hogy kábítószereznek, végül hogy mindhárman beinjekciózták az adagokat.

- Értem - jelentette ki Bingham. - És hová akar kilyukadni?

- Félek, hogy ez egy sorozat kezdete - magyarázta Laurie. - Elképzelhetőnek tartom, hogy mérgező adalékanyag lehet a szerben.

- Nem gondolja, hogy három eset alapján ítélve ez túlzó következtetés?

- Én azt szeretném - folytatta Laurie -, ha háromnál meg lehetne állni.

- Tiszteletre méltó szándék - jelentette ki dr. Bingham. - És megbizonyosodott már ennek az állítólagos szennyező anyagnak a jelenlétéről? John mit mond minderre?

- Még keresi - ismerte be Laurie.

- Vagyis egyelőre semmit nem talált?

- Még nem - vallotta meg Laurie. - De eddig még csak a rétegkromatográfiát végezték el.

- Hát akkor várjuk meg, mit talál John - jelentette ki Bingham és felállt.

Laurie ülve maradt. Ha már idáig merészkedett, akkor nem adja fel. - Arra gondoltam, hogy esetleg közzétehetnénk egy közleményt az újságokban - folytatta Laurie. - Felhívhatnánk az emberek figyelmét a veszélyre.

- Szó sem lehet róla - jelentette ki Bingham. - Eszem ágában sincs eljátszani az intézet becsületét pusztán azért, mert gyanú ébredt magában három eset kapcsán. Nem gondolja, hogy elhamarkodja a dolgot? Várjon még, várja meg, mit mond John. Aztán meg a közleményhez nevek is kellenének. Az Andrews-gépezet azonnal a torkomnak ugrasztaná a polgármestert.

- Hát, én csak elmondtam az ötletemet - jelentette ki Laurie.

- Köszönöm, doktornő - mondta Bingham. - És most bocsásson meg, de máris késésben vagyok!

Laurie-t bosszantotta, hogy Bingham ennyire félvállról veszi a javaslatát, meggyőző bizonyítékok hiányában azonban hiába is erősködött volna. Bárcsak tehetne valamit, amivel elejét vehetné annak, hogy több hasonló esettel kelljen találkoznia!

Ekkor eszébe jutott valami. Amikor Miamiban kórboncnoki tanulmányait végezte, ott ki kellett járniuk helyszínelésre is. Talán ha a jövőbeni eseteknél ezt tenné, rátalálhatna valami lényegi összefüggésre.

Laurie fölment a törvényszéki orvosi nyomozó részleghez. Bart Arnoldot, a nyomozók főnö-két az íróasztalánál ülve találta. Két telefon között arra kérte, azonnal szóljon neki, ha a korábbihoz hasonló túladagolásos halálesetekről értesülne. Kérését nagyon nyomatékosan fogalmazta meg. Bart megígérte, hogy kéréséről tájékoztatja a többieket, a halottkémeket is beleértve, akik általában az éjszakai hívásokat fogadják.

Laurie már-már azon volt, hogy visszatérjen az irodájába, amikor hirtelen az eszébe ötlött, hogy jó lenne, ha a jövőben előforduló túladagolásos boncolásokat is ő kapná meg. Hogy ez megtörténjék, Calvinnal kell beszélnie.

- Mindig a rosszullét környékez, ha a rabszolgák valamelyike jelentkezik nálam - fújta egy szuszra Calvin, amikor Laurie bedugta a fejét a férfi irodájának ajtaján. - Miért jött, dr. Montgomery? Amennyiben a nyári szabadságát tervezgeti, felejtse el. Itt most olyan bolondokháza van, hogy felsőbb utasításra az idén minden szabadságos kérelmet elutasítunk.

- Szabadság! Bár úgy lenne! - mondta Laurie mosolyogva. Házsártos természete ellenére is őszintén szerette és tisztelte Calvint. - Csak meg akartam köszönni, hogy én kaptam a mai túladagolásos eseteket.

Calvin összeráncolta a szemöldökét. - Hát, ez először fordul elő életemben. Eddig még soha senki nem köszönte meg nekem, ha ráosztottak valamit. De vajon mitől van olyan érzésem, hogy e látogatásnak egyéb célja is van?

- Mert természeténél fogva gyanakvó - ugratta Laurie. - Pedig tényleg érdekes esetek voltak. Talán több is, mint érdekes. Épp ezért arra szeretném kérni, hogy amennyiben hasonló eseteket kapunk, hadd csináljam azokat is én.

- Hogy valaki munkára ácsingózzék! - ámuldozott Calvin. - Ettől dobban meg igazán egy szerencsétlen főnök szíve. Úgy lesz. Mind a magáé. De nehogy hibázzam, elárulná, mit ért azon, hogy hasonló? Mert ha minden túladagolást magának adok, félő, hogy akkor itt is éjszakázik.

- Felső társadalmi osztálybeli túladagolásos vagy mérgezéses esetek - pontosította Laurie. - Olyanok, mint az a kettő, amelyet ma reggel kaptam. A húszas-harmincas éveikben járó, iskolázott, jó fizikai állapotnak örvendő emberek.

- Gondom lesz rá, hogy mind a magáé legyen - jelentette ki vidáman Calvin. - Egy dologra azonban figyelmeztetnem kell. Amennyiben túlóraigényt ad be, egy vasat sem fizetek.

- Bízom abban, hogy nem kell túlóráznom - jelentette ki Laurie.

Laurie, miután elbúcsúzott Calvintól, visszament a szobájába, és leült dolgozni. A Calvinnal folytatott eredményes beszélgetés kárpótolta a reggeli, Binghamtól kapott fejmosásért, és most, hogy agya kissé megnyugodott, már koncentrálni is tudott a munkájára. Többet végzett, mint gondolta volna, lezárt egy csomó, a múlt hét óta befejezetlen boncolási jegyzőkönyvet. Még arra is maradt ideje, hogy megvigasztaljon egy házaspárt, akiket nagyon lesújtott újszülött csecsemőjük elvesztése. Laurie biztosította őket arról, hogy a baj forrása nem bennük keresendő.

A kora délután folyamán csak egyetlen telefonhívás szegte a kedvét. Cheryl Myers arról tájékoztatta, hogy Duncan Andrewsról semmiféle korábbi orvosi vizsgálati leletet sem talált. Kórházban csak egyetlenegyszer volt, tizenöt évvel ezelőtt, amikor egy iskolai focimeccsen eltörte a karját.

- Azért folytassam a keresést? - kérdezte rövid szünet után Cheryl.

- Igen - felelte Laurie. - Ártani nem árthat. Menjen vissza egészen a gyerekkoráig! - Laurie tisztában volt azzal, hogy a csodával lenne határos, ha tényleg találnának valamit, mindenesetre szeretett volna mindennek utánajárni. Akkor aztán rátestálhatja az egészet Calvin Washingtonra. Belátta, hogy Lounak igaza van: ha a nagykutyák politikai megfontolásokból el akarják torzítani a valóságot, akkor csinálják maguk.

Késő délután Laurie gondolatai megint csak vissza-visszatértek a kábítószeres esetekhez. Hirtelen ötlettől vezérelve úgy döntött, leugrik és megnézi, hol lakott Evans és Marion. Az Első sugárúton fogott egy taxit, és a Central Park déli oldalára vitette magát. Evans a Columbus körtér közelében lakott.

Amikor odaértek, Laurie megkérte a taxisofőrt, hogy várja meg, amíg végez. Kiszállt, és alaposan szemügyre vette az épületet. Megpróbálta az emlékezetébe idézni, ki mindenki lakik még itt, azonban csak arra emlékezett, hogy valamelyik filmsztár. Persze, ezzel az erővel filmsztárok tucatjai is lakhatnak errefelé. A Central Park déli oldala a maga parkra nyíló ablakaival, meg az Ötödik sugárút közelségével kiváltságos lakóövezetnek számít. Manhattanben ennél jobb helyet keresve sem lehetett találni.

Laurie az utcán álldogálva igyekezett maga elé képzelni, hogy Robert Evans irattáskájával a kezében, izgatottan fontolgatva magában az aznap esti társas összejövetel esélyeit, magabiztosan belép a ház kapuján. Nem ment könnyen így, hogy a korai, könnyelmű halál képe kísérte.

Laurie a taxiba visszaülve megadta Marion Overstreet lakcímét: tágas villa a Central Parktól egy saroknyira, a Nyugati Hatvanhetedik utcában. Ezúttal már ki sem szállt a kocsiból, csak megnézte a csinos épületet, és megpróbálta felidézni magában az élő, fiatal szerkesztőnőt. A látottak után arra kérte a megzavarodott taxisofőrt, hogy vigye vissza az Igazságügyi Kórbonctani Intézetbe.

Azok után, hogy ma reggel Bingham szemrehányást tett neki, amiért elment Duncan Andrews lakására, Laurie-nak esze ágában sem volt most ugyanezt megismételni. Megelégedett azzal, hogy kívülről látta a házakat. Nem tudta, mi indította arra, hogy odamenjen, és amikor visszatért az intézetbe, eltűnődött, vajon helyesen cselekedett-e. Csak még szomorúbb lett ettől a kis kiruccanástól, hiszen ettől az áldozatok tragédiája sokkal valóságosabbnak tetszett.

Szobájába Visszatérve összefutott kolléganőjével, Rivával. Riva gratulált Laurie-nak a rózsákhoz. Ő megköszönte, és hosszasan nézte a virágokat. Mostani lelkiállapotában a rózsák átlényegültek a szemében. A reggeli ujjongást feledtetve, most sokkal inkább a gyász, az elmúlás szimbólumának hatottak.

Ami Lou Soldanót illeti, még mindig dohogott magában, amikor Manhattanból Queens felé tartva ráfordult a Queensboro hídra. Úgy érezte, hülyét csinált magából, amiért alkalmat adott a kikosarazásra. De hát végtére is mire számított? Elvégre Laurie doktornő, és Manhattan keleti negyedében nőtt fel. Milyen közös témáik lehetnének? A Mets vagy a Giant csapatmérkőzése? Aligha. Lounak be kellett látnia, hogy nem ő a legműveltebb fickó a környéken, és az igazságszolgáltatáson meg a sporton kívül nem sok ismerettel büszkélkedhet.

- És találkozik a gyerekeivel? - utánozta kissé durván és szarkasztikusan Laurie magas hangfekvését. Egy elfojtott kiáltás kíséretében Lou odaütött a volánra, és ezzel a mozdulattal akaratlanul is megszólaltatta Chevrolet Caprice-ének a dudáját. Az előtte haladó kocsi vezetője megfordult, és beintett neki.

- Jól van, a tiédbe is - bosszankodott Lou. Kísértést érzett, hogy lenyúljon, bekapcsolja a villogó fényjelzést, és lemeszelje a pasast. De aztán mégsem tette. Lou sohasem tett ilyesmit. Sohasem élt vissza a hivatali hatalmával, jóllehet álmában nemegyszer eljátszadozott a gondolattal.

- A Triboro hídon kellett volna mennem - morgolódott, látván, hogy a forgalom akadozik a Queensborón. A híd utolsó harmadától egészen az Északi körúti elágazásig csak lépésben lehetett haladni. Ezalatt Lounak maradt ideje arra, hogy emlékezetébe idézze legutóbbi találkozását Paul Cerinóval.

Három évvel azelőtt történt, hogy Lout nyomozó őrmesterré léptették elő. Ekkor még mindig a szervezett bűnügyieknél volt, és már jó négy éve szaglászott Cerino után. Így aztán a meglepetés erejével hatott rá, amikor a telefonközpontos közölte vele, hogy bizonyos Mr. Paul Cerino keresi. Lou kíváncsian fogadta a hívást, el nem tudta képzelni, mit akarhat tőle az az ember, akit annyira szeretne elkapni.

- Helló, hogy és mint? - kezdte Paul olyan tónusban, mintha puszipajtások lennének. - Egy szívességet szeretnék kérni magától! Nem volna kedve beugrani hozzám munka után?

Mivel olyannyira ritkán esett meg, hogy egy rendőrt egy gengszter házába invitáljanak, Lou nem szívesen hozakodott elő a dologgal a kollégái előtt. Végül aztán a társát, Brian O'Shea-t mégiscsak beavatta, aki természetesen tiszta őrültségnek tartotta, hogy elfogadja a meghívást...

- Mi van, ha ki akar csinálni? - kérdezte.

- Ugyan már! - hárította el Lou. - Akkor nem itt az őrsön hívott volna fel, ha ki akarna nyírni. Különben is, ha erre készülne, akkor bárhová elcsalna, csak a saját lakására nem. Itt valami másról van szó. Lehet, hogy ajánlatot tesz. Lehet, hogy valaki mást akar bemártani. Bármit akar is, odamegyek. Nem kis dologról lehet szó.

Így aztán Lou, titkon arra számítva, hogy tán az előléptetése érlelődik, várakozással tett eleget a meghívásnak. Brian persze az első pillanattól kezdve ellenezte, ragaszkodott hozzá, hogy legalább elkísérhesse, és ő majd a kocsiban várakozik. Megegyeztek, hogy amennyiben Lou fél órán belül nem jelentkezik, Brian azonnal riasztja a különleges egységet.

Lou szorongva lépkedett felfelé Cerino szerény, Whitestone-ban, a Clintonville utcában álló házának bejárati lépcsőin. A látottak zavarba hozták. Itt valami nem stimmelt. Lounak nem fért a fejébe, hogyan lakhat olyasvalaki ennyire kicsi, minden pompát nélkülöző házban, akinek nemhogy illegális ügyeleteiből, de még egyetlen hivatalosan bejegyzett tevékenységéből, az Amerikai Friss Gyümölcs Társaság vezetéséből is irdatlan összegű jövedelme származik.

Lou, még egy utolsó pillantást vetve Brianre, akinek nyilvánvaló aggodalma csak pattanásig feszítette az idegeit, még egyszer meggyőződött arról, hogy Smith and Wessonja a tokjában lapul, majd megnyomta a bejárati csengőt. Mrs. Cerino nyitott ajtót. Lou vett egy mély lélegzetet, és belépett.

Lou, amikor erre gondolt, szívből felkacagott, még a könnyei is kicsordultak. Ez az élmény három év távlatából is ilyen hatással volt rá. Lou a nevetéstől még mindig rázkódva pillantott balra, a mellette haladó autó vezetőjére. A férfi tekintetéből látszott, hibbantnak tartja, nem lelvén más magyarázatot arra, hogy ilyen forgalom közepette szívből jövően kacarászik.

Lou a csúcsforgalomról tudomást sem véve, még most is jót mulatott azon, mennyire elképedt a látványtól, amikor azon a bizonyos napon a lehető legrosszabbra is felkészülve belépett Cerino házának ajtaján. Odabent ünneplő emberek várták, hogy köszönthessék a kinevezése alkalmából.

Lou épp akkoriban vált el a feleségétől, így a munkatársain kívül senki nem gratulált még neki őrmesteri kinevezéséhez. Cerinónak azonban a tudomására jutott valahogyan, és úgy döntött, hogy megünnepli. Négyen voltak jelen, Mr. és Mrs. Cerino, meg a két fiú, Gregory és Steven. Tortával és szódával kínálták. Lou a végén még Briant is behívta.

A dologban az volt a szép, hogy Lou meg Paul már annyi ideje voltak egymás ellenségei, hogy kapcsolatuk majdhogynem barátsággá változott. Végtére is annyi mindent tudtak egymásról, nem?

Lounak közel egy órájába telt, amíg elvergődött Paul lakásáig. A napnak megközelítően ugyanabban a szakában indult felfelé a lépcsőn, mint akkor, amikor Paul ünnepségére megérkezett. Mintha csak tegnap lett volna.

Lou az ablakon át látta, hogy a nappaliban ég a villany. Noha még csak fél hatra járt, odakint már sötétedett. Hiába, közeleg a tél.

Lou megnyomta a csengőt, és hallgatta a halk, csilingelő hangot. Gregory, az idősebbik fiú nyitott ajtót. Tíz év körüli fiúcska. Azonnal felismerte Lout, barátságosan üdvözölte, és betessékelte. Jól nevelt gyerek.

- A papád itthon van? - kérdezte Lou.

Alig hangzott el a kérdés, amikor Paul zokniban, egy piros fejű botot szorongatva megjelent a nappali ajtajában. Rádió hangja szűrődött ki odabentről.

- Ki az? - kérdezte Paul.

- Soldano nyomozó - felelte Gregory.

- Lou! - örvendezett, kinyújtott karját egyenesen feléje tartva Paul.

Lou kezet rázott Paullal, közben a szemét kereste a sötét napszemüvegen át. Paul termetes, kissé hízásnak indult férfi volt, akinek amúgy is elmosódó vonásai húsos arcába olvadtak. Sötét, rövidre vágott haj, elálló fülek. Az arcán vöröses, friss bőrfoltok. Lou a savmarás nyomaira gyanakodott.

- Egy kávét? - kínálta Paul. - Vagy mit szólna egy korty borhoz? - Paul válaszra sem várva a feleségét, Gloriát szólította. Gregory jött vissza Stevennel, a fiatalabb Cerinóval. Ő még csak nyolcéves volt.

- Fáradjon be - invitálta Paul a nyomozót. - Foglaljon helyet! Meséljen, hogy van! Újranősült?

Lou belépett a nappaliba Paul nyomában. Észrevette, mennyire hozzászokott már Paul a csökkent látásához, legalábbis a saját otthonában. A bot nélkül ment oda a rádióhoz, hogy kikapcsolja. De ahhoz sem volt szüksége botra, hogy visszataláljon kedvenc karosszékéhez, és egy sóhaj kíséretében belerogyjék.

- Szomorúan hallom, mi történt a szemével - fogott bele Lou, és leült Paullal szemben.

- Előfordul az ilyesmi - jelentette ki Pau1 filozofikus belenyugvással.

Gloria előjött, és üdvözölte Lout. Paulhoz hasonlóan ő is elhízott, nagymellű, kellemes, kedves arcú asszony. Ha tudta is, valójában miből él a férje, sosem tett rá célzást. Tipikus középosztálybeli, külvárosi háziasszonynak látszott, akinek nagyon oda kell figyelnie arra, hogyan ossza be a családi költségvetést. Lou eltűnődött, mit csinálhat Paul azzal a rengeteg pénzzel.

Miután Lou közölte, hogy szívesen meginna egy kávét, Gloria eltűnt a konyhában.

- Csak ma hallottam a balesetéről - mondta Lou.

- Nem küldtem róla külön értesítést a barátaimnak - jelentette ki mosolyogva Paul.

- A Luciáknak köszönhető? - kérdezte Lou. - Vinnie Dominick keze van benne?

- Á, dehogy! - tiltakozott Paul. - Baleset volt. Mindenáron be akartam indítani a kocsimat, az akkumulátor felrobbant, és a sav az arcomba fröccsent.

- Ugyan már, Paul - ellenkezett Lou. - Azért tettem meg ezt a hosszú utat idáig, hogy az együttérzésemről biztosítsam. Cserébe azért elvárhatok annyit, hogy az igazat mondja el nekem. Annyit már tudok, hogy savat öntöttek az arcába. A kérdés csupán az, hogy ki adott rá parancsot.

- Honnan veszi ezt az egészet? - kérdezett vissza Cerino.

- Olyasvalaki mondta, aki biztosan tudja - felelte Lou. - Voltaképpen a lehető legmegbízhatóbb forrásból származik. Magától.

- Tőlem? - kérdezett vissza Paul, őszintén meglepődve.

Gloria behozta a kávét Lounak, a férfi megcukrozta, a nő pedig a fiúkkal együtt visszavonult.

- Fölkeltette a kíváncsiságomat - folytatta Paul. - Hogy érti azt, hogy én magam voltam a hírforrás?

- Mert maga mondta el az orvosának, Jordan Scheffieldnek - felelte Lou. - Ő aztán elmondta egy igazságügyi orvos szakértőnek, név szerint Laurie Montgomerynek, az viszont nekem. Ha pedig azt kérdi, hogy kerültem kapcsolatba egy igazságügyi orvos szakértővel, nos, végignéztem két boncolást. Az áldozatokat megölték. A nevek talán ismerősen hangzanak: Frankie DePasquale és Bruno Marchese.

- Fogalmam sincs, kik ezek - jelentette ki Paul.

- A Lucia családhoz tartoztak - magyarázta Lou. - Az egyikük szemét, eléggé meglepő módon, sav marta ki.

- Rettenetes - sajnálkozott Cerino. - Úgy látszik, ma már azt sem tudják, hogyan kell akkumulátort gyártani.

- Tehát továbbra is azt állítja, hogy a sav az akkumulátorból került a szemébe? - kérdezte Lou.

- Persze - felelte Paul. - Pontosan így történt.

- És javul a szeme? - kérdezte Lou.

- A lehetőségekhez képest, igen - felelte Paul. - Ahhoz képest, hogy még mi minden történhetett volna. Az orvosom szerint egy operáció sokat segíthet. De arra még egy keveset várni kell, gondolom, ezt már nélkülem is tudja.

- Miről beszél? - kérdezte Lou. - Semmit nem tudok a szeméről, csak azt, hogy kettő van belőle.

- Hát, én sem tudtam sokkal többet ennél - mondta Paul. - Legalábbis egészen addig, amíg ez nem történt velem. De azóta már egy csomó mindent megtanultam. Valahogy úgy gondoltam, hogy ilyenkor beültetnek egy másik szemgolyót. Valahogy úgy, tudja, mint amikor kicserélnek egy elromlott rádiócsövet. De ez persze nem így van. Csak a szaruhártyát kell átültetni.

- Ilyet még nem hallottam - jelentette ki Lou.

- Akarja látni, hogy néz ki a szemem? - kérdezte Paul.

- Nem feltétlenül - visszakozott Lou.

Paul levette a sötét napszemüveget.

- Jézusom! - szörnyülködött Lou. - Tegye vissza! Sajnálom magát, Paul! Rémesen néz ki. Mintha fehér márvány lenne a szeme helyén.

Paul kuncogva vette vissza a szemüvegét. - Azt hittem, hogy egy ilyen sokat próbált kopó, mint maga, kielégülést érez ellensége veszte láttán.

- Szó sincs róla! - tiltakozott Lou. - Én nem nyomoréknak akarom látni magát, hanem a börtönrácsok mögött.

Paul elnevette magát. - Szóval még mindig ebben mesterkedik?

- Életem leghőbb vágya, hogy magát kivonjam a forgalomból - erősítette meg Lou. - Most, hogy Frankie DePasquale szemében savat találtunk, optimistává tesz. Valami azt súgja nekem, hogy a maga keze benne van a fiú meggyilkolásában.

6.

Szerda, 20.45

Manhattan

Laurie eleinte úgy gondolta, eléggé ritka élményben van része ahhoz, hogy türelmes legyen. Ám ahogy az óramutató közeledett a háromnegyed kilenchez, a bosszúsága is egyre nőtt. Thomas, Jordan sofőrje hajszálpontosan nyolc órakor, a megbeszélt időpontban a kocsihoz érve csalódottan látta, hogy Jordan nincs ott. Egy sürgős műtétet kellett elvégeznie.

- Dr. Scheffield arra kért, vigyem el az étterembe - magyarázta Thomas. - Ő egyenesen odamegy.

Laurie-t ez annyira váratlanul érte, hogy beleegyezett. Feszengve lépett be egymagában az előkelő étterembe, zavarát azonban hamar feloldotta a főpincér, aki már várta. Odavezette Laurie-t az ablakok mellett sorakozó asztalkák egyikéhez. Az asztal mellett külön tálalón egy üveg bejegelt Meursault bor várta.

Az italos szempillantás alatt ott termett, és Laurie felé fordította a palack címkéjét. Miután Laurie bólintott, a pincér kihúzta a dugót, töltött egy kortyot, megvárta, amíg a nő bólint, majd teletöltötte a poharat. Mindez egyetlen szó nélkül zajlott.

Kilenc előtt öt perccel végre befutott Jordan. Lendületes léptekkel indult meg, és üdvözlésül intett ugyan Laurie-nak, de nem ment egyenesen oda hozzá, hanem egy-egy asztalhoz odaköszönve haladt végig a zsúfolt éttermen. A vacsorázó társaságok egyike-másika nagy örömmel üdvözölte: eleven társalgás, futó mosoly kísérte útját.

- Elnézést kérek - kezdett mentegetődzni, amikor végre leült -, de operálnom kellett. Gondolom, Thomas elmondta.

- Igen - felette Laurie. - Mitől ilyen sürgős a dolog?

- Nos, tulajdonképpen nem volt halaszthatatlan a műtét - magyarázkodott az előtte lévő terítéket idegesen rendezgetve Jordan -, de tudja, rengeteg operálnivalóm akad mostanában. Így aztán, ha éppen szabad a műtő, igyekszem beszorítani a már régóta várakozó pácienseket. Hogy ízlik a bor?

- Remek - felelte Laurie. - Látom, maga nagyon sok embert ismer itt.

Jordan belekortyolt a borba, és pár pillanatig átszellemülten ízlelgette. Miután lenyelte, elégedetten bólintott, és intett a pincérnek, hogy teletöltheti a poharát, majd Laurie-ra pillantott. - Rendszerint összefutok itt néhány korábbi betegemmel - magyarázta. - A maga napja hogy telt? Remélem, jobban, mint az enyém.

- Miért, volt valami gondja? - kérdezett vissza Laurie.

- Nem is egy - felelte Jordan. - Először is a titkárnőm, aki már tíz éve dolgozik nálam, reggel nem jött be. Ilyesmi még sohasem fordult elő úgy, hogy előtte ne telefonált volna. Próbáltuk hívni, de senki nem vette fel. Persze a rendelőben így a feje tetején állt minden, mire odaértem. Ez még mind semmi, kiderült, hogy az éjjel valaki betört oda, elvitt némi készpénzt meg a Percodan készletünket.

- Rettenetes - szörnyülködött Laurie. Tudta, milyen érzés, ha kirabolják az embert. Az ő kollégiumi szobáját is feldúlták egyszer. - Vandálkodtak is? - kérdezte. Akik hozzá behatoltak, darabokra zúzták mindazt, amit nem tudtak magukkal vinni.

- Nem - felelte Jordan. - A furcsa azonban az, hogy átkutatták a betegeim kartonjait, és használták a xeroxgépet.

- Akkor ez több mint egyszerű rablás - hökkent meg Laurie.

- Pontosan ez aggaszt engem is - magyarázta Jordan. - A pénz meg az a pár Percodan nem is érdekelne. Az a gondolat viszont határozottan nyugtalanító, hogy valaki kutakodott a feljegyzéseimben, és megtudhatta, milyen nagyságrendű honoráriumokat szoktam kapni. A könyvelőmet már riasztottam, hogy ellenőrizze a folyószámlámat. Választott már valamit?

- Még nem - felelte Laurie. Most, hogy Jordan már itt volt, bosszúsága alábbhagyott.

Jordan intésére a főpincér megjelent két étlappal. Jordan, miután sűrűn megfordult itt, jól ismerte a választékot. Laurie a napi ajánlatból választott magának.

Az étellel elégedett volt Laurie, ám ebben a környezetben csak nehezen tudott feloldódni. Jordannak viszont nagyon is kedvére való volt ez a hely.

Miközben az édességre és a kávéra vártak, Laurie megkérdezte Jordant, milyen elváltozásokat okoz a szembe került sav. Jordan kapva kapott a kérdésen, és hosszas és alapos eszmefuttatásba kezdett arról, hogy a szaruhártyát meg a kötőhártyát milyen károsodások érhetik, ha sav, illetve lúg kerül a szembe. Laurie már félúton elvesztette az érdeklődését, ám továbbra is figyelmesen függesztette tekintetét Jordanra. Jóképű férfi, azt meg kell hagyni. Laurie azon tűnődött, vajon honnan ez a tartós napbarnítottság.

Laurie legnagyobb megkönnyebbülésére a desszert és a kávé érkezése félbeszakította Jordan értekezését. Mihelyt a férfi hozzálátott lisztmentes csokoládétortája elfogyasztásához, témát váltott. - Még örülhetek, hogy ezek a disznók az értéktárgyaimat, például a váróban lógó Picassókat nem vitték magukkal.

Laurie letette a kávéscsészéjét. - Picassók lógnak a várója falán?

- Szignált rajzok - vetette oda Jordan mintegy mellékesen. - Közel húsz darab. Tudja, az egész rendelő pazar, és ebből a váró nem lóghatott ki. Végtére is a páciensek itt töltik idejük java részét. - Jordan, amióta megérkezett, most először nevette el magát.

- Ez még nagyobb különcség, mint a limuzin - jelentette ki Laurie. Igazából sokkal jobban meghökkent, mint ahogy mutatta. Szemérmetlennek hatott számára orvosi környezetben ilyen mértékű hivalkodás, különösen akkor, ha az általános orvosi ellátás kellő színvonalának biztosításához hiányzó összegekre gondolt.

- Rendelő ez a javából - büszkélkedett tovább Jordan. - Az a legszebb benne, hogy nálam a betegek mozognak. Nem én megyek hozzájuk, ők jönnek hozzám.

- Ezt nem egészen értem - jelentette ki Laurie.

- Mind az öt vizsgálóm forgó szerkezetre épült. Biztosan látott már egynémely épület tetején kárbeforgó éttermet. Na, ez is valami ilyesmi. Ha az íróasztalomon megnyomok egy gombot, a szerkezet elfordul, és a kívánt vizsgáló pont az irodámmal szemben áll meg. Egy másik gombnyomásra elmozdul a fal. Van olyan jó, mint egy disneylandi játék.

- Fantasztikusan hangzik - nyugtázta a hallottakat Laurie. - Drága, de fantasztikus. Rengeteg kiadása lehet.

- Csillagászati összegek - kérkedett tovább Jordan. - Annyi kiadásom van, hogy nyaralásra még csak gondolni sem merek. Túlontúl drága. No, nem maga az utazás, hanem az, hogy addig hagynám a rendelőt parlagon heverni. Csak a bejáró betegek számára két műtőm van.

- Egyszer szívesen megnézném a rendelőjét - mondta Laurie.

- Nagyon örülnék neki - mondta Jordan. - Tudja, mit? Menjünk oda most. Itt van mindjárt a Park Avenue sarkán.

Laurie jó ötletnek találta, így hát miután Jordan fizetett, elindultak.

Az első helyiség, ahová beléptek, Jordan magánszobája volt. Csillogóra politúrozott teakfa bútorok, a falakon végig ugyanez a borítás. A kárpit fekete bőrből készült. És annyi precíziós szemészeti műszer, hogy egy kisebb kórház számára is elég lett volna.

Ezután beléptek a mahagóni borítású váróba. Pontosan úgy, ahogyan Jordan mesélte, a falakon mindenütt Picasso-rajzok. A váróból egy rövid folyosó kör alakú helyiségbe vezetett, amelyből körben a falon öt ajtó nyílt. Jordan benyitott az egyik ajtón, és megkérte Laurie-t, hogy üljön be a vizsgálószékbe.

- És most maradjon ott - mondta, miután Laurie engedelmeskedett. A következő pillanatban azt érezte, hogy a szoba elindul, jóllehet a falak mozdulatlanul állnak.

Ez az érzés - akár képzelt, akár valóságos - váratlanul abbamaradt, a világítás tompult. Ugyanebben a pillanatban a szemközti fal emelkedni kezdett. Az eltűnt fal helyén ott állt Jordan rendelője. A férfi hátulról megvilágítva ült íróasztalánál, a szék támlájának dőlve.

- Hogy is szól a mondás? „Ha Mohamed nem megy a hegyhez, akkor a hegy megy Mohamedhez?” Pontosan úgy, mint itt. Szeretem, ha a betegeim érzik: biztos kezekben vannak. Ez a tudat a gyógyulásban is segíti őket.

- Lenyűgöző - jelentette ki Laurie. - A kartonokat hol tartja?

Jordan egy másik ajtóhoz vezette Laurie-t. Kilépve egy hosszú folyosón találták magukat. A folyosó végén egy kivilágítatlan helyiségben iratszekrények, egy másológép és egy számítógép sorakozott.

- A kartonok ott vannak a szekrényekben - magyarázta Jordan. - Többségüknek számítógépes hajlékony lemezen is megvan a másolata.

- Ezeket a kartonokat lapozták át a betörők? - kérdezte Laurie.

- Igen - felelte Jordan. - És ez a másológép. Kínosan ügyelek a kartondossziéimra. Épp ezért pontosan tudom, hogy valaki kotorászott bennük, mivel némelyikükben felcserélődött az iratok sorrendje. Azt pedig, hogy a másológépet használták, onnan tudom, hogy a titkárnőm mindennap, miután elmegyünk, feljegyzi az aznapi állást.

- És mi a helyzet Paul Cerino kartonjával? - kérdezte Laurie. - Azt is megnézték?

- Nem is tudom - felelte Jordan. - De jó kérdés. - Jordan kihúzta a C betűvel jelzett fiókot, és kiemelt egy dossziét.

- Igaza van - mondta, miután végiglapozta. - Ebben is kotorásztak. Látja itt ezt a kérdőívet? Ennek kéne a legelején lenni. Most viszont itt van hátul.

- Megállapítható, hogy készült-e róla másolat? - kérdezte Laurie.

Jordan egy pillanatra elgondolkodott, majd megrázta a fejét. - Nem hiszem. Mire gondol?

- Nem is tudom - felelte Laurie. - De talán ez az állítólagos betörés intő példa arra, hogy a jövőben legyen óvatosabb. Tudom, magát mulattatja, hogy ilyen Cerino-félét gyógyít, de tisztában kell lennie azzal, hogy az ilyenek mindenre elszánt alakok. És ami még ennél is fontosabb, ádáz ellenségeik vannak.

- Gondolja, hogy Cerino áll a betörés hátterében? - kérdezte Jordan.

- Tudni nem tudom - felelte Laurie -, mindenesetre így vagy úgy elképzelhetőnek tartom. Talán az ellenségei nem örülnének annak, ha maga meggyógyítaná. Többféle magyarázat is elképzelhető. Én csak azt tudom, hogy ezek a fickók nem tréfálnak. Tegnap meg tegnapelőtt két fiatalembert boncoltam. Alvilági kivégzés volt mind a kettő, és az egyiküknek sav marta ki a szemét.

- Ne mondja - hüledezett Jordan.

- Nem ijesztgetésnek szántam - jelentette ki Laurie. - Csak azért mondtam el, hogy tisztán lássa, mibe keverheti magát, ha ilyesféle alakokat kezel. Azt hallottam, hogy a két legnagyobb maffiaszervezet, a Vaccarro és Lucia, egymás torkának akar ugrani. Ezért öntötték a savat Cerino képébe. Ő a Vaccarrók egyik főnöke.

- Hú! - képedt el Jordan. - Így persze merőben más a helyzet. Komolyan rám ijesztett. Szerencsére nemsokára operálom Cerinót, és így letudhatom az egészet.

- Kapott már időpontot Cerino? - kérdezte Laurie.

Jordan megrázta a fejét. - Még nem - felelte. - Most is, mint mindig, a beültethető anyagra várok.

- Hát, szerintem mihamarabb túl kéne esnie rajta. És a maga helyében én nem tenném közhírré sem a műtét napját, sem az időpontját.

Jordan összerendezte Cerino dossziéjában az iratokat, majd az egészet visszatette a helyére. - Meg akarja nézni a többi helyiséget is? - kérdezte.

- Hogyne - felelte Laurie.

Jordan továbbvezette Laurie-t, sorra járták a különböző szemészeti vizsgálatokra szolgáló helyiségeket. Laurie-ra a legnagyobb hatást a manapság fellelhető legmodernebb berendezésekkel és kiegészítőkkel felszerelt két műtő gyakorolta.

- Egy vagyonba kerülhetett - állapította meg Laurie, amikor az utolsó helyiségben, a fotólaborban jártak.

- Kétségtelenül - erősítette meg Jordan. - De szépen megtérül. A bruttó jövedelmem évente úgy másfél-két millió dollár körül mozog.

Laurie nyelt egy nagyot. Az összeg lélegzetelállító volt. Sejtette ugyan, hogy szívsebész lévén apjának is rengeteget kell keresnie ahhoz, hogy azt az életszínvonalat, amit megszokott, fenn tudja tartani, ám ilyen csillagászati összegről Laurie még életében nem hallott. Nagyon jól tudta, milyen helyzetben van általában az amerikai egészségügy, és hogy ezen belül milyen szegényes költségvetéssel dolgozik a saját intézete, ezért szemérmetlen pénzpocsékolásnak tetszett előtte, amit most hallott.

- Nincs kedve feljönni, és megnézni a lakásomat? - kérdezte Jordan. - Az még a rendelőmnél is jobban fog tetszeni. Ugyanazok az emberek tervezték.

- Dehogy nincs - vágta rá szinte önkéntelenül Laurie, aki még mindig a Jordantól hallottakat emésztette. Miközben visszafelé indultak, Laurie érdeklődött Jordan titkárnője után. - Tud már valamit róla?

- Semmit - vágta rá Jordan, akit szemmel láthatóan még mindig bosszantott, hogy a nő nem jelentkezik. - Nem hívott, és nem vette föl senki a telefont, amikor kerestük. Nem tudok másra gondolni, mint hogy az a jómadár férje lehet a dologban. Ha nem volna ilyen remek titkárnő, már régen megszabadultam volna tőle a férje miatt. Étterme van a Bayside-on, emellett azonban mindenféle sötét üzelmeket folytat. Az asszony vallotta meg mindezt bizalmasan, amikor kénytelen volt tőlem kölcsönkérni az óvadékhoz szükséges összeget. Elítélni még nem tudták, de rengeteg időt töltött a Rikers Islanden.

- Egy újabb gengszter - állapította meg Laurie. Amikor már bent ültek a kocsiban, Laurie megkérdezte Jordantól, hogy hívják a titkárnőjét.

- Marsha Schulmannak - felelte Jordan. - De miért kérdi?

- Kíváncsiságból - válaszolta Laurie.

Thomas hamarosan megérkezett a Trump Tower magánbejárata elé. A portás kinyitotta Laurie-nak az ajtót, ő azonban nem mozdult.

- Jordan! - szólította meg a férfit, az autó gyér világításában a férfi tekintetét keresve. - Megbántódna, ha arra kérném, hogy halasszuk el ezt a látogatást? Észre sem vettem, hogy ennyire eljárt az idő, és holnap korán kezdek.

- Dehogyis bánt meg - felelte Jordan. - Megértem. Nekem magamnak is már hajnalban operálnom kell. De van egy feltételem.

- Nevezetesen?

- Hogy holnap este is velem vacsorázik.

- Hogy bír elviselni két nap egymás után? - kérdezte Laurie. Az egyetem óta nem fordult elő vele, hogy így „lerohanják”. Hízelgett neki a dolog, ugyanakkor gyanakvóvá is tette.

- Ezer örömmel - vágta rá Jordan, mókásan utánozva az oxfordi angol kiejtést.

- Akkor legyen - egyezett bele Laurie. - De válasszunk valami kevésbé elegáns helyet.

- Ahogy kívánja - mondta Jordan. - Egy olasz étteremhez mit szólna?

- Imádom az olasz ételeket.

- Akkor hát legyen a Palio - ajánlotta Jordan. - Nyolckor.

Vinnie Dominick megállt Elmhurstben, a Corona sugárúton álló Vesuvio étterem előtt, az ablaküvegben tükörképét vizsgálgatva lesimította a haját, és megigazította Gucci-nyakkendőjét. Elégedetten intett Freddie Capusónak, hogy nyithatja az ajtót.

Vinnie beceneve középiskolás kora óta A Herceg volt. A környékbeli lányok mindig is jóképű, vonzó férfinak tartották. Markáns, szabályos vonásokkal rendelkezett. Mivel kedvelte a rendezett külsőt, ezüstszálakkal csíkozott, sötét haját a homlokából szorosan hátrafésülve hordta. Negyven événél lényegesen fiatalabbnak látszott, és kortársaival ellentétben sokat adott testi kondíciójára. A valamikori iskolai kosárlabdasztár még mindig aktívan játszott, hetente háromszor lejárt a St. Mary edzőterembe.

Vinnie az étterembe belépve a tekintetével végigpásztázta a helyiséget. Freddie meg Richie szorosan a háta mögött jöttek. Vinnie hamar felfedezte, akiért idejött: Paul Cerinót. Néhányan még vacsoráztak, hiszen a konyha tizenegyig üzemelt, de a legtöbb vendég már távozott. A helyszín is, meg az időpont is kedvezett a találkozásnak.

Vinnie olyan magabiztosan sétált oda Paul asztalához, mintha csak régi jó barátot üdvözölne. Freddie és Richie pár lépéssel lemaradva követte. Amikor vinnie odaért Paul asztalához, a két ott ülő férfi felállt. Vinnie Angelo Facciolót és Tony Ruggeirót ismerte föl bennük.

- Hogy vagy, Paul? - kérdezte Vinnie.

- Nem panaszkodom - felelte Paul, és kezet nyújtott Vinnie-nek.

- Foglalj helyet, Vinnie - invitálta Paul. - Igyál egy kis bort! Angelo, töltsél!

Mihelyt Vinnie leült, Angelo fogta a nyitott brunellós üveget, és teletöltötte Vinnie poharát.

- Szeretném megköszönni, hogy hajlandó voltál találkozni velem - kezdte Vinnie. - Szívességet tettél nekem.

- Miért is ne tettem volna, hiszen azt mondtad, fontos, és hogy a családodról van szó.

- Mindenekelőtt szeretném, ha tudnád, nagyon sajnálom, ami a szemeddel történt - folytatta Vinnie. - Szörnyű tragédia, nem lett volna szabad bekövetkeznie. És most itt, a többiek előtt szeretnék megesküdni anyám sírjára, hogy semmit nem tudtam róla. A kölykök a maguk szakállára csinálták.

Elhallgatott. Egy percig egyikük sem törte meg a csöndet, majd Cerino szólalt meg. - És mi van még?

- Tudom, hogy a te embereid nyírták ki Frankie-t és Brunót - folytatta Vinnie. - Annak ellenére, hogy tudjuk, nem bosszultuk meg. És nem is fogjuk. Tudod miért? Mert Frankie meg Bruno csak azt kapta, amit megérdemelt. A saját szakállukra cselekedtek. Elvetették a sulykot. És azért sem állunk bosszút, mivel számodra és számomra is fontos, hogy kijöjjünk egymással. Nem akarok háborút. Csak a hatóságokat riadóztatnánk vele. Ez ártana mindkettőnk üzletének.

- Mi a garancia arra, hogy bízhatok a felajánlott békejobban? - kérdezte Cerino.

- A jóhiszeműségem - felelte Vinnie. - Rád bíztam volna a találkozó helyének megválasztását, ha nem gondolnám komolyan, amit mondok? De továbbmegyek, és hogy újabb tanújelét adjam annak, mennyire szeretnék pontot tenni az ügy végére, még azt is elárulom, hol rejtőzik a negyedik, és egyben utolsó résztvevő, Jimmy Lariso.

- Csakugyan? - kérdezte Cerino. Most először lepődött meg igazán a beszélgetés során. - Na és hol van?

- Az unokatestvére halottasházában. Az Ozone parkban, a Spoletto halottasházban.

- Méltányolom az őszinteségedet - jelentette ki Paul. - De valahogy az az érzésem, hogy ez még nem minden.

- Egy szívességet szeretnék kérni tőled - mondta Vinnie. - Mint kolléga a kollégát, arra kérlek, légy egy kis jóindulattal irántam. Kérlek, hagyd életben Jimmy Lansót! A családomhoz tartozik. A feleségem nővére férjének az unokaöccse. Én magam gondoskodom arról, hogy elnyerje méltó büntetését, de mint barátot kérlek, ne ölesd meg.

- Fontolóra veszem a dolgot - jelentette ki Paul.

- Köszönöm - hálálkodott Vinnie. - Végtére is civilizált emberek volnánk, vagy mi. Ezek a kölykök meggondolatlanok. De te meg én, noha összeütköztünk olykor, tiszteljük egymást, és tudjuk, hogy vannak közös érdekeink is. Biztos vagyok benne, hogy a döntés előtt ezt is fontolóra veszed. - Vinnie felállt.

- Mindent fontolóra veszek - ígérte Paul. Vinnie sarkon fordult, és kisétált az étteremből.

Paul a szájához emelte borospoharát, és kortyolt egyet az italból. - Angelo! - szólt hátra a válla fölött. - Ivott Vinnie a borából?

- Nem - felelte Angelo.

- Mindjárt gondoltam - jegyezte meg Paul. - És még ő nevezi magát civilizált embernek?

- Mi legyen Jimmy Lansóval? - kérdezte Angelo.

- Öljétek meg - adta ki az utasítást Cerino. - Előbb vigyetek haza, aztán induljatok!

- Na és ha csapda? - kérdezte Angelo.

Paul ivott még egy kortyot. - Erősen kétlem - mondta. - Családi ügyekben Vinnie nem hazudik.

Angelónak sehogyan sem fűlt a foga ehhez a megbízatáshoz. A hideg is kirázta arra a gondolatra, hogy a hullaházba kell mennie. Vinnie Dominickban pedig sem családi, sem üzleti ügyekben nem bízott. Cerinóval ellentétben igenis úgy vélte: könnyen lehet, hogy csapdáról van szó. És ha tényleg az, akkor nagyon is veszélyes vállalkozás behatolni a Spoletto halottasházba. Angelo ezúttal úgy döntött, itt a remek alkalom, hogy átengedje a kezdeményezést Tonynak. Amilyen túlfűtött, még örülni is fog neki. Már egy éve azon kesereg, hogy soha nem csinálhat semmit önállóan.

- Hogy tetszik? - kérdezte Angelo, amikor Tonyval leparkoltak a halottasházzal szemközti utcában. Nagyobbacska, fehér deszkaborítású épület, görög oszlopos, kis tornáccal.

- Tökéletes - jelentette ki Tony, és csak úgy csillogott a szeme az izgalomtól.

- Egy kicsit sem kerülget a frász? - kérdezte Angelo.

- Dehogy - felelte Tony. - A nagybátyám unokatestvérének is volt ilyenje. Egy nyarat végigdolgoztam náluk, amikor éppen feltételesen szabadlábra helyeztek. Nem mondom, hogy a hely feldobná az embert, de arra, amire használni akarjuk, pont megfelel. Mi kinyuvasztjuk, ők pedig bebalzsamozzák. Mindent egy helyen. - Tony elnevette magát. - Vagy nem így van?

- Dehogynem, így van - vágta rá Angelo.

- Na, lássunk hozzá - ajánlotta Tony. - Ott hátul látok valami fényt. A balzsamozó lehet. Ott bujkálhat Lanso.

- Szóval te dolgoztál már halottasházban? - kérdezte Angelo, miközben a szemét körbejáratta a környéken.

- Közel két hónapig - felelte Tony.

- Akkor talán te mehetnél előre, hiszen otthonosabban mozogsz ilyen helyen - ajánlotta Angelo. Remélte, úgy hangzik, mintha most jutott volna eszébe. - És ha már lecsaptál Lansóra, akkor kapcsolgasd föl-le a villanyt. Én addig itt kint körbeszimatolok, hogy lássam, tényleg nem csapda-e.

- Remekül hangzik - örvendezett Tony, és már ott sem volt.

Jimmy Lanso felállt a tábori ágyról, odalépett a parányi televíziós készülékhez, és lehalkította. Most is mintha valami zajt hallott volna, csakúgy, mint pár napja minden este. Feszülten figyelt, ám heves szívdobogásán, no meg a bevett rengeteg aszpirintől a fülében tompán zúgó hangon kívül más nem verte föl a csöndet. Már hatvanvalahány órája nem aludt rendesen, csak el-elszendergett néha. Feszült és elcsigázott volt. Azóta itt bujkált, hogy Bruno meg ő megléptek a woodside-i odúból, amikor Frankie nem jött haza és nem is telefonált.

Jimmy számára rémálomnak tűnt az elmúlt egy hónap. Élete merő rettegés volt azóta az ostoba savas incidens óta. Egészen addig a pillanatig, amíg meg nem csinálták azt a hülyeséget, szent meggyőződéssel hitte, hogy a karrierjét fogja „megalapozni” vele, de hamarosan rá kellett jönnie, hogy inkább a saját sírját ásta meg. Az első rettenetes sokk akkor érte, amikor Terry Mansót, futtában a kocsi felé, agyonlőtték. Frankie meg Bruno pedig az East Riverben kötöttek ki. Csak idő kérdése, és őt is elkapják.

Egyetlen reménye az maradt, hogy a nagybátyja beszélt Vinnie Dominickkal, a sógorával, és Vinnie megígérte, hogy megpróbálja elboronálni a dolgot. Ám mindaddig, amíg azt nem hallja, hogy helyreállt a béke, Jimmy egy pillanatra sem tudott megnyugodni.

Jimmy ebben a pillanatban tompán puffanó zajra lett figyelmes. A balzsamozóból jött. Most nem a képzelete játszott vele. A tévé nem szólt, így hát tisztán hallotta a neszt. Megmerevedve, feszülten figyelte, megismétlődik-e a zaj. A verejték gyöngyözött a homlokán. Miután semmit nem hallott, a maradék bátorságát összeszedve kimerészkedett az odújából, hogy megkeresse a zaj forrását.

Jimmy, amilyen halkan csak tudta, kinyitotta az ajtót, a tekintetét lassan végigjáratta a megvilágítatlan balzsamozón. A helyiség hosszanti oldalán sorakozó magas ablakokon valamelyest beszűrődött ugyan az utcai lámpák fénye, ám ettől még a teremben sűrű sötétség honolt. Az ablakokkal szemközti fal mentén a gurulós hordágyakon kivehetővé vált a két, halotti lepellel letakart hulla körvonala, amelyeket Jimmy unokatestvére az este balzsamozott be. Fehér leplük szinte vakított a beszűrődő fényben. A helyiség közepén állt a balzsamozóasztal, amelynek Jimmy csak a körvonalait látta. A balzsamozó túloldalán hatalmas, üveges szekrény vált ki élesen a sötétségből. Az ablakok alatt, a falon porcelán mosdókagylók sorakoztak.

Jimmy belépett a szobába, és remegő ujjakkal felkattintotta a villanyt. Abban a pillanatban felfedezte a zaj forrását. A balzsamozóasztalon egy hatalmas patkány tanyázott. Dühös, villogó szemekkel bámult Jimmyre, amiért az megzavarta zsákmányszerzésében. Majd leszökkent az asztalról, megiramodott a rácsos lefolyóhoz, és eltűnt a csatornában.

Jimmy egyszerre érzett undort és megkönnyebbülést. Gyűlölte a patkányokat, ennél jobban már csak attól viszolygott, hogy egy hullaházban kell bujkálnia. A frász kerülgette itt, a hely felidézte benne gyerekkora valamennyi elolvasott horrortörténetét. Felzaklatott elméje a legelképesztőbb magyarázatokkal szolgált, valahányszor csak neszezésre lett figyelmes. Sokkal megnyugtatóbb volt tehát egy patkányt látni, mint mondjuk azt, hogy az egyik bebalzsamozott hulla, mint a kriptamesék életre kelt szereplője, föl-alá sétál a teremben.

Jimmy sietve megindult egy fatuskó nagyságú, méretes fémdoboz felé. Fogta, ráhúzta a lefolyóra, amely alatt a patkány eltűnt. Hogy ezzel megvolt, igyekezett vissza a szobájába. Ám nem jutott messzire. Most meg odabentről ütötte meg a fülét újabb neszezés.

Jimmy, aki arra számított, hogy a patkány most az ő szobájában jött elő, felragadott egy seprűt. Elszántan, hogy most aztán a lelket is kiveri abból a rühes dögből, kivágta az odúja ajtaját. Még lépett is egyet, mielőtt megmerevedett volna. Minden vér kiszökött az arcából. Az árnyékban egy alak tornyosult elébe.

Jimmy elfojtott sikollyal hátratántorodott. A seprű kicsúszott a kezéből, és nagyot csattant a kövön. Jimmy legvadabb félelmét látta testet ölteni: életre kelt az egyik hulla!

- Szia, Jimmy! - köszöntötte az alak.

Jimmy teljes bénultságán még a pánik sem tudott úrrá lenni. Földbe gyökerezett lábbal csak állt, és figyelte, hogy az alak előlép a sötétből. A nyitott ablakon beáramló léghuzat megérintette az arcát.

- Kissé sápadtnak látszol - jegyezte meg Tony, a kezében fegyver, csöve a padlóra szegezve. - Le kéne tán feküdnöd arra a jó öreg porcelánasztalra, és pihenned egy kicsit. - Tony a szabad kezével a balzsamozóasztal felé intett.

- Kényszerítettek rá! - vinnyogta Jimmy, amikor rádöbbent, hogy nem természetfölötti lénnyel van dolga, hanem egy nagyon is élő emberrel, aki feltehetően Cerino szervezetéhez tartozik.

- Hát persze - nyugtatta tettetett együttérzéssel Tony. - De azért csak feküdj fel az asztalra!

Amikor Jimmy remegő lábakkal odament a balzsamozóasztalhoz, Tony a villanykapcsolóhoz sétált, és le- meg fölkattintotta.

- Föl az asztalra! - parancsolta Tony, látva, hogy Jimmy habozik.

Jimmy némi erőfeszítés árán felmászott az asztalra, és ráült a szélére.

- Feküdj le! - vicsorogta Tony. Amikor végre Jimmy lefeküdt, Tony odasétált, és lenézett a fiúra. - Remek búvóhely - állapította meg.

- Manso ötlete volt az egész - nyöszörögte Jimmy, a fejét felkapva a fekete gumi fejpárnáról. - Nekem csak a lámpákat kellett leoltanom. Azt sem tudtam, hogy mi történik.

- Mindenki azt állítja, hogy Manso ötlete volt - panaszkodott Tony. - És persze ő az egyetlen, aki otthagyta a fogát a helyszínen. Milyen kár, hogy nem lehet itt, és nem védheti meg magát.

Tompa zaj jelezte Angelo jöttét. Mint a ketrecbe zárt vadállat, nyugtalanul lépett be a helyiségbe. Ki nem állhatta a hullaházat. - Micsoda bűz van itt! - jegyezte meg.

- Formaldehid - magyarázta Tony. - Hamar hozzászokik az ember. Egy idő után már nem is érezni. Na gyere, hadd mutassalak be Jimmy Lansónak!

Angelo megvető tekintettel odasétált a balzsamozóasztalhoz. - A kis rohadék - sziszegte.

- Manso tervelte ki - mondta újra Jimmy. - Én semmit nem csináltam.

- Ki volt még benne? - förmedt rá Angelo. Biztosra akart menni.

- Manso, DePasquale és Marchese - fefelte Jimmy. - Engem ők kényszerítettek.

- A felelősséget bezzeg mindenki elhárítja - mondta Angelo utálkozva. - Jimmy, sajnálom, de föl kell készülnöd egy kis utazásra!

- Ne, kérem! - könyörgött Jimmy.

Tony előrehajolt, és súgott valamit Angeló fülébe. Angelo először felpillantott a balzsamozóberendezésre, majd az asztalon reszkető Jimmyre nézett.

- Stílusos - hagyta helyben egy bólintás kíséretében Angelo. - Hiszen ennek a rohadéknak is volt gyomra hozzá.

- Fogd le! - mondta ujjongva Tony. Odanyargalt a balzsamozóberendezéshez, és elindított egy pumpát. Figyelte a számlapot, és várt, amíg a mutató a kívánt szívóhatáshoz nem ért. Ekkor a készüléket odagörgette az asztalhoz.

Jimmy egyre növekvő kétségbeeséssel figyelte a mozdulatait. Mivel korábban mindig is óvakodott attól, hogy végignézze, miként végzi unokabátyja a balzsamozást, elképzelni sem tudta, mit akarhat Tony. De bármi legyen is az, ő bizonyára nem fogja élvezni.

Angelo Jimmy fölé hajolt, és lefogta a kezét. Tony időt sem hagyva Jimmynek arra, hogy kitalálhassa, mi fog történni, belemártotta a fiú hasába a borotvaéles szúrócsapot, és durván elforgatta a hegyét.

Jimmy hördült egyet, az arcából kiszökött a vér, a vonásai eltorzultak. A szivattyú doboza megtelt vérrel, hússzövettel és félig emésztett étellel.

Angelo a rosszulléttel küszködve elengedte a fiú kezét, és elfordult. Jimmy odakapott, hogy kitépje Tony kezéből a műszert, ám a következő másodpercben öntudatlanságba zuhant, a keze lehanyatlott.

- Na, mit szólsz? - kérdezte Tony, aki hátralépett, hogy messziről gyönyörködjék művében. - Csinos munka, mi? Nincs más hátra, mint feltölteni balzsamozófolyadékkal, és már mehet is a sírba.

- Tűnés innen! - mondta Angelo, miközben hányingerrel küszködött. - És takarítsd le az ujjlenyomatokat a gépről!

Öt perccel később már másztak kifelé az ablakon. Először az ajtón át akartak távozni, ám meggondolták magukat, hátha riasztó van rajta.

Az autóban ülve Angelo kezdett megnyugodni. Cerinónak igaza volt: Dominick nem hazudott. Nem csapda volt. Amikor elhúzódott a járdaszegélytől, Angelót eltöltötte az elvégzett munka öröme. - Hát, ezzel letudtuk a savas fiúkat - jelentette ki. - Most már visszatérhetünk az igazi munkához.

- Megmutattad a második listát Cerinónak? - kérdezte Tony.

- Igen, de az elsővel kezdjük - felelte Angelo. - A második könnyebb lesz.

- Nekem tökmindegy - jelentette ki Tony. - De mi lenne, ha ennénk előbb egyet? Megéheztem ott a Vesuvióban. Mit szólnál egy pizzához?

- Előbb tudjuk le az egyik delikvenst - ajánlotta Angelo. Szeretett volna némi szünetet tartani a Spoletto halottasházban átélt rettenetes élmény és a következő étkezés között.

Laurie, aki ismét a feneketlen mocsár mélyére süllyedő bátyja visszatérő lidércével küszködött, megörült, hogy az ébresztőóra csengője visszarángatja a valóságba. Félálomban kinyúlt, és lenyomta. Ám még mielőtt a kezét visszadughatta volna a meleg takaró alá, a csengő ismét megszólalt. Laurie ekkor jött rá, hogy nem is az órát hallotta: a telefon csörög.

- Dr. Montgomery, dr. Ted Ackerman vagyok - mutatkozott be a hívó. - Elnézést, hogy ilyenkor háborgatom, de én vagyok ma ügyeletes, és azt az üzenetet kaptam, hívjam fel, ha egy bizonyos típusú esettel találkozom.

Laurie annyira meghökkent, hogy válaszolni sem tudott. Az órára pillantva látta, hogy még csak hajnali fél három van. Nagy erőfeszítésébe telt, hogy összeszedje magát.

- Épp most futott be egy hívás - folytatta Ted. - Olyan társadalmi helyzet, mint amilyenről maga beszélt. A kokainadag is stimmelni látszik. Az elhunyt bankár volt, harmincegy éves. A neve Stuart Morgan.

- Hol van? - kérdezte Laurie.

- Ötödik sugárút 970. - felelte Ted. - Érdekli, vagy menjek ki én? Nekem mindegy.

- Megyek - felelte Laurie. - És köszönöm. - Ezzel letette a telefont, és fölkelt. Rémesen érezte magát. Ezzel szemben Tom mintha élvezte volna, hogy már ébren lehet. Elégedetten dorombolva odadörgölőzött Laurie lábához.

Laurie magára kapott valamit, fogta a fényképezőgépét és néhány pár gumikesztyűt. Kabátját gombolgatva lépett ki a lakásból, miközben arra vágyott, hogy megint visszabújhassék az ágyába.

Laurie utcája teljesen néptelen volt, az Első sugárúton azonban volt némi mozgás. Öt perccel később már egy afgán szabadságharcos vezette taxi hátsó ülésén ült. Negyedórával később szállt ki az Ötödik sugárút 970-es házánál. Az épület előtt egy járőrkocsi és egy mentő parkolt. Mindkét jármű tetején ott villogott türelmetlenül a megkülönböztető jelzés.

Laurie odabent felmutatta igazolványát. A B szárnyhoz kísérték.

- Maga a halottkém? - kérdezte leplezetlen csodálkozással az egyik egyenruhás rendőr, amikor Laurie belépett, és felmutatta az igazolványát. Laurie a Ron Moore nevet olvashatta a hajtókájára illesztett kártyán. Nagydarab, izmos, harmincas férfi volt.

Laurie bólintott, és már előre azon bosszankodott, hogy mi követi még ezt a megjegyzést.

- A fenébe is - mondta Ron. - Maga aztán egyáltalán nem hasonlít azokra a halottkémekre, akikkel idáig találkoztam.

- Pedig az vagyok - jegyezte meg Laurie ridegen.

- Hé, Pete! - kiáltotta Moore. - Elájulsz, ha meglátod, ki jön itt. Egy halottkém, aki úgy néz ki, mint egy Playboy-nyuszi!

Az egyik ajtó mögül egy másik, fiatalabbnak látszó rendőr dugta ki a fejét. Laurie láttán felvonta a szemöldökét. - Az anyját! - álmélkodott, mindkét kezében egy halom levelet tartva.

- Ki a rangidős? - kérdezte Laurie.

- Én, drágám - felelte Ron.

- Dr. Montgomerynek hívnak - intette rendre Laurie -, nem pedig drágámnak!

- Hogyne, doki - vágta rá Ron.

- Ki tud nekem beszámolni a helyszínen találtakról? - kérdezte Laurie.

- Újfent csak én - felelte Ron. - Ez itt, mint látja, a nappali. A kávézóasztalkán láthatók a drogos eszközök. Az áldozat feltehetően itt injekciózta be magát, majd kiment a konyhába. Ott van a hulla. A konyhába a dolgozón keresztül lehet eljutni.

Laurie sebtében körbepillantott. Kicsi, ámde ízlésesen berendezett lakás. Laurie az előszobának arról a pontjáról, ahol állt, belátott a nappaliba, meg valamelyest a dolgozószobába is. A nappali két hatalmas, délre néző ablaka impozáns kilátást kínált. Ám Laurie-t az ablakoknál most jobban izgatta a helyiségben uralkodó rendetlenség. Minden feltúrva, szétdobálva.

- Betörés volt? - kérdezte Laurie.

- Dehogy - felelte Ron. - Ezt mi csináltuk. Csak a szokásos, alapos rutinvizsgálat. Tudja, hogy van ez, nem?

- Nem igazán - felelte Laurie.

- A kutatómunkában fáradhatatlanok vagyunk - magyarázta Ron.

- Na és mit kerestek? - kérdezte Laurie.

- Az áldozat kilétét bizonyító iratokat - felelte Ron.

- Ehhez nem volt elegendő az előszoba falára akasztott diplomák sora? - kérdezte Laurie végigmutatva a helyiségen. - Elég nyilvánvaló a névazonosság, nem?

- Hát, azt hiszem, azokat észre sem vettük - jelentette ki Ron.

- Hol van a holttest? - kérdezte Laurie.

- Mondtam már - felelte Ron. - A konyhában - és azzal a dolgozószoba felé mutatott.

Laurie vigyázva, nehogy rálépjen a szanaszét dobált holmikra, elindult, és belépett a dolgozószobába. Az íróasztal mindegyik fiókja kihúzva. Sebtében kutathatták át valamennyit.

- Gondolom, itt is az okiratokat keresték? - kérdezte Laurie.

- Úgy van, doki - felelte Ron.

Laurie a dolgozószobán átsétálva megállt a konyhaajtóban. Itt váratlanul megtorpant. A konyhában is ugyanolyan felfordulás fogadta, mint a többi helyiségben. A hűtőből minden kiszórva, még a polcok is. Sőt, néhány ruhadarab is hevert a konyhakövön. A hűtő ajtaja résnyire nyitva. - Nehogy azt mondják, hogy itt is iratokat kerestek - jegyezte meg gúnyosan Laurie.

- A fenébe, dehogy! - háborodott fel Ron. - Ezt maga az áldozat csinálta.

- Hol van a hulla? - kérdezte Laurie.

- A hűtőben - felelte Ron.

Laurie odalépett a frizsiderhez, és kinyitotta az ajtót. Ron nem viccelt. Stuart Morgan teteme ott szorongott a hűtőtérben. Csaknem teljesen meztelen volt, csupán rövidnadrágot, pénztartós övet és zoknit viselt. Arca gyöngyházfehér. Jobb karja fölemelve, a keze ökölbe szorítva.

- Érthetetlen, miért mászott be a frizsiderbe -, kommentálta Ron a látottakat. - Ilyen képtelen dolgot nem láttam még, amióta a rendőrségnél dolgozom.

- Hyperpyrexiának nevezzük ezt az állapotot - magyarázta Stuart Morgant bámulva Laurie. - A kokaintól hihetetlenül felszökhet a láz, amitől aztán elborul az agy. Ilyenkor az illető bármire képes, csak hogy csillapítsa ezt a meleget. De olyant még én sem láttam, hogy valaki egyenesen a hűtőbe másszék.

- Ha megvizsgálta, hívhatjuk az embereket, hogy vihetik - ajánlotta Ron. - Mi a magunk dolgát már elvégeztük.

- Hozzáértek a hullához? - kérdezte Laurie váratlanul.

- Ezt meg hogy érti? - kérdezte idegesen Ron.

- Úgy, ahogy mondom. Maga vagy Pete hozzáértek a halotthoz?

- Hát... - nyögte Ron, akinek nagyon nem akaródzott válaszolni.

- Miért olyan nehéz erre válaszolni?

- Tudni akartuk, tényleg halott-e - magyarázta Ron. Halvány védekezés volt, mert a férfi ugyanolyan jéghideg volt, mint a konyha kövén szétszóródott uborkák.

- Vagyis benyúlt, és kitapintotta a pulzusát? - sietett a segítségére Laurie.

- Úgy van - felelte Ron.

- Na és hol? - kérdezte Laurie.

- A csuklóján - felelte Ron.

- A jobb oldalin? - faggatózott tovább Laurie.

- Hé, micsoda szőrszálhasogatás ez! - méltatlankodott Ron. - Már nem emlékszem, melyik csuklóján.

- Mondok én magának valamit - kezdte Laurie, miközben elővette a fényképezőgépét, és nekiállt felvételeket készíteni a frizsiderben lévő hulláról. - Látja ott, a levegőben tartott jobb kart?

- Egen - morogta Ron.

- A hullamerevség következtében emelkedett a levegőbe - magyarázta tovább Laurie, miközben villant a fényképezőgép vakuja.

- Erről már hallottam - jelentette ki Ron.

- A hullamerevség azonban csak azután állt be, miután a kar előzően ernyedten lógott - folytatta Laurie. - Mi jut erről eszébe a holttesttel kapcsolatban? - Laurie most másik szögből készített egy újabb felvételt.

- Fogalmam sincs, miről beszél - jelentette ki Ron.

- Ez arról árulkodik, hogy a hullát a halála után elmozdították - foglalta össze Laurie. - Mondjuk, kiemelték a hűtőből, majd visszatették. És ennek jó pár órával a halál beállta után kellett történnie, ugyanis a hullamerevség kialakulásához legalább két óra kell.

- Nahát, milyen érdekes! - mondta Ron. - Ezt Pete-nek is hallania kell. - Ezzel Ron odament a dolgozó ajtajához, és kikiabált Pete-nek, hogy menjen oda. Amikor megjelent, Ron elmesélte neki a Laurie-tól hallottakat.

- Talán a barátnője húzta ki - találgatta Pete.

- A barátnője talált rá? - kérdezte Laurie. Rettenetes, hogy ezek a kábítószeresek milyen megrázkódtatásoknak teszik ki azokat, akik szeretik őket.

- Ő hát - felelte Pete. - A barátnője riasztotta a mentőket. Elképzelhető, hogy ő emelte ki.

- Majd fogta és visszagyömöszölte? - kérdezte hitetlenkedve Laurie. - Nem valószínű.

- Miért, maga szerint mi történt? - kérdezte Ron. Laurie egy pillanatig elnézte a két rendőrt, miközben azon tűnődött, hogyan is kezelje őket.

- Nem tudom, mit gondoljak - mondta végül, és felhúzta a gumikesztyűt. - Most mindenesetre szeretném megvizsgálni a holttestet, átadni a halottszállítóknak, és hazamenni.

Laurie benyúlt, és megérintette Stuart Morgan hulláját. A hullamerevségnek megfelelően kemény volt és hideg. Miközben vizsgálta, feltűnt neki, hogy a többi végtagja is - a jobb karjához hasonlóan - természetellenes pózban van. A bal könyökhajlati vénában felfedezte a tűszúrás nyomát. A hűtőt leszámítva az eset kísértetiesen emlékeztetett a Duncan Andrews-, Robert Evans- és Marion Overstreet-féle túladagolásokra.

Laurie fölegyenesedett, és odafordult Ronhoz. - Segítene kiemelni a hűtőből? - kérdezte.

- Pete, segíts neki! - szólt oda a társának Ron.

Pete bosszús képet vágott, de azért elvette a pár kesztyűt Laurie-tól és felhúzta. Kiemelték Stuart Morgant, és lefektették a kőre.

Laurie készített még néhány felvételt. Tapasztalt szakember lévén azonnal meg tudta állapítani, hogy a hullamerevség azalatt állt be, amíg a test a hűtőben volt. Ez egészen biztos. Ám az is biztos, hogy az a testhelyzet, amelyikben Laurie találta, nem azonos azzal, ahogyan eredetileg lehetett.

Laurie-nak a fényképfelvételek készítése közben feltűnt, hogy az övtáska félig nyitva van. A cipzár lecsípett egy kis darab papírpénzt. Készített arról is egy közeli felvételt. Majd letette a fényképezőgépet, és lehajolt, hogy közelebbről is megvizsgálja az erszényt. Némi nehézség árán sikerült meglazítania a cipzárat, és kinyitnia az erszényt. Három, tépett sarkú egydollárost talált benne.

Laurie felállt, és a három dollárt odanyújtotta Ronnak. - Tárgyi bizonyíték - mondta.

- Bizonyíték? Mire? - kérdezett vissza Ron.

- Hallani hallottam már olyan esetekről, hogy a helyszínre érkező rendőrök kifosztják a balesetek, gyilkosságok áldozatait - jelentette ki Laurie. - Ám arra nem számítottam, hogy egyszer bele is futok egy ilyen helyzetbe.

- Mi a fészkes fenéről beszél? - csattant fel Ron.

- Elvitethetik a hullát, Moore őrmester - mondta Laurie. - És szíves-örömest meghívnám magukat, hogy nézzék végig a boncolást, azonban őszintén remélem, hogy soha az életben nem kerülnek még egyszer a szemem elé.

Ezzel Laurie lehúzta a kesztyűt, belehajította a szemétkosárba, fogta a fényképezőgépét, és távozott.

- Több már nem fér belém - jelentette ki Tony, miközben eltolta maga elől a pizza maradékát. Elvette a nyakából a gallérja mögé gyömöszölt asztalkendőt, és letörölte a paradicsomszószt a szájáról. - Mi van? Nem szereted a pepperonit? Csak csipegetsz itt, mint egy madár.

Angelo felhörpintette maradék ásványvizét. A buborékok jótékonyan simogatták a Spoletto halottasházbeli látogatás emlékétől még mindig háborgó gyomrát. Próbált ugyan enni néhány fatatot a pizzából, de sehogy sem ízlett neki. A rosszullét környékezte, ezért már alig várta, hogy Tony befejezze.

- Készen vagy? - kérdezte Angelo Tonytól.

- Ja - felelte a fogát szíva Tony. - Bár egy kávé jólesne még.

A Vesuviótól nem messze, az Elmhurstön üldögéltek egy egész éjjel nyitva tartó olasz pizzériában. Annak ellenére, hogy hajnali fél négyre járt, üldögéltek páran a kényelmes márványasztalok mellett. Egy elaggott zenegép az ötvenes-hatvanas évek slágereit nyúzta.

Angelo felhajtott még egy ásványvizet. Tony pedig a kávéját szürcsölgette.

- Mehetünk? - kérdezte Angelo, amikor Tony üres csészéje koccant a csészealjon. Angelo már tűkön ült, ám úgy érezte, tartozik annyival Tonynak, hogy egy kicsit megpihenhessen. Végtére is elég dolguk akadt.

- Mehetünk - hagyta helyben Tony, és még egyszer megtörölte a száját. Felálltak, odadobtak pár bankjegyet az asztalra, és kisétáltak a hideg novemberi éjszakába. Nyakukat behúzva igyekeztek a kocsihoz. Szemerkélt az eső.

Miközben a motor alapjáratban pörögve melegedett, Angelo a kesztyűtartóból kivette a második listát, és átfutotta. - Az egyik itt van mindjárt a Kew Garden Hillsen - mondta. - Kellemes, kényelmes, és feltehetően gyors és könnyű.

- Ez lesz csak a mulatság - örvendezett Tony, és böfögött egyet. - Imádom a pepperonit.

Angelo visszatette a kesztyűtartóba a cédulát. Amikor elindult a néptelen úttesten, megjegyezte: - Kétségtelenül könnyebb éjszaka dolgozni, ilyenkor lehet közlekedni a városban.

- Csak az a baj vele, hogy az ember átalussza az egész napot - állapította meg Tony, majd előhúzta a Berettáját, és feltette rá a hangtompítót.

- Tedd azt el, amíg oda nem érünk - förmedt rá Angelo. - Az idegeimre mész.

- Csak felkészülök - magyarázta Tony, és a fegyvert megpróbálta begyömöszölni a tokba, a hangtompító miatt azonban ez nem igazán sikerült neki. A markolata kidudorodott a zakón át. - Alig vártam már, hogy idáig jussunk, most már legalább nem kell annyit lacafacáznunk.

- Az óvatosság sosem árt - ellenkezett Angelo. - Ami azt illeti, mindig is óvatosnak kell lennünk.

- Csigavér! - csillapította Tony. - Tudod, hogy értem. Nem kell azokkal az egyéb dolgokkal is szarakodnunk. Pillanatok alatt megvan, és már mehetünk is. Bumm, aztán vége. - A mutatóujjával imitálta, hogy agyonlő egy járókelőt.

Beletelt egy kis időbe, amíg ráakadtak a szerény, stukkóval díszített, kétemeletes, csapott tetejű kőépületre. A temetőhöz vezető, csöndes zsákutcában állt a ház.

- Ez igen! - mondta Tony elismerően. - Ezeknek aztán van mit a tejbe aprítaniuk.

- No meg riasztójuk is - vágta rá Angelo. Ezzel lehúzódott az út szélére, és leállította a kocsit: - Bízzunk benne, hogy nem valami bonyolult szerkezet. Nem szeretnék semmi komplikációt.

- Melyiküket nyuvasztjuk ki? - kérdezte Tony.

- Elfelejtettem - válaszolta Angelo, és benyúlt a kesztyűtartóba, hogy kivegye a második listát. - Az asszonyt - mondta, miután ellenőrizte a nevet. A cédulát visszatette a helyére. - És tisztázzuk a dolgot előre, nehogy aztán félreértés legyen: az asszony az enyém. Valószínűleg ágyban vannak, a te szemed a férfin legyen. Ha felébred, kinyírod. Megértetted?

- Hát persze, hogy megértettem - fortyant fel Tony. - Mégis, minek nézel engem? Nyeretlen kétévesnek? Tökéletesen értem. De tudod, mennyire imádom az efféle melót. Nem lehetne, hogy enyém az asszony, és a te szemed a férfin?

- Szentséges úristen! - szörnyülködött Angelo, majd elövette a fegyvert, és rátette a hangtompítót. - Ez meló, nem fácánvadászat. Nem kedvtelésbpl vagyunk itt.

- De hát nem mindegy, hogy melyikünk nyuvasztja ki, te vagy én? - erőlködött tovább Tony.

- Végső soron teljesen mindegy, hogy melyikünk csinálja - magyarázta Angelo. - A főnök azonban én vagyok, tehát én csinálom. Biztosan akarom tudni, hogy az asszony halott. Nekem kell Cerinónak elszámolnom.

- Azt akarod mondani, hogy jobban lősz nálam? - kérdezte Tony láthatóan megbántva.

- Az isten szerelmére, Tony! - képedt el Angelo. - A következőt már te csinálhatod. Váltjuk egymást, rendben?

- Oké, így már rendben - örvendezett Tony. - Jut is, marad is.

- Örülök, hogy megegyeztünk - mondta Angelo, majd az égre nézve még hozzátette: - Mintha csak a kisdedóvóban lennék. Jól van, menjünk!

Kikászálódtak a kocsiból, átmentek az úttesten, és bevették magukat a kérdéses házat övező sűrű, nedves bokrok közé. A ház hátsó oldalához érve Angelo alaposan szemügyre vette az ajtót, az ujjait végigfuttatta a peremeken, egy aprócska elemlámpával bevilágított a repedésekbe, a kulcslyukba. Fölegyenesedett.

- Riasztó nincs - csodálkozott Angelo -, hacsak nem olyasmi, amilyet még nem láttam.

- Az ajtón vagy az ablakon megyünk be? - kérdezte Tony.

- Az ajtó elég könnyűnek látszik - mondta Angelo. Tony a zsebkésével pillanatok alatt meglazította az ajtó ablakkeretének tömítését, majd egy tűhegyes csavarhúzóval kitekerte a csavarokat, és kiemelte a panelt. Benyúlt, elfordította előbb a zárat, majd a kilincset.

Az ajtó erőtlen, tiltakozó csikordulás kíséretében feltárult. Se riasztócsengő, se ádáz kutyaugatás. Angelo, fegyverét a csővel felfelé fejmagasságban tartva, halkan belépett. Körbekémlelt. A nappaliban állt. Színes pamuttal kárpitozott bútorok, és egy nagyképernyős televízió állt benne. Egy darabig fülelt, majd leeresztette a fegyvert. Hogy riasztónak nyomát sem találta, kezdett megnyugodni. Remek terepnek látszott, indulhat az akció.

Angelo intett Tonynak, hogy kövesse, majd besettenkedett az előszobába. Innen felóvakodtak egy csigalépcsőn. Odafent egy folyosón találták magukat, amelyről közel fél tucat ajtó nyílt. Egy kivételével valamennyi résnyire nyitva állt. Angelo az ösztöneire hagyatkozva egyenesen arra indult. Amikor Tonyt ott érezte közvetlenül a háta mögött, lenyomta a kilincset. Az ajtó azonnal engedett.

A szemközti fal előtt álló ágyból hangos horkolás hallatszott. Angelo nem tudta, melyikük horkol, ám mihelyt meggyőződött arról, hogy mindketten mélyen alszanak, intett Tonynak. Odaosontak az ágyhoz.

Dupla ágy, steppelt paplanokkal. Az ágyban középkorú férfi és nő. Mindketten karjukat az oldaluk mellett pihentetve, hanyatt feküdtek.

Angelo odament az ágy jobb oldalához, ahol az asszony feküdt. Tony balra indult. Angelo a hálószoba félhomályában odamutatta Waltherjét Tonynak, jelezve, hogy mindjárt végez az asszonnyal, és hogy eközben Tony figyelje a férfit.

Tony bólintott. Amikor Angeló a fegyver csövét az alvó asszony fejére irányította, Tony ugyanezt tette a másik oldalon. Angelo a halántékra célzott, oda, ahol nem lehet elvéteni, közvetlenül a fül fölött. Azt akarta, hogy a golyó körülbelül ott kössön ki, ahol tarkólövésnél szokott, vagyis a nyúltagyban.

A szobában uralkodó, rezzenéstelen csendhez képest nagyot szólt a fegyver, a normál zajokhoz képest azonban úgy hatott, mintha valaki tompán, az öklével megütötte volna a párnát.

A ravasz meghúzásakor Angelo önkéntelenül összerezzent, ám ebben a pillanatban az előzőhöz hasonló, tompa puffanást hallott. A szeme sarkából látta, hogy a férfi feje megugrik a párnán, majd visszahanyatlik. A sötétben feketének tetsző folt terjeszkedett a párnahuzaton.

- Nem tudtam ellenállni - szólalt meg Tony. - Amikor meghallottam a lövésed zaját, muszáj volt nekem is meghúznom a ravaszt. Imádom. Akkora örömet okoz.

- Te nem vagy normális! - förmedt rá dühösen Angelo. - Csak akkor kellett volna lőnöd, ha megmozdul. Ez volt a megállapodás.

- Miért, mi múlik ezen? - vetette oda Tony.

- Csak annyi, hogy meg kell tanulnod engedelmeskedni a parancsoknak.

- Jól van, na - békítette Tony. - Sajnálom. Nem tudtam ellenállni. Legközelebb majd mindent úgy csinálok, ahogy mondod.

- Tűnjünk el innen - mondta Angelo, és elindult az ajtó felé.

- Ha már itt vagyunk - kezdte Tony -, nem nézünk utána egy kis pénznek meg némi értékesebb holminak?

- Semmi kedvem az időt vesztegetni - jelentette ki Angelo. Az ajtóból visszafordult - Mozogj már! Tony! Nem azért vagyunk itt, hogy a saját zsebünkre dolgozzunk. Cerino rendesen megfizet minket.

- Viszont amiről Cerino nem tud, az nem is hiányozhat neki - ellenkezett Tony, és az éjjeliszekrényről felkapott egy pénztárcát, meg egy Rolex órát. - Egy kis emléket csak magammal vihetek, nem?

- Hozzad - hagyta helyben Angelo -, de most már pucoljunk innen!

Három perc múlva a kocsiban ülve távolodtak. - Szűzanyám! - kiáltott fel Tony.

- Mi van?

- Több mint ötszáz lepedő volt benne - mondta nevetve Tony, és meglobogtatta a bankjegyeket. Az arany Rolexet már fel is csatolta a csuklójára. - Ha még ehhez hozzáadom azt is, amit Cerino fizet, nem is jártunk olyan rosszul.

- Csak a tárcától ne felejts el megszabadulni - figyelmeztette Angelo. - Még a nyomunkra vezeti őket.

- Ne izgulj! - felelte Tony. - El fogom égetni.

Angelo lehúzódott az úttest szélére, és leállította a motort.

- Na és most? - kérdezte Tony.

Angelo előrehajolt, és kivette a listát a kesztyűtartóból. - Megnézem, van-e még valaki ebben a körzetben mondta.

- Hurrá! - örvendezett Angelo némi szünet után. - Ketten is vannak a Forest Hillsen. Az csak egy ugrás innen. Gond nélkül végzünk mindkettőjükkel még hajnal előtt. Mondhatom, remek éjszaka.

- Sőt, pazar - tódította Tony. - Ennyi pénzt még sosem szereztem.

- Na jól van - mondta Angelo a térképet tanulmányozva. - Most már tudom, merre vannak a házak. Elegáns környék. - Maga mellé helyezte a térképet meg a listát, gázt adott és elindult.

Angelo nem egészen félóra alatt odaért az első keresett házhoz. Hatalmas, fehérre festett udvarház volt, jó távol az utcától. Angelo úgy saccolta, a telek lehet vagy egyhektárnyi. A kanyargós kocsifeljárót lombjuk vesztett szilfák övezték.

- Ezúttal melyik lesz az? - kérdezte Tony az épületet tanulmányozva.

- A férfi - felelte Angelo, és közben azon tűnődött, hová is állítsa a kocsit. Ezen az elegáns környéken nem sok jármű parkolt kint az utcán. A végén úgy döntött, végigmegy a kocsifeljárón, hiszen az úgyis a ház mögé vezet. Ott leállíthatja a kocsit, hogy az utcáról senki ne lássa. Eloltott lámpákkal indult el, remélve, hogy a kivilágítatlan autóra senki nem figyel föl.

- Ne feledd - szólt Tony, mikor indulni készültek -, ezúttal én jövök!

Angelo a szemét az égre emelte, mintha csak azt mondaná: - Miért büntetsz engem, istenem? - Majd bólintott, és mindketten elindultak a ház felé.

Ez az épület több gondot okozott neki, mint a másik, szerényebb kőház. Jó néhány közös áramkörrel is összekapcsolt riasztóberendezés volt itt fölszerelve. Angelónak beletelt némi idejébe, amíg megtalálta és hatástalanította. Jó félóra múlva tudták csak kiemelni a mosókonyha egyik ablakát.

Angelo mászott be elsőként, hogy megbizonyosodjék arról, nincs-e valahol infravörös vagy lézerdetektor. Amikor úgy látta, hogy nincs, Tony is bemászott az ablakon.

Szorosan egymás közelében maradva, lassan araszoltak át a konyhán. Egy közeli szobából behallatszott a tévé hangja.

Amilyen nesztelenül csak bírtak, megindultak a hang irányába. Az egyik folyosón túli helyiségből szűrődött ki. Angelo előrement, és kikukucskált a sarkon.

A dolgozószoba volt az, beépített bárral, és egy hatalmas, kivetítős ernyőjű televízióval. A készülékkel szemben vászonhuzatú dívány állt. Középen ülve rettenetesen elhízott férfi aludt kék köntösben, egy puffon pihentetve kurta, potrohához képest meglepően csontos lábát.

Angelo visszalépett, hogy váltson néhány szót Tonyval. - Alszik és egyedül van. A felesége, már ha van neki, fent kell legyen az emeleten.

- Akkor most mit csinálunk? - kérdezte Tony.

- Te akartad kinyuvasztani - felelte Angelo. - Most ez a tiéd, eredj, és csináld! De rendesen! Aztán megnézzük a nőt.

Tony elmosolyodott, és Angelo mögé lépett. Hangtompítós fegyvere már készenlétben a jobb kezében.

A sarokra érve Tony határozott léptekkel bement a dolgozószobába. Egyenesen odasétált a díványon alvó férfihoz. Mialatt a fegyver csövével a férfi halántékára célzott, a térdével szándékosan meglökte a férfi combját.

- Gloria, drágám? - motyogta a férfi, és igyekezett felnyitni elnehezült szempilláit.

- Nem, drágám, én vagyok, Tony!

A tompa, puffanó lövéstől a férfi a jobb oldalára dőlt. Tony föléje hajolt, a hangtompítót a tarkóra irányította, és még egyszer tüzelt. A férfi meg sem moccant.

Tony fölegyenesedett, és Angelóra nézett. Az magához intette. Mindketten fölmentek a lépcsőn. Az emeleten több szobába is bekukkantottak, mire végül megtalálták Gloriát. Az asszony fekete szemvédőkkel és füldugókkal a fején mélyen aludt. A szobában égett a villany.

- Ez meg itt filmsztárnak képzeli magát, vagy mi - kommentálta Tony. - Hogy meg fog lepődni.

- Menjünk - mondta Angelo, és megfogta Tony karját.

- Hagyjál már! - ellenkezett Tony. - Olyan ez, mint egy céltábla.

- Semmi kedvem vitatkozni - förmedt rá Angelo. - Azt mondtam, tűnés!

Tony duzzogva ült az autóban, miközben Angelo igyekezett kinézni a következő házhoz vezető legrövidebb utat. Angelo nem bánta Tony sértődöttségét. Legalább addig csöndben marad.

A mai utolsó épület kétemeletes ház volt, fémtetős, egyautós garázzsal. A parányi pázsitot, amelyen rózsaszín flamingószobor díszelgett, apró láncszemekből álló kerítés övezte.

- A pasas vagy a nő? - törte meg most először a csöndet Tony.

- A nő - felelte Angelo. - A tiéd lehet, ha akarod. - Most, hogy az éjszaka már a végéhez közeledett, a nagylelkűséget is megengedhette magának.

Gyerekjáték volt bejutni a házba. Hátulról mentek be, az ottani ajtón keresztül. Meglepetésükre a férjet a díványon alva találták, mellette a földön hat üres sörösüveg.

Angelo felküldte Tonyt az emeletre, ő maga a férfi mellett maradt. Angelo a félhomályban is észrevette, milyen mohó vágy csillan Tony szemében, és arra gondolt, mennyire beteges benne ez a gyilkolási vágy.

Pár perccel később Angelo hallotta Tony hangtompítós fegyverének halk dörrenését, amelyet rögtön utána egy másik is követett. De legalább alapos a fiú. Pár perccel később megjelent Tony.

- A pasas nem moccant? - kérdezte Tony.

Angelo megrázta a fejét, és intett, hogy tűnjenek el.

- Milyen kár - sajnálkozott Tony. Egy másodpercig még elnézte az alvó férfit, majd kelletlenül megindult Angelo nyomában.

A hátsó verandán Angelo kinyújtózott, és felnézett a pirkadó égboltra. - Kel már a nap - mondta. - Mi lenne, ha megreggeliznénk?

- Remek - örvendezett Tony. - Micsoda éjszaka volt! Ennél jobban nem is alakulhatott volna. - A kocsi felé menet lecsavarta a hangtompítót.

7.

Csütörtök, 7.45

Manhattan

Noha a hajnali telefonálás miatt Laurie nem sokat aludt az éjjel, úgy határozott, hogy kárpótlásul az előző napi késésért, ma korábban megy be a munkahelyére. Még csak háromnegyed nyolc volt, amikor az intézet lépcsőit koptatta.

Egyenest a felvételibe ment, ahol azonnal megérezte, hogy feszültség vibrál a levegőben. Néhány kollégája, aki általában nem szokott bejárni fél kilenc előtt, már lázasan dolgozott. Két idősebb orvos, Kevin Southgate és Arnold Besserman hevesen vitatkozott egymással a kávéautomata mellett lecövekelve. A liberális nézeteket valló Kevin és a szélsőségesen konzervatív érzületű Arnold soha semmiben nem értett egyet.

- Én pedig azt mondom - jelentette ki éppen Arnold, amikor Laurie is odaverekedte magát a géphez, hogy töltsön magának egy pohár italt -, ha több rendőr lenne az utcán, akkor nem történhetnének ilyen dolgok.

- Ellen kell mondjak neked - tiltakozott Kevin. - Az efféle tragédiák...

- Mi történt? - kérdezte Laurie, amíg a kávéját kavargatta.

- Gyilkosságsorozat Queensben - felelte Arnold. - Közvetlen közelről leadott lövések.

- Kis kaliberű fegyverből? - faggatózott tovább Laurie.

Arnold Kevinre pillantott. - Ezt még nem tudom.

- A folyóból halászták ki őket?

- Nem - felelte Arnold. - Ezek az emberek mind a saját házukban aludtak. Egyszóval, ha több rendőr...

- Ugyan már, Arnold! - intette le Kevin.

Laurie otthagyta a két civakodót, és ment megnézni a boncolási beosztást. A kávéját szürcsölgetve megnézte, ki van ma kiírva, és milyen esetekhez. A saját neve mellett három boncolást talált, köztük Stuart Morganét. Megörült: úgy látszik, Calvin állja a szavát.

Laurie, miután felfigyelt rá, hogy a másik két esete kábítószeres túladagolás, átlapozta a rendőrségi jegyzőkönyveket. Rémülten látta, hogy ez a két eset is mennyi hasonlóságot mutat a korábbiakkal. Randall Thatcher, harmincéves, ügyvéd. Valerie Abrams, harminchárom éves, alkusz.

Már tegnap rettegett attól, hogy további áldozatok lesznek, ám remélte, hogy a félelmei mégsem válnak valóra. De hát nem így történt. Itt van három újabb. Csupán egyetlen éjszaka leforgása alatt száz százalékkal ugrott meg az elhunytak száma.

Laurie, útban a nyomozókhoz, átsétált a sajtó- és propagandarészlegen. A nyomozók irodájának az ajtaja előtt elhaladva eltűnődött, jelentse-e a Morgan lakásán észlelt lopás gyanúját. Végül úgy döntött, hogy nem jelenti. Majd ha találkozik Louval, tanácsot kér tőle.

Laurie ott találta Cheryl Myerst parányi, ablaktalan irodájában.

- Eddig még nem jártam szerencsével Duncan Andrews ügyében - kezdte Cheryl, még mielőtt Laurie megszólalhatott volna.

- Nem azért jöttem - magyarázta Laurie. - Tegnap este meghagytam Bartnak, hogy engem hívjanak, ha a Duncan Andrewséhoz vagy a Marion Overstreetéhez hasonló esettel találkoznak. Erre ma reggel látom, hogy volt még két áldozat, akikhez viszont mégsem engem riasztottak. Meg tudná mondani, miért nem szóltak?

- Nem - felelte Cheryl -, tegnap éjjel Ted volt szolgálatban. Tőle kell megkérdeznünk. Valami gond van?

- Tulajdonképpen nincs - vallotta meg Laurie. - Csak kíváncsi lettem. Ami azt illeti, valószínűleg amúgy sem tudtam volna mind a három helyszínre magam kimenni. A boncolásokat meg én kaptam. Apropó, tudott beszélni a kórházzal Marion Overstreet ügyében?

- Hogyne - felelte Cheryl. - Bizonyos dr. Murray-vel beszéltem, aki azt állította, mindenben úgy jártak el, ahogyan magával megbeszélték.

- Így gondoltam én is - hagyta helyben Laurie. - Mindenesetre nem ártott ellenőrizni. De lenne magához még egy kérésem. Próbálja meg nekem beszerezni Marsha Schulman asszony kórházi, elsősorban sebészeti zárójelentéseit. Meg néhány röntgenfelvételét. Úgy tudom, Queensben lakott a Bayside-on. A korát nem tudom pontosan. Úgy negyven körüli lehet. - Amióta csak Jordan elmesélte neki, hogy az asszony férje kétes üzelmekbe keveredett, és többször le is tartóztatták, azóta valahogy rossz érzése volt az asszony eltűnésével kapcsolatban, már csak azért is, mert ott volt az a furcsa betörés Jordannél.

Cheryl lefirkantotta a nevet az íróasztalán álló noteszbe. - Rögvest utánanézek.

Ezután Laurie fölkereste John DeVriest. Mint várta is, a férfi nem fogadta valami szívélyesen.

- Megmondtam már magának, hogy szólok, ha van valami - vágta oda Laurie kérdésére John. - Ezernyi más dolgom is van, nemcsak a maga esetei.

- Tudom, hogy rengeteg a munkája - nyugtatta Laurie -, ám ma reggel három újabb túladagolásos esetet kaptam. Ezzel már hatra emelkedett a fiatal, tehetséges, művelt, és egyúttal elfecsérelt életek száma. Kell legyen valami abban a kokainban, és nekünk ezt a valamit meg kell találnunk.

- Akkor jöjjön, és végezze el maga ezeket a vizsgálatokat - dohogta John. - De engem hagyjon békén! Mert ha nem, akkor megyek, és szólok dr. Binghamnak.

- Mi baja van velem? - kérdezte Laurie. - Én igyekeztem szépen kérni magát.

- Maga az idegeimre megy - jelentette ki John.

- Hát ez nagyszerű! - vágott vissza Laurie. - Jó tudni, hogy az embernek ilyen készséges kollégái vannak.

Laurie feldúltan kiviharzott a laborból, miközben egyre morgott az orra alatt. Ekkor valaki megfogta a karját. Laurie megpördült, készen arra, hogy arcon üti John DeVriest, amiért arra vetemedett, hogy hozzáérjen. De nem John volt az. Az egyik fiatal beosztottja, Peter Letterman jött oda hozzá.

- Válthatnánk egypár szót? - kérdezte Peter, és óvatosan visszanézett a válla fölött.

- Hogyne - egyezett bele Laurie.

- Akkor jöjjön be a kuckómba - ajánlotta Peter, és odavezette Laurie-t. A helyiség, ahová beléptek, eredetileg söprűtárolónak készülhetett. Épphogy elfért benne egy íróasztal, egy számítógép egy iratszekrény meg két szék. Peter becsukta maguk mögött az ajtót.

Peter sovány, szőke hajú, finom arcú fiatalember volt. Laurie-t a férfi élénk tekintete és viselkedése végzős diákra emlékeztette. Peter a fehér laborköpeny alatt kihajtott nyakú flanelinget viselt.

- Johnnal kicsit nehéz szót érteni - jegyezte meg.

- És akkor még finoman fogalmazunk - vágta rá Laurie.

- Művésztulajdonság - folytatta Peter. - John bizonyos fokig művész. Mestere a kémiának, különösen a toxikológiának. Akaratlanul tanúja voltam a szóváltásuknak. Szerintem talán azért is bánik így magával, hogy egy kicsivel több pénzt csikarhasson ki a vezetéstől. Egy csomó elemzéssel adós, ám az esetek többségében ez nem oszt, nem szoroz. Végtére is halottakról van szó. Ám ha a maga gyanúja igaznak bizonyul, akkor most kivételesen talán további életeket menthetnénk meg. Épp ezért segíteni szeretnék magának. Megpróbálok utánajárni, még azon az áron is, hogy túlórázom.

- Nagyon hálás lennék érte, Peter - köszönte Laurie. - És magának igaza van.

Peter önkéntelenül elmosolyodott. - Iskolatársak voltunk.

- Tényleg? - lepődött meg Laurie. - Hol?

- A Wesleyanen - felelte Peter. - Két évfolyammal maga alatt jártam, de közös előadásokat is hallgattunk. Biokémiát.

- Sajnálom, de nem emlékszem magára - mentegetőzött Laurie.

- Hát, akkor én még nagyon zöldfülű voltam. Mindegy. Szólok, ha találtam valamit - ígérte mosolyogva Peter.

Peter segítőkészsége láttán némiképp visszanyerte az emberekbe vetett hitét Laurie. Jobb kedvvel ment föl az irodájába. Miután átnézte a boncolási anyagokat, néhány hasonló kérdés fogalmazódott meg benne, mint Marion Overstreet esetében. Az alaposság kedvéért megkérte Cherylt, hogy járjon utánuk.

Laurie, miután a szobájában beöltözött, lement a boncterembe. Vinnie már előkészítette Stuart Morgant, valamint a boncoláshoz szükséges eszközöket. Haladéktalanul hozzáláttak a munkához. Simán ment minden. Mire a belső vizsgálattal is végeztek, Cheryl Myers lépett be a helyiségbe, maga elé tartva a maszkját. Laurie a szemével Calvin után kutatott, nem szerette volna, ha összeszidja Cherylt, amiért nincs beöltözve. Szerencsére nem volt idelent.

- Marsha Schulmannal szerencsém volt - mondta, és meglobogtatott néhány röntgenfelvételt. - A Manhattan Generalban kezelték, mivel az egyik orvosuk alkalmazottja. Átküldték néhány tüdőröntgenképét. Föltegyem?

- Legyen szíves - kérte Laurie. Megtörölte a kezét a kötényében, és követte Cherylt az átvilágító panelhez. Cheryl elhelyezte a felvételeket, és oldalt lépett.

- Rögtön vissza kell küldenem nekik - magyarázta Cheryl. - A röntgentechnikus szívességet tett azzal, hogy engedély nélkül átküldte valamennyit.

Laurie átnézte a felvételeket. Két évvel ezelőtti tüdőfelvételek voltak. A lebenyek tiszták, normálisak. A szív tájékán sem látható semmi rendellenesség. Laurie csalódottan már-már arra kérte Cherylt, hogy vegye ki a filmeket, amikor a szeme megakadt a kulcscsonton. A jobb oldali ág úgy kétharmad részben kissé meghajlott, és ezen a röntgensugarak valamelyest áthatoltak. Marsha Schulmannak valamikor eltörött a kulcscsontja. Szépen összeforrt ugyan, de kétségtelenül jól látszott a nyoma.

- Vinnie! - szólt oda a boncmesternek Laurie -, küldjön le valakit a lefejezett lebegő röntgenfelvételeiért.

- Talált valamit? - kérdezte Cheryl.

Laurie odamutatott a törés helyére, és elmagyarázta Cherylnek, hogy mik az árulkodó jelek. Vinnie odavitte hozzájuk a kért röntgenfelvételeket, és az egyiket odatette Marsha Schulman felvétele mellé.

- Ezt nézze meg! - kiáltott fel Laurie, és a törött kulcscsontra mutatott. A két felvétel hajszálpontosan megegyezett. - Szerintem ez a két felvétel egy és ugyanarról az emberről készült - jelentette ki.

- Ki ez? - kérdezte Vinnie.

- Marsha Schulmannak hívták - mondta Laurie, majd kiemelte a Manhattan General felvételeit, és visszaadta valamennyit Cherylnek. Arra kérte a nőt, tudja meg, Marsha Schulmannak kivették-e az epehólyagját meg a méhét. Elmondta, mennyire fontos ez, és hogy jó lenne, ha minél hamarabb megszerezné a kért információkat.

Laurie a felfedezésen örvendezve fogott hozzá a második boncoláshoz. Csakúgy, mint a mai első áldozatnál, Randall Thatchernél sem talált semmiféle kóros elváltozást. Hamar végzett. Ez esetben is teljes bizonyossággal állíthatta, hogy ezúttal is intravénásan adta be magának a kokaint az áldozat. Már varrták össze a holttestet, amikor megjelent Cheryl, és közölte, hogy Marsha Schulmanon valóban elvégezték mindkét operációt. Mindkét műtétre a Manhattan Generalban került sor.

Laurie izgatott lett a hír hallatán. Hamar befejezte a munkáját, fölment az irodájába, hogy lediktálja az előző két boncolás ismertetőit, és lebonyolítsa a telefonhívásait. Elsőként Jordan rendelőjét hívta, ám csalódottan kellett hallania, hogy dr. Scheffield a műtőben van.

- Már megint? - sóhajtotta Laurie. Elkedvetlenítette, hogy most rögtön nem tud vele beszélni.

- Rengeteg átültetése van mostanában - magyarázta Jordan asszisztense. - Mindig is sok műtétje volt. Ám újabban az eddigieknél is többet kell csinálnia.

Laurie meghagyta a férfinak, hogy hívja vissza, mihelyt tudja. Ezek után a rendőrséget hívta, és Lout kérte. Laurie-nak megint csak csalódnia kellett. Lou sem volt a helyén. Laurie megadta a telefonszámát, és neki is meghagyta, hogy amint lehet, hívja vissza.

Laurie letörten végzett a diktálással, majd visszament a boncterembe, hogy elvégezze a mai harmadik, egyben utolsó vizsgálatát. Miközben a liftet várta, azon tűnődött, vajon Bingham hajlandó lesz-e kiadni egy újsághírt most, hogy már hatra emelkedett az áldozatok száma.

Amikor kinyílt a lift ajtaja, Laurie a szó szoros értelmében Louba ütközött. Egy pillanatig zavartan néztek egymásra.

- Ne haragudjék! - mentegetődzött Laurie.

- Az én hibám volt - hárította el Lou. - Nem figyeltem.

- Én voltam az, aki nem figyelt - mondta Laurie. Ekkor mindketten elnevették magukat, amiért ilyen sután viselkednek.

- Hozzám jött? - kérdezte Laurie.

- Nem - felelte Lou. - A pápát keresem. Valaki azt mondta, itt találom az ötödiken.

- Vicces - állapította meg Laurie, és visszaindult az irodájába. - Nincs egy perce, hogy magát hívtam.

- Ó, persze! - ugratta Lou.

- Komolyan - erősködött Laurie, és leült az íróasztala mellé. Lou is helyet foglalt a tegnapi székén. - Sikerült azonosítanom a fej nélküli hullát, akit Marchesével egy időben halásztak ki. Marsha Schulmannak hívják. Jordan Scheffield titkárnője.

- Mármint hogy a rózsák doktoráé? Az ő titkárnője? - kérdezte Lou, és odamutatott a virágokra, amelyek semmit sem veszítettek üdeségükből.

- Pontosan - felelte Laurie. - Tegnap este mesélte, hogy a nő nem ment be dolgozni. Valamint azt is elmondta, hogy a férj, aki közel sem mintagyerek, kapcsolatban áll a szervezett bűnözéssel.

- Hogy hívják a férjet? - kérdezte Lou.

- Danny Schulmannak - felelte Laurie.

- Ez az a Danny Schulman lehet, akinek a Bayside-on van étterme? - kérdezte.

- Úgy van - felelte Laurie. - Ahogy hallom, többször is összeütközésbe került a törvénnyel.

- De hányszor! A Lucia családhoz tartozik. Legalábbis az ő éttermét használják fel jó néhány ügyletükhöz, a lopott holmik elpasszolásához, aztán a szerencsejátékokhoz, meg ilyesmikhez. Danny fiút azért csíptük el, mert azt reméltük, hogy rámutat egy-két nagyobb kutyára, ám nem beszélt.

- Gondolja, hogy a feleségét az ő üzelmei miatt gyilkolták meg? - kérdezte Laurie.

- Azt nem lehet tudni - vallotta meg Lou. - Elképzelhető, hogy megfenyegették, ő azonban semmibe vette. Érdemes ilyen szempontból is megvizsgálni.

- Micsoda alávaló üzelmek! - jelentette ki Laurie.

- Enyhe kifejezés - jegyezte meg Lou. - Ha már alávaló üzelmekről beszélünk, sikerült kimutatni valamit Frankie DePasquale szemmintájából? Sav ment bele?

- Sajnos, még nem. Dr. DeVries nem túlzottan segítőkész. Szerintem még hozzá sem fogott. De azért van jó hírem is. Az egyik fiatal beosztottja hajlandó segíteni megkeresni az adalékanyagot. Remélem, hogy végre találunk valamit.

- Én is remélem - mondta Lou. - A queensi alvilág valami nagy disznóságra készülhet. Múlt éjjel négy embert mészároltak le a kerületben. Agyonlőtték őket a saját lakásukban. A tetejébe Frankie és Bruno egyik barátját is meggyilkolták egy Ozone parki halottasházban. Bármilyen indulatok feszülnek is a felszín alatt, hamarosan kitörnek.

- Ezekről a queensi gyilkosságokról hallottam már - mondta Laurie.

- Egy házaspárt álmában lőttek agyon a saját ágyában. Ugyanez történt a másik két áldozattal is, az egyik férfi, a másik nő. Amennyire tudjuk, ezeket az embereket semmiféle szálak nem fűzték a szervezett bűnözéshez.

- De ugye maga nem biztos ebben?

- Nem ám. Ugyanis az a módszer, amellyel agyonlőtték őket, kísértetiesen emlékeztet az alvilági kivégzésekre. Mindenesetre három külön nyomozócsoport foglalkozik az esetek felderítésével, és ott vannak még a szervezett bűnügyekkel foglalkozók, akik ugyanezt teszik. Egymásba érnek az embereink, annyian dolgoznak az ügyön.

- Nagyon úgy fest, hogy a Vaccarro és a Lucia család leszámolásra készül - jegyezte meg Laurie. - De tudja mit? Engem valahogy hidegen hagy, ha a gengszterek egymás torkának ugranak. Számomra sokkal felkavaróbb, amikor azt látom, hogy sikeres emberek esnek áldozatul a kokainnak. Ma is volt három ilyen eset. Ezzel már hatra emelkedett a számuk.

- Nézőpont kérdése az egész - jelentette ki Lou. - Én pont fordítva érzek. Ami engem illet, nem tud a szívem megszakadni amiért ezek a gazdag, elkényeztetett ficsúrok azzal szórakoznak, hogy jó alaposan feldobják magukat. Egyáltalán nem érdekelnek a drogosok, hiszen pontosan ők azok, akik az igényt megteremtik, és ez minden baj forrása. Sokkal inkább őket kell okolni emiatt a nemzeti csapás miatt, mint azokat az éhező perui vagy kolumbiai parasztokat, akik kokalevelet termesztenek. Ha ezek a drogosok kicsinálják magukat, annál jobb. Ennyivel is kevesebb az igénylő.

- Nem hiszek a fülemnek - fortyant fel Laurie. - Akiket most elveszítettünk, mind hasznos tagjai voltak a társadalomnak. Olyan emberek, akiknek a kiművelésére a társadalom időt és pénzt áldozott. És miért kellett meghalniuk? Pusztán azért, mert valami disznó halálos adalékanyagot kevert a kokainhoz. És sokkal fontosabb elejét venni annak, hogy a kokain áldozatokat szedjen, mint annak, hogy néhány elvetemült gengszter egymás torkának ugorjék.

- Igen ám, csakhogy egy maffiaháború kirobbanásakor nemcsak a gengsztereknek eshet bántódásuk - emelte fel a hangját Lou. - A szervezett bűnözés a mi életünket is fenyegeti. Egy olyan városban, mint New York, az életünk részévé lesz. Vegyük csak a hulladékgyűjtést...

- Nem érdekel a hulladékgyűjtés! - kiabálta Laurie. - Ennél ostobább megjegyzést én még...

Laurie váratlanul, a mondat közepén elhallgatott. Rájött, hogy elragadták az indulatok, és ezt nevetségesnek találta.

- Elnézést, hogy elragadtattam magam - mentegetőzött. - Úgy tűnhet, mintha haragudnék magára, pedig nem erről van szó. Csak annyira elkeserítő ez az egész. Rajtam kívül senkit nem érdekelnek ezek a kísértetiesen egyforma túladagolásos esetek, még magát sem. Pedig biztos vagyok abban, hogy elejét lehetne venni a további haláleseteknek. Ám ahogy a dolog áll, legalább negyven további hulla kell ahhoz, hogy valaki a kisujját is mozdítsa.

- Én kérek elnézést, amiért megfeledkeztem magamról - mentegetődzött most Lou. - Gondolom, én magam is elkeseredett vagyok. Valami áttörés kellene. A tetejébe még a rendőrfőnök is itt liheg a nyakamon. Még csak egy éve vagyok hadnagy a gyilkosságiaknál. Szeretnék életeket menteni, és természetesen szeretném az állásomat is megtartani. Nem véletlenül lettem rendőr, más munkát el sem tudnék képzelni magamnak.

- Ha már a rendőrségről beszélünk - szólalt meg Laurie témát váltva -, ért egy kis sokk múlt éjszaka, amit feltétlenül el akarok mondani magának. A tanácsát szeretném kérni.

Ezzel beszámolt Lounak arról, mit tapasztalt múlt éjszaka Stuart Morgan lakásán. Tekintve, hogy közvetlen bizonyítékokkal nem rendelkezett, igyekezett minél tárgyilagosabban előadni a történteket. Ám miközben mesélt, és odáig ért, hogy mindössze három dollár maradt a tárcában, egyre bizonyosabban érezte, hogy a járőrök eltulajdonítottak néhány holmit Stuart Morgan lakásán.

- Nagyon szomorú - jegyezte meg leverten Lou.

Egy darabig egyikük sem szólalt meg. Laurie várakozón tekintett Loura.

- Ez minden, amit mondani tud? - kérdezte végül.

- Mi mást mondhatnék? Hallani sem szeretem az efféle történeteket, de hát előfordulnak. Mit tehetnénk ellene?

- Én azt hittem, megkérdezi a nevüket, hogy méltó büntetést kapjanak, és...

- És még mit? - vágott közbe Lou. - Rúgassam ki őket? Nem teszem. Az embernek számolnia kell azzal, hogy ilyen fizetések mellett hébe-hóba előfordul egy kis lopás. Pár dollár innen, onnan. Egy kis prémium. Ne felejtse, a rendőri munka pokoli csalódásokkal jár, ugyanakkor veszélyes is! Így aztán nem meglepő, hogy előfordul ilyesmi. Nem mintha én magam szentesíteni akarnám, de hát számolni kell vele.

- Ez aztán a kényelmes morál - jelentette ki Laurie. - A „jó fiúknak” elnézzük a törvényszegést? De hol a határ? Nemcsak erkölcsileg ítélhető el az efféle tolvajlás, törvényszéki orvosi szempontból egyenesen katasztrofális. Ezek a fickók felforgatták a helyszínt, meghamisítottak és eltüntettek bizonyítékokat.

- Helytelen és sajnálatos viselkedés, ezzel együtt nem vagyok hajlandó ügyet csinálni egy kábítószeres túladagolás helyszínének felforgatásából. Merőben más lenne a helyzet, ha gyilkosság történt volna. Biztos vagyok abban, hogy a feletteseim is így gondolják.

- Felfoghatatlan ez a kettős morál! Mit sem törődik azzal, ha egy kábítószerélvező elpusztul, ha meg egy rendőr lop az ilyen áldozattól, mielőtt a törvényszéki orvos a helyszínre érkezik, maga ezt még helyesli is.

- Sajnálom, hogy csalódást okoztam - mondta Lou -, de pontosan így érzek. Azt kérdezte, mit gondolok a dologról. Hát ezt. De ha intézkedést kér, akkor hívja a belbiztonságiakat, és mesélje el a történetet nekik. Én a magam részéről változatlanul a nehézfiúkra koncentrálok.

- Én még mindig nem hiszek a fülemnek - jelentette ki Laurie. - A padlóra küldött. Ennyire naiv lennék?

- Élek a hallgatás jogával - ütötte el Lou a kérdést. - De van egy ötletem. Folytassuk este ezt a beszélgetést! Nem volna kedve velem vacsorázni?

- Már elígérkeztem - felelte Laurie.

- Hát persze - visszakozott Lou. - Hogy is hihettem, hogy ráér? Gondolom, megint a rózsák doktora. Ki ne mondja! A büszkeségem ekkora csapást már nem viselne el. Na persze, limuzin meg minden. És biztosan olyan vacsorázóhelyek, ahol én még a ruhatárjegyemet sem tudnám megfizetni. Szóval, ahogy már tegnap is kértem, legyen szíves, értesítsen, ha a labornak sikerült valami érdemlegeset találnia. Csao!

Ezzel Lou felpattant és távozott. Laurie örült, hogy elment. Néha nagyon bosszantó tud lenni. Ha személyes sértésként akarja megélni, hogy estére kosarat kapott, hát lelke rajta. Mégis, mire számított Lou? Hogy majd egyetlen szavára ugrani fog?

Jóllehet Lou javaslata szarkasztikusnak hangzott, Laurie mégis úgy döntött, hogy felhívja a belbiztonságiakat. Ám még mielőtt fölvehette volna a kagylót, megcsörrent a telefon. Jordan hívta vissza.

- Remélem, nem a mai estét akarja lemondani? - kérdezte.

- Á, dehogy - nyugtatta meg Laurie. - A titkárnőjéről, Marsha Schulmanról van szó.

- Mármint hogy a volt titkárnőmről - javította ki Jordan. - Mivel nem jött be, és ide sem telefonált, keresek valaki mást helyette. Máris van egy új kisegítőm.

- Marsha halott - közölte Laurie.

- Jaj, ne! - szörnyedt el Jordan. - Ugye tréfál?

Laurie elmesélte, hogyan sikerült azonosítania a fejetlen hullát Marsha Schulman tüdőröntgene és két korábbi operációja alapján.

- A törvényszéki nyomozók még további egyezések után kutatnak - magyarázta Laurie -, de már amink van, az is elég ahhoz, hogy bizton állíthassuk, ő az.

- Kíváncsi vagyok, hogy a nyomorult férje miatt történt-e? - tűnődött hangosan Jordan.

- Ezt majd a rendőrség kideríti - mondta Laurie. - De gondoltam, jobb, ha tudja.

- Ebben nem vagyok olyan biztos - jelentette ki Jordan. - Micsoda rémes hír.

- Sajnálom, hogy nekem kellett közölnöm - mondta Laurie.

- Maga nem tehet róla - hárította el Jordan. - Valakinek csak el kellett mondania. Na mindegy. Akkor nyolckor.

- Nyolckor.

Laurie elköszönt, majd tárcsázta a belbiztonságiakat. Egy közönyös titkárnő hallgatta végig, följegyezte a részleteket, és megígérte, hogy továbbítja majd a főnökének.

Laurie az íróasztalánál ülve igyekezett összeszedni a gondolatait, hogy visszatérhessen a boncterembe, és elvégezze a mai napi utolsó boncolását. Úgy érezte, kezdenek összecsapni a feje fölött a hullámok. Meginog a magánélete, a szakmai és erkölcsi meggyőződése egyaránt.

- Lou Soldano hadnagy vagyok - mutatkozott be udvariasan Lou, és odanyújtotta igazolványát a csillogó szemű titkárnőnek.

- A gyilkosságiaktól? - kérdezte, a nő.

- Úgy van - felelte Lou. - A doktor úrral szeretnék beszélni. Csak pár percre zavarnám.

- Foglaljon helyet a váróban, kérem, addig én szólok a doktor úrnak!

Lou leült, és szórakozottan átlapozta a New Yorker legújabb számát. Felfigyelt a falon függő rajzokra, különösen arra az egyre, amelyik kirívóan pornográfnak tetszett. Azt találgatta, hogy vajon valaki szándékosan válogatta-e így össze őket, avagy már eleve az iroda dekorációjához tartoztak. Akárhogy is, gondolta Lou, némelyik ember ízlés tekintetében nem ismer határokat. A rajzokat leszámítva tetszett neki a váró. A falakon mahagóni faburkolat. A parkettát ízléses, két centiméter vastagságú keleti szőnyeg fedte. De hiszen nem újdonság, Lou tudta jól, a drága doktor úrnak van mit a tejbe aprítania.

Lou elnézte a várakozó betegeket. Ők azok, akik megfizetik ezt a fényűzést, a limuzint meg a rózsákat. Közel tízen üldögéltek a váróban, némelyikük szemén kötés, mások majd kicsattanni látszottak az egészségtől. Közöttük az a középkorú, ékszerekkel teleaggatott hölgy is. Lou a legszívesebben megkérdezte volna tőle, mit keres itt, ám nem volt hozzá mersze.

Lassan telt az idő, miközben egyik beteg a másik után tűnt el a rendelőben. Lou igyekezett megőrizni a türelmét, ám háromnegyed óra elteltével már kezdett dühös lenni. Arra gondolt, hogy Jordan Scheffield szándékosan veszi őt félvállról. Jóllehet, nem beszélte meg előre a találkozó időpontját, mégis arra számított, hogy hamar fogadják. Ha másért nem, hát azért, hogy ha szükséges, egy újabb időpontban állapodjanak meg. Nem mindennapos eset, hogy egy rendőr hadnagy a gyilkosságiaktól beállítson valamelyik orvosnak a rendelőjébe. Lou különben sem szándékozott hosszasan igénybe venni az orvos idejét.

Lou látogatásának kettős célja volt. Szeretett volna többet megtudni Marsha Schulmanról, meg tájékozódni Paul Cerinóról. Puhatolódzni jött, azt várta, hogy talán az orvos szolgálhat néhány olyan részlettel, amelyről még nem tud. Igyekezett elhessegetni a tudata mélyén előtérbe tolakodó gondolatot, miszerint valójában azért jött ide, hogy lássa, ki az a pasas, aki minden este együtt vacsorázik dr. Laurie Montgomeryvel.

- Mr. Soldano! - szólította végül a titkárnő. - Dr. Scheffield várja önt.

- Épp ideje - morogta Lou, felállt, és ledobta az újságot. Elindult a nyitott ajtóban álló titkárnő felé. Ez nem ugyanaz az ajtó, ahol a betegek bementek.

A titkárnő Lout egy rövid folyosón át Jordan magánirodájába vezette. Lou besétált a szoba közepére. Hallotta, hogy becsukódik mögötte az ajtó.

Lou Jordan szőke fejét látta csak maga előtt. Az orvos éppen írt valamit.

- Foglaljon helyet! - szólt Jordan, munkájából föl sem nézve.

Lou vívódott magában. Végül úgy döntött, hogy tudomást sem vesz a sokkal inkább parancsnak, semmint kérésnek tetsző felszólításról. Így hát állva maradt. Szemét körbejáratta a helyiségen. A látottak lenyűgözték, és önkéntelenül is összehasonlította a saját praktikus, fém íróasztalos, hulló vakolatú patkánylyukával. - Még hogy a sors igazságos! - tűnődött Lou.

A tekintetét visszafordítva az orvosra, Lou sokat nem látott belőle, de azt meg tudta állapítani, hogy ápolt. A szokvány orvosi köpeny ropogós, a fehérnél is fehérebb. Gyűrűsujján pecsétgyűrű, feltehetően valamelyik előkelő egyetem adománya.

Jordan befejezte az írást, gondosan összerendezte a papírokat, csak azután hajtotta rájuk a dosszié fedelét. Őszintén meglepődött, amikor látta, hogy Lou a kalapját a kezében szorongatva még mindig ott áll a szoba közepén.

- Foglaljon helyet, kérem - szólította meg. Felállt, és az íróasztala mellett álló székek egyikére mutatott. - Elnézést, amiért megvárattam, de mostanában rengeteg a dolgom. Nagyon sok műtétem van. Miben lehetek a szolgálatára? Gondolom, a titkárnőm, Marsha Schulman miatt látogatott meg. Szörnyű tragédia! Feltételezem, hogy utánajárnak, vajon a férjnek nincs-e köze a dologhoz.

Lou tetőtől talpig végigmérte Jordant. Meglepődött a magasságán. Mellette alacsonynak érezte magát, jóllehet ő maga is száznyolcvan centi magas volt.

- Mit tud Mr. Schulmanról? - kérdezte Lou. Most, hogy Jordan szívélyesebben kínálta hellyel, leült. Jordan is visszaült a székébe. Lou figyelemmel hallgatta mindazt, amit Jordan mondani tudott Marsha férjéről. Mivel Lou számottevően többet tudott Schulmanról, mint amit Jordantól hallott, a beszámoló egész ideje alatt a „drága” doktor urat figyelte, és így észrevette, hogy némi, föltehetően fölvett angol akcentussal beszél. Még mielőtt Jordan a végére ért volna Danny Schulmanról szóló mondanivalójának, Lou már eldöntötte magában, hogy Jordan nem más, mint egy fellengzős, affektáló, arrogáns majom. Lou elképzelni sem tudta, hogy egy olyan két lábbal a földön járó lány, mint Laurie, mit ehet rajta.

Lou úgy döntött, itt az ideje, hogy témát változtasson. - És mi a helyzet Paul Cerinóval? - kérdezte.

Jordan habozott. Paul nevének említése meglepte. - Elnézést, hogy megkérdezem - kezdte -, de hogy jön ide Mr. Cerino?

Lou elégedetten szemlélte Jordan feszengését. - Nagyra értékelném, ha elmondaná nekem mindazt, amit Mr. Cerinóról tud.

- Ő a betegem - jelentette ki szárazon Jordan.

- Ezt eddig is tudtam - felelte Lou. - Azt szeretném tudni, hol tart a gyógykezelése.

- Nem szoktam kiadni a betegeimet - felelte Jordan hűvösen.

- Igazán? - kérdezte Lou felvont szemöldökkel. - Én nem így hallottam. Megbízható forrásból tudom, hogy ön többeknek részletesen ecsetelte Mr. Cerino állapotát.

Jordan összeszorította a száját.

- De ejthetjük is a témát egy rövid időre - ajánlotta Lou. - Viszont arra is kíváncsi lennék, hogy magát vagy valamelyik munkatársát nem próbálták-e megzsarolni mostanában?

- Nem, hová gondol? - felelte Jordan. Idegesen elnevette magát. - Miért akarna engem bárki is megfenyegetni?

- Ha valaki ilyen emberekkel kerül kapcsolatba, mint Cerino, akkor a zsarolás előbb-utóbb bekövetkezik. A titkárnőjét sem fenyegették meg valami módon?

- Ugyan miért?

- Azt én nem tudhatom - felelte Lou. - De talán maga igen.

- Cerino a munkatársaimat vagy engem nem zsarolna meg. Én gyógyítom őt. Csak én segíthetek rajta.

- Csakhogy a maffiózók nem úgy gondolkodnak, mint a többi ember - jegyezte meg Lou. - Kivételes egyedeknek tekintik magukat, úgy gondolják, hogy fölötte állnak a törvénynek, egyáltalán mindennek. És ha nem pontosan azt kapják, amire számítanak, akkor még meg is ölhetik magát. Sőt, ha azt kapják is, amire számítanak, még mindig úgy érezhetik, hogy nem kedvelik magát, vagy úgy gondolják, hogy túl sokat kér, akkor pedig azért ölik meg.

- Hát, tőlem mindenki pontosan azt kapja, amire számíthat.

- Elhiszem, doktor úr! Csak azt szeretném, ha tisztában lenne a helyzettel. A titkárnőjét megölték, méghozzá brutálisan. És bárki tette is, semmiképpen sem akarta, hogy hamar azonosítható legyen. Kíváncsi vagyok, miért?

- Hát, csak azt mondhatom, majdnem biztos vagyok abban, hogy Marsha eltűnéséhez vagy halálához Mr. Cerinónak semmi köze sincs. És most, ha megbocsát, várnak a betegeim. Amennyiben további kérdései lennének, úgy az ügyvédemen keresztül bármikor szívesen állok a rendelkezésére.

- Hogyne, doktor úr, hogyne - mondta Lou. - Már itt sem vagyok. De hadd adjak egy tanácsot: én nagyon vigyáznék Paul Cerinóval! A maffia igen érdekesnek tűnhet, amikor az ember olvas róluk vagy a filmvásznon látja őket, azonban maga is másképp vélekedne, ha látná, hogyan néz ki most Mrs. Schulman. És még egy: én óvakodnék számlát küldeni. Köszönöm, hogy időt szakított rám, doktor úr!

Lou elhagyta az épületet. Bizonyos mértékig bosszankodott, amiért idejött. Semmire sem jutott ezzel a találkozással, ráadásul még fel is dühítette magát. Ki nem állhatta az ilyen tejben-vajban fürösztött csemetéket, mint Jordan Scheffield. Az ő baja, ha összeakaszkodik Paul Cerinóval. Fontossága teljes tudatában még arra is képtelen, hogy észlelje a veszélyt.

Fél órával később már az irodájában volt. Egy darabig csak állt a küszöbön, és elnézte a bent uralkodó rendetlenséget. Az ő odúját egy napon sem lehetett említeni Jordan Scheffield fényűző környezetével. Szokvány tucatáru, szürke fémvázas bútorok, az asztal sarkán számtalan elnyomott cigaretta és a kiömlött kávé árulkodó foltjai. Repedezett, megfakult linóleumpadló. A falakat évekkel ezelőtt festették halványzöldre, most beázások foltjai éktelenkedtek rajta. Iratok és jegyzőkönyvek szanaszét minden vízszintes felületen, mivel a szekrények körben zsúfolásig tömve álltak.

Lou sohasem tartotta valami sokra az irodáját, ma azonban elviselhetetlenül visszataszítónak látta. Akarata ellenére egész egyszerűen dührohamot kapott, ha az orvos önelégült képére gondolt.

Lou gondolatai kavargásának Harvey Lawson nyomozó hadnagy vetett véget. - Hé, Lou - kiabálta -, az a nő, akiről tegnap beszéltél, tudod, aki a törvényszékin dolgozik.

- Mi van vele?

- Az imént hallottam, hogy idetelefonált a belbiztonságiaknak. Azzal az ökörséggel állt elő, hogy két egyenruhás lopott egy kábszeres helyszínről. Most mit szólsz hozzá?

Tony és Angelo az utóbbi kocsijában ültek. A Manhattan General Hospital Goldblatt pavilonjával szemközti utcán parkoltak. Ez a kórház olyan elegáns szolgáltató részlege volt, ahonnan az elkényeztetett, gazdag betegek rendelhették meg a különleges ételeiket, sőt, akár még bort is, ha az orvos engedélyezte, hogy az a diéta része legyen.

Az óra 14.48-at mutatott. Tony meg Angelo meglehetősen fáradtnak érezték magukat. Aludni szerettek volna a végigdolgozott éjszaka után, ám Paul Cerino másképpen döntött.

- Mit mondott Travino doki, hánykor csináljuk? - kérdezte Tony.

- Háromkor - felelte Angelo. - Szerinte ilyenkor a legnagyobb a kavarodás a kórházban. Ekkor készülődnek hazafelé a nappalos nővérek, és ilyenkor jönnek be az éjszakások.

- Hát, ha a doki így látja jónak, akkor nekem mindegy.

- Nekem pedig sehogyan sem tetszik - ellenkezett Angelo. - Szerintem túlontúl kockázatos. - Fáradt tekintetével végigpásztázta a környéket. Nagy volt a nyüzsgés, még több a rendőr. Azalatt a tíz perc alatt, amióta itt állnak, Angelo három járőrkocsit látott elvonulni.

- Tekintsd kihívásnak - ajánlotta Tony. - És gondolj arra, hogy mennyi pénzt kapunk érte!

- Jobban szeretek éjszaka dolgozni - mondta Angelo. - És nekem már nincs szükségem kihívásra. Arról már nem is beszélve, hogy ebben a percben másra sem vágyom, mint egy kiadós alvásra. Ilyen fáradtan nem kéne dolgoznom. Elhibázhatom.

- Lazíts - javasolta Tony. - Jó kis móka lesz!

Angelo azonban más véleményen volt. - Rossz előérzeteim vannak - jelentette ki. – Jobb lenne, ha hazamennénk, és kialudnánk magunkat. Ma is kemény éjszaka vár ránk.

- Akkor maradj itt, majd én megcsinálom! A pénzt persze elfelezem veled.

Angelo beharapta az alsó ajkát. Csábítónak tűnt a gondolat, hogy a kölyök egyedül menjen be a kórházba, ám ha valami balul üt ki, Cerino kétségtelenül dührohamot kap. Még nyugodtabb körülmények között is jó esély fenne arra, hogy Tony elfuserálja, ha egymaga megy be. Angelo kelletlenül ismerte be; mennie kell, nincs más választása.

- Kösz az ajánlatot - mondta Angelo még egyszer körbenézve -, de azt hiszem, mégiscsak együtt kell csinálnunk.

Angelo csak most, hogy Tonyra nézett, vette észre elszörnyülködve, hogy Tony kezében ott a fegyver. Éppen a tárat ellenőrizte.

- Az isten szerelmére! - kiáltott rá. - Tedd el rögtön azt a rohadt fegyvert! Mi van, ha valaki erre jön, és kiszúrja, hogy te itt ezzel babrálsz? Tele van a környék kopókkal.

- Csigavér - csillapította Tony. Visszadugta a tárat, és a fegyvert beletette a tokba. - Milyen harapós kedvedben vagy ma! Körülnéztem, mielőtt elővettem. Hülyének nézel? Senki sincs az autó közelében.

Angelo lehunyta a szemét, és igyekezett összeszedni magát. Egyre jobban fájt a feje. Az idegei pattanásig feszültek. Gyűlölte, hogy ennyire fáradt.

- Mindjárt három - állapította meg Tony.

- Jól van - mondta Angelo. - Emlékszel még, hogy mit beszéltünk meg? Tudod, mit csinálunk, ha bent vagyunk?

- Nem felejtem el, mi a dolgunk - nyugtatta Tony. - Ne izgulj!

- Jól van - mondta megint Angelo. - Menjünk! Kiszálltak. Angelo még egyszer körülkémlelt. A látottaktól megnyugodva átvágtak az utcán, és besétáltak a Manhattan General zsúfolt előcsarnokába.

Első útjuk az egyik üzletbe vezetett, ahol Angelo vett két csokor virágot. Az egyiket odanyomta Tony kezébe. Virággal a kezükben beálltak az információs pult előtt álló sorba.

- Mary O'Connor - mondta Angelo udvariasan, amikor rákerült a sor.

- Ötszázhetes - közölte az információs, miután leolvasta a számítógépről.

Csatlakozva a liftre várókhoz, Tony odahajolt Angelóhoz, és azt súgta: - Hát eddig megvolnánk.

Angelo szótlanul Tonyra villantotta a tekintetét. Szolgálatukat kezdő nővérek vették körül őket. Nem volt alkalom a visszavágásra. Az ötödik emeleten három nővér kíséretében Angelo és Tony kilépett a liftből.

Angelo megvárta, amíg a nővérek elindulnak, és akkor az ellenkező irányba fordult. Azonnal látta, hogy az 507-es szoba épp az ellenkező irányban van, de megvárta, amíg az ápolónők odaérnek a nővérszobához, és csak akkor fordult meg.

Angelo úgy tett, mint aki pontosan tudja, hová tart. Egyetlen oldalpillantás nélkül haladt el a nővérszoba mellett.

Amikor ezen a ponton is túljutott, már könnyű volt megtalálnia az 507-es szobát. Angelo lelassította a lépteit, és bekukucskált a félig nyitott ajtón. Elégedetten látta, hogy nincsen egyetlen ápolónővér sem a szobában. Belépett, és megnézte magának az ágyban fekvő asszonyt. Az ágy keretéhez erősített állványon nyugvó televíziót nézte éppen.

Az asszony egyik szemét kötés fedte. Fedetlen szemét most a tévé képernyőjéről Angelo felé fordította. Kérdőn pillantott rá.

- Jó napot, Mrs. O'Connor - fuvolázta Angelo. - Vendége érkezett.

Angelo beintette Tonyt.

- Kicsoda maga? - kérdezte Mrs. O'Connor.

Tony a csokor virágját maga előtt tartva, mosolyogva lépett be a szobába. Mrs. O'Connor tekintete Angelóról Tonyra vándorolt. Elmosolyodott.

- Azt hiszem, eltévesztették a szobát - mondta. - Talán egy másik O'Connort keresnek.

- Igen? - lepődött meg Angelo. - Nem ön az a Mrs. O'Connor, akit ma délután műtenek?

- De igen - felelte a nő -, csakhogy én egyiküket sem ismerem. Vagy tévednék?

- Nem is ismerhet - mondta Angelo, aki visszalépett az ajtóhoz, és mindkét irányban kikémlelt a folyosóra. A nővérszoba környékén nagy volt a nyüzsgés. Errefelé senki nem tartott. - Szerintem ideje megkezdenünk Mrs. O'Connor kezelését.

Tony szélesen elvigyorodott. A virágcsokrot odatette az éjjeliasztalkára.

- Miféle kezelést? - kérdezte Mrs. O'Connor.

- Lazító terápia - felelte Tony. - Hadd vegyem el a párnáját!

- Dr. Scheffield küldte magukat? - Mrs. O'Connor az egészet nagyon gyanúsnak találta ugyan, de nem tiltakozott, amikor Tony kivette a feje alól a párnát. Nem szokta megkérdőjelezni az orvosai eljárásait.

- Nem egészen - felelte Tony.

Mrs. O'Connor a választól bátorságra kapott. - Beszélni akarok Lang nővérrel - kezdte, ám befejezni már nem volt alkalma. Tony az arcára nyomta a párnát, és a mellkasára ült.

Fojtott hangok hallatszottak, ám Mrs. O'Connor nem küzdött sokáig. Rúgott néhányat, de nem önvédelemből, hanem mert önkéntelenül így reagált a levegőhiányra.

Angelo egész idő alatt a kinti terepet figyelte. Szemét le sem vette a nővérszobáról. Ott minden rendben: a nővérek elmélyülten beszélgettek. Angelo most a másik irányba nézett. Elállt a szívverése, amikor azt látta, hogy középkorú nő tart az 507-es felé, egy vizeskancsókkal teli szervizkocsit tolva maga előtt. Már csak két méternyire lehetett tőlük.

Angelo visszahúzódott, és becsukta az ajtót. Tony még nem végzett egészen a „terápiával”. Még mindig ott ült Mrs. O'Connor mellkasán.

- Jön valaki! - figyelmeztette Angelo. Elővette a fegyverét, sietett rátenni a hangtompítót.

Tony csak nyomta a párnát. Kopogtattak.

Angelo elindult a fürdőszoba felé. - Mozogj! - sürgette suttogva Tonyt, amikor látta, hogy az meg sem mozdul. Tíz másodperc múlva újabb kopogtatás hallatszott. Tony kelletlenül levette a párnát az asszony arcáról. Mary O'Connor elkékülve, mozdulatlanul feküdt. Fedetlen szeme üresen meredt a plafonra.

A harmadik kopogtatásnál Angelo eszeveszett módon integetett Tonynak, hogy jöjjön már. Majd amikor nyílt az ajtó, Tony végre ellépett az ágytól, és benyomult a fürdőszobába, ahol Angelónak már csak a toaletten maradt hely. Tony valamelyest behajtotta az ajtót, mihelyt a nő a szervizkocsit betolta a szobába.

Angelo készenlétben tartotta a fegyvert. A hangtompító rajta volt. Nem szívesen használta volna, de attól tartott, nem marad más választása. A nyitva hagyott ajtó résén át látta, hogy az asszony kicseréli Mrs. O'Connor vizeskancsóját. Visszafojtotta a lélegzetét. Az asszony egy méterre állt tőlük. Úgy tervezte, vár addig, amíg felfedezi Mrs. O'Connort, és csak akkor cselekszik. Legnagyobb meglepetésére az asszony elment anélkül, hogy egy pillantást vetett volna Mrs. O'Connorra.

Miután vártak egy teljes percet, Angelo odaszólt Tonynak, hogy óvatosan kukucskáljon ki.

Tony vigyázva nyitott az ajtón annyit, hogy kidughassa a fejét a résen.

- Elment - jelentette.

- Tűnés innen! - mondta Angelo.

A fürdőszobából kilépve Tony megállt az ágynál. - Mit gondolsz, meghalt? - kérdezte.

- Nem lenne ilyen kék, ha élne - felelte Angelo. - Gyerünk! Fogd a csokrot! Jó lenne minél messzebbre jutni, mielőtt még felfedezik.

Minden gond nélkül odaértek az autóhoz. Angelo örült, hogy elbújtak. Ez a fegyverbuzi Tony még jó pár hullát hagyott volna maga után.

Angelo elhúzódott a járdaszegély mellől, amikor Tony közölte: - A fojtogatás se volt rossz, de azért a lepuffantás az igazi. Biztosabb, gyorsabb és sokkal kielégítőbb.

Lou elővett egy cigarettát, és rágyújtott, pedig nem is kívánta igazán. Csak az időt akarta agyonütni vele. A megbeszélés fél órával ezelőtt kezdődött, de voltak olyanok, akik csak most szállingóztak be. A megbeszélés témája a múlt éjszakai queensi gyilkosságsorozat. Lou arra számított, hogy a témára való tekintettel mindenki igyekezni fog, hogy itt legyen, ám három nyomozó még mindig hiányzott.

- Ott egye meg őket a fene - jelentette ki végül Lou, a hiányzó kollégákra gondolva. Intett Norman Carver nyomozó őrmesternek, hogy kezdheti. Norman volt a nyomozás hivatalos vezetője, jóllehet a három külön egység egymástól függetlenül dolgozott.

- Sajnos, nem sokat tudunk - kezdte Norman. - A gyilkosságok módjától eltekintve csak egyetlen dolgot sikerült kiderítenünk, amely mindhárom gyilkosságban közös, ez pedig az, hogy a férfiak mindannyian a vendéglátóiparban dolgoznak.

- Hát ez nem sok - jegyezte meg Lou. - Akkor most vegyük a gyilkosságokat egyenként!

- Az első eset a Goldburg házaspár Kew Gardensben - folytatta Norman. - Harry és Martha Goldburgöt álmában érte a halálos lövés. Az előzetes szakértői vélemény szerint a lövéseket két különböző fegyverből adták le.

- Harry foglalkozása? - kérdezte Lou.

- Egy jól menő étterem tulajdonosa itt Manhattanben - felelte Norman. - Az étterem neve: La Dolce Vita. Keleti városrész, Ötvennegyedik utca. A partnere bizonyos Anthony DeBartollo. Üzleti vagy magánéleti gondokra eddig nem bukkantunk, felhőtlennek látszik mind a partneri viszonya, mind pedig az üzlet forgalma.

- A következőt - mondta Lou.

- Steve Vivonetto, Forest Hills - sorolta Norman. - Gyorsbüfélánca van Nassau megyében. A neve Pasta Pronto. Anyagi gondoknak semmi nyoma, persze, ezek még csak az előzetes nyomozás eredményei.

- Az utolsót.

- Janice Singleton, szintén Forest Hills - mondta Norman. - A férj neve Chester Singleton. Éttermi szállító, nemrégiben állapodott meg a Vivonetto céggel. Neki sem voltak anyagi problémái. Sőt, a Pasta Pronto megállapodással fel is futott az üzlete.

- Singleton előtt ki volt a szállítója a Pasta Prontónak? - kérdezte Lou.

- Ezt nem tudjuk - felelte Norman.

- Azt hiszem, ezt ki kellene deríteni - javasolta Lou. - Singletonék meg Vivonettóék személyesen is ismerték egymást?

- Ezt sem tudjuk - felelte Norman -, de utánanézünk.

- Szervezett bűnözésre utaló kapcsolat? - kérdezte Lou. - Kétségtelenül maffiagyilkosságra utal az elkövetési mód.

- Mi is erre gondoltunk, amikor hozzáláttunk - mondta Norman, és végigtekintett a jelenlévő öt emberén. Mindegyik bólintott. - De szinte semmit nem találtunk. A Singleton-féle éttermek némelyikénél mintha fellelhetőek lennének laza kapcsolatok, de semmi komoly.

Lou sóhajtott. - Valami kapcsolatnak mégiscsak kell lennie a három gyilkosság között.

- Egyetértek - csatlakozott Norman. - A törvényszékiektől kapott tájékoztatás szerint Harry Goldburgöt, Steven Vivonettót és Janice Singletont ugyanazzal a fegyverrel lőtték le, Martha Goldburgöt viszont egy másikkal. De ez még nem a ballisztikai vizsgálat eredménye, csak az előzetes szemrevételezésé. A kaliber azonban mind a négy esetben azonos. Így joggal feltételezhető, hogy az elkövetők mindegyik gyilkosságnál ugyanazok voltak.

- Rablás? - kérdezte Lou.

- Goldburgék rokonai azt állítják, hogy Harrynak volt egy nagy arany Rolex órája. Ennek nyoma veszett. A tárcája sincs sehol. A többi helyszínről a jelek szerint semmi nem tűnt el.

- Nagyon úgy fest, hogy a választ valahol a vendéglátóiparban kell keresnünk - állapította meg Lou. - Részletes kimutatásokat kérek az üzletmenetekről. És tudják meg azt is, megfenyegették-e, vagy megzsarolták-e az áldozatokat. És siessenek! A kapitány türelmetlen.

- Éjjel-nappal dolgoznak az embereink - mondta Norman.

Lou bólintott.

Norman átnyújtott egy géppel írott papírlapot Lounak. - Itt van írásban is, amit elmondtam. Elnézést a javításokért.

Lou hamarjában átfutotta. Elgondolkodva nagyot szívott a cigarettájából. Valami nagy disznóság folyik Queensben. Efelől semmi kétség. Eltűnődött, vajon Paul Cerinónak köze van-e ezekhez a gyilkosságokhoz. Valószínűtlennek tetszett. Ekkor azonban Lounak eszébe jutott Marsha Schulman. Elképzelhető, hogy az áldozatok kapcsolatban álltak a férjével, Dannyvel? Túl merész feltételezés, de miért is ne lehetne ez az összekötő láncszem?

8.

Csütörtök, 15.00

Manhattan

Laurie, miután töltött magának egy csésze kávét, amely a napnak ebben a szakában már sokkal inkább mosogatólére emlékeztetett, elindult a Bingham irodájával szomszédos tárgyalóba, ahol a szokásos csütörtök délutáni megbeszéléseket tartották. Ez volt az egyetlen mód arra, hogy a város minden igazságügyi orvos szakértője találkozzék egymással véleménycserére, a diagnosztikai gondok megvitatására. A bronxi és manhattani halálesetek az Igazságügyi Kórbonctani Intézethez tartoztak, a queensi, brooklyni és Staten Island-i kerületekben azonban külön irodák működtek. A munkatársak minden csütörtökön összejöttek. A találkozón Bingham mindenkitől megkövetelte a jelenlétet.

Laurie, mint mindig, most is az ajtó közelében ült le. Valahányszor a konzultáció a számára túlontúl adminisztratív vagy politikai színezetet kezdett ölteni, szépen kisurrant.

Ezeknek az összejöveteleknek a legérdekesebb része rendszerint a kezdést megelőző időszak volt. Laurie ezek alatt a kötetlen beszélgetések alatt csípett fel pikáns részleteket, ilyenkor értesült zavarba ejtő, hátborzongató hírekről. A mostani csütörtökön sem történt ez másképp.

- És én még azt hittem, hogy nem érhet meglepetés - mesélte Dick Katzenburg Paul Plodgettnek és Kevin Southgate-nek. Dick a queensi irodában dolgozott törvényszéki docensként. Laurie csupa fül volt. - Ennél borzalmasabb gyilkosságot én még nem láttam - mesélte tovább Dick. - Isten a tudója, ennél képtelenebbet sem.

- Most elmeséled, vagy úgy kell harapófogóval kiszedni belőled? - kérdezte Kevin leplezetlen kíváncsisággal. A törvényszéki orvosok szívesen szórakoztatták egymást olyan „harctéri” esetekkel, amelyek vagy nagyon rejtélyesek, vagy a szokatlannál is bizarrabbak voltak.

- Egy fiatal srác volt - folytatta Dick. - A balzsamozáshoz használatos szivattyúval végeztek vele egy halottasházban.

- Halálra verték vele? - kérdezte Kevin, akit az eddig hallottak nem izgattak fel túlságosan.

- Nem! - felelte Dick. - A csapolóval bántak el vele. Beindították a gépet. Vagyis elevenen kizsigerelték.

- Jaj! - húzta el az orrát Paul. - Ez tényleg rémes. Erről jut eszembe...

- Dr. Montgomery! - szólította meg Laurie-t egy hang.

Laurie megfordult. Dr. Bingham állt előtte. - Sajnos, én valami másról szeretnék magával beszélni.

Laurie-t a rosszullét környékezte. Eltűnődött, mit követhetett el már megint.

- Dr. DeVries járt nálam - kezdte Bingham. - Panaszkodott, hogy folyton a nyakára jár valami laboreredmény miatt. Tudom, hogy türelmetlenül várja azokat az eredményeket, de nem maga az egyetlen az osztályon. Dr. DeVries ki sem látszik a munkából. Talán már magától is rájött, hogy nem reménykedhet különleges bánásmódban. Várnia kell a sorára ugyanúgy, mint a többieknek. Hálás lennék, ha nem zaklatná többé dr. DeVriest. Világos?

Laurie erős kísértést érzett, hogy kibökje: DeVries a halogató taktikázással azt akarja elérni, hogy az osztálya több pénzhez jusson, ám Bingham már ott sem volt. Mielőtt még Laurie bármit mondhatott volna erre a harmadik letolásra, az intézetvezető már meg is nyitotta a konzultációt.

Bingham mint mindig, most is azzal kezdte, hogy beszámolt az előző heti számadatokról. Ezután röviden - hiszen a lapok már annyit foglalkoztak vele - beszámolt a Central Park-i gyilkosságról. Majd keményen újra elutasította a sajtó vádjait, miszerint az intézet mulasztást követett volna el. Mondanivalóját azzal zárta, hogy nyomatékosan megkért mindenkit, tartózkodjanak az egyéni vélemény-nyilvánítástól.

Laurie tudta, hogy neki szól a megjegyzés. Rajta kívül melyik tanársegéd vette még magának a bátorságot, hogy nyilatkozzék?

Bingham után Calvin számolt be adminisztratív kérdésekről, valamint arról, hogy az alacsony költségvetés milyen gondokkal jár. Kéthetente kell megszüntetniük vagy visszafogniuk bizonyos szolgáltatásokat, alapanyag-beszerzéseket.

Calvin után az egyes körzeti irodák vezetői számoltak be munkájukról. Egyesek ásítoztak, mások elbóbiskoltak.

Amikor az irodavezetők befejezték, általános konzultáció kezdődött. Dick Katzenburg beszámolt néhány esetükről, köztük a queensi halottasházban történt rettenetes gyilkosságról is.

Amikor Katzenburg végzett, Laurie megköszörülte a torkát, és szólásra emelkedett. A lehető legrövidebben ismertette a hallgatósággal a hat túladagolásos esetet, nem győzve hangsúlyozni az áldozatok társadalmi helyzetét, ami megkülönbözteti őket a szokványos esetektől. Laurie elmondta, hogy kivétel nélkül középosztálybeli, egyedülálló emberek, akiknek barátai és ismerősei mit sem tudtak arról, hogy kábítószerrel élnének. Azt sem hallgatta el, hogy a kokaint - jóllehet nem volt heroinnal keverve - az áldozatok mindannyian beinjekciózták maguknak.

- Tartok tőle - magyarázta Laurie, kerülve Bingham pillantását -, hogy ez még csak a kezdet, és további szokatlan túladagolásos elhalálozásokra készülhetünk fel. Azt gyanítom, valamiféle mérgező adalékot keverhettek a kokainhoz, ámbár ezt eddig még nem sikerült kimutatni. Éppen ezért az lenne a kérésem, ha az enyémhez hasonló esetekkel találkoznak, küldjék át nekem.

- Négy ilyen áldozat volt a kezem alatt a múlt héten - jelentette ki Dick, mihelyt Laurie elhallgatott. - És mivel egyébként is sok túladagolásos-mérgezéses esettel van dolgunk, nem szúrt szemet az áldozatok státusa. De most, hogy mondja, mind a négy befutott ember volt. Kettő nagymenő. Hárman beinjekciózták, a negyedik pedig orálisan vette magához a szert.

- Orálisan? - kérdezett vissza valaki kíváncsian. - Orálisan ekkora adag kokaint? Ez merőben szokatlan. Ilyet az ember csak a dél-amerikai „öszvéreknél”, azaz csempészeknél lát, ha kiszakad a kondomjuk nyelés közben.

- Én már semmin sem lepődöm meg, ha drogosokról van szó - jelentette ki Dick. - Az egyikük bepréselte magát a hűtőszekrénybe. Feltehetően olyan forróságot érzett, amit csak a hűtőszekrény tudott csillapítani.

- Az egyik áldozatomat én is a hűtőben találtam - mondta Laurie.

- Nekem is volt ilyen esetem - csatlakozott Jim Bennett, a brooklyni iroda vezetője. – Most jut eszembe, hogy visszagondolok rá, egy másik pedig, anyaszült meztelenül rohant ki az utcára, mielőtt a szívroham végzett vele.

- Ez a két eset is középosztálybeli volt? - kérdezte Jimtől Laurie.

- De mennyire! - felelte Jim. - Az, amelyik kirohant az utcára, sikeres ügyvéd volt. És mindkettőjük családtagjai égre-földre esküdöztek, hogy egyikük sem élt kábítószerrel.

Laurie most Margaret Hauptmanra, a Staten Island-i iroda vezetőjére pillantott. - Nálatok is voltak hasonló esetek? - kérdezte.

Margaret megrázta a fejét.

Laurie megkérdezte Dicktől és Jimtől, hogy átfaxolnák-e neki a boncolási jegyzőkönyveket. A két orvos azon nyomban megígérte.

- Van itt még valami, amit tudnia kell - szólalt meg Dick. - A négy közül három esetben a családtagok nyomatékosan kérték, hogy természetes halálokot határozzunk meg.

- Pontosan erre szerettem volna magam is felhívni a figyelmet - kapcsolódott be most Bingham, aki a bevezető óta egyetlen szót sem szólt. - Az ilyen túladagolásoknál, amikor az áldozat középosztálybeli, a családok természetesen mindent elkövetnek, hogy ezt az epizódot eltitkolják. És azt gondolom, ebben támogatnunk kell őket.

- Nem tudom mire vélni ezt a hűtőszekrénydolgot - mondta Laurie. - Bár talán ez is a mérgező adalék gyanúját erősíti meg. Talán létezik egy olyan kémiai anyag, amely a kokainnal együtt olyan hatást fejt ki, ami felfokozza a hyperpyrexiát? Akárhogy is, egyre inkább úgy látom, hogy mindannyian ugyanabból a forrásból kellett vásároljanak. És most, hogy ennyi előfordulásról tudunk, meg kellene vizsgálni a természetes hidrolizátorok százalékos arányát. Ebben természetesen a labor segítségére vagyunk utalva.

Laurie idegesen Binghamra pillantott, hogy lássa, megváltozik-e az arckifejezése a labor hallatán. Nem változott meg.

- Én nem hiszem, hogy mérgező adalék az oka - jelentette ki Dick. - A kokain önmagában is végzetes tud lenni. Mind a négy esetben azt tapasztaltam, hogy az áldozatok nagy adagot vettek magukhoz. Nagyon nagyot. Nem biztos, hogy kevert kokain volt, lehetett az akár százszázalékosan tiszta is. Épp elégszer láttunk ilyet heroinnál is.

- Én mégis adalékanyagra gyanakszom - erősködött Laurie. - Tekintve az áldozatok intelligenciaszintjét, nehezen tudom elképzelni, hogy egyszerre ennyien képesek legyenek elvéteni az adagot.

Dick megvonta a vállát. - Ebben lehet valami - ismerte be. - Csak azt akartam mondani, hogy nem kéne elhamarkodott következtetéseket levonnunk.

Laurie a konzultáció végeztével vegyes érzelmekkel hagyta el a termet. Izgatott lett, ugyan-akkor csalódottsága és aggodalma is újjáéledt. Néhány óra leforgása alatt hatról tizenkettőre emelkedett az „áldozatainak” a száma. Nyugtalanító érzés. Balsejtelme beigazolódni látszott. Éspedig rohamtempóban; egyik haláleset a másik után.

Laurie-ban egyre inkább erősödött az érzés, hogy figyelmeztetni kellene az embereket, különösen a fiatal értelmiségieket. A kérdés csak az, hogyan. Binghamet nem merte ismét háborgatni. De valamit mégiscsak tennie kéne.

Váratlanul Lou jutott eszébe. Végtére is a rendőrségnek van kábítószer-üldözési és erkölcsrendészeti csoportja is. Tatán nekik módjukban áll riadóztatni az érintetteket, hogy különösen ártalmas drog van forgalomban. Elszántan fölment hát az irodájába, és tárcsázta Lou számát. Megkönnyebbült, amikor a férfi vette föl.

- Örülök, hogy ott van még - kezdte egy sóhaj kíséretében.

- Igazán? - kérdezte Lou.

- Átmehetnék magához? Beszélnünk kellene - folytatta Laurie.

- Ide akar jönni?

- Megvár? - aggodalmaskodott Laurie.

- Persze - felelte Lou egyszerre zavartan és örvendezve. - Jöjjön csak!

Laurie letette a kagylót, elővette és kinyitotta a retiküljét, beledobált néhány befejezetlen jelentést, becsukta, fogta a kabátját, és a szó szoros értelmében rohant a liftig.

Kilépett az Első sugárútra. Csöndesen szemerkélt az eső. A szeme kétségbeesetten kutatott taxi után. Ezúttal szerencséje volt. Éppen akkor állt meg előtte egy a járda szélénél, hogy az utasa ki tudjon szállni. Laurie azt sem várta meg, hogy az utas becsukja az ajtót, már be is pattant az első ülésre.

Laurie még sohasem járt a New York-i városi rendőrségen, így aztán meglepődött a viszonylag modern téglaépület láttán. A portánál bejelentkezett, és meg kellett várnia, amíg a biztonsági őr meggyőződik arról, hogy Lou csakugyan várja. Ezután megvizsgálták a retikülje tartalmát. A belépőkártya birtokában, a kapott útmutatók alapján már könnyen rátalált Lou irodájára. Itt is vágni lehetett a füstöt, akár az egész épületben.

- A kabátját? - mondta Lou, mihelyt Laurie belépett. Lou elvette, és felakasztotta a fogasra. Ezenközben észrevette, hogy a folyosón Harvey Lawson meresztgeti a szemét. Lou becsukta az ajtót.

- Izgatottnak tetszett a hangja a telefonban - jegyezte meg Lou, miközben visszasétált az íróasztala mögé. Laurie leült az egyik magas támlájú székre. Táskáját a másikra tette.

- Szükségem van a segítségére - fogott hozzá Laurie. Szemmel látható izgalommal, idegesen kulcsolta össze a kezét az ölében.

- Igazán? - kérdezte Lou. - Én meg azt hittem, azért ez az izgalom, mert meggondolta magát, és mégiscsak velem vacsorázik. - Leplezetlenül gúnyosan csengett a hangja. Látszott rajta, hogy csalódott.

- A „sorozatom” megduplázódott - folytatta Laurie. - Már nem hat, hanem tizenkét áldozat van.

- Ez érdekes - jegyezte meg fakón Lou.

- Azt reméltem, hogy maga tudja, miképpen figyelmeztethetnénk az embereket - mondta tovább Laurie. - Szerintem ha nem csinálunk valamit, méghozzá nagyon hamar, akkor tömeges halálesetekkel számolhatunk.

- Maga szerint mit kéne tennem? - kérdezte Lou. - Adjak fel egy hirdetést a The Wall Street Journalban: „Aranyifjak, mondjatok NEM-et!”?

- Lou, én komolyan beszélek - méltatlankodott Laurie. - Engem ez tényleg aggaszt.

Lou felsóhajtott. Elővett egy cigarettát, és rágyújtott.

- Muszáj dohányoznia? - kérdezte Laurie. - Csak pár percig maradok.

- Jézusom! - fortyant fel Lou. - Ez itt az én irodám.

- Akkor legalább legyen szíves, fújja máshová a füstöt - kérte Laurie.

- Újra megkérdem - folytatta Lou -, maga szerint mit kéne tennem? Biztos, hogy forgat valamit a fejében, ha már vette magának a fáradságot, hogy idejöjjön.

- Nem, tényleg nem - vallotta meg Laurie. - Csupán az jutott eszembe, hogy talán a narkós részleg figyelmeztethetné valahogyan az embereket. Nem jelentethetnének meg az újságokban egy közleményt?

- A törvényszékiek miért nem jelentetnek meg? - kérdezte Lou. - A rendőrség azért van, hogy letartóztassa a drogosokat, nem pedig azért, hogy védelmezze őket.

- A főnököm most még mereven elzárkózik attól, hogy nyilvánosságra hozza. Később biztos, hogy megteszi, de addig még egy csomóan elpusztulnak.

Lou megszívta a cigarettáját, a füstöt átfújta a válla fölött. - És mi a helyzet a többi orvos szakértővel? Ők is úgy látják, hogy a kokain tömeges rendet vág majd a ficsúrok soraiban?

- Nem tartottam közvélemény-kutatást - felelte Laurie.

- Nem lehet, hogy a bátyja miatt veszi ennyire a szívére ezeket a haláleseteket? - találgatott Lou.

Laurie-t elöntötte a méreg. - Nem azért jöttem ide, hogy maga a műkedvelő pszichológust játssza nekem. De ha már itt tartunk, igen. Talán azért. Ugyanis én tudom, milyen az, ha az ember a drog miatt veszíti el azt, akit szeret. És meg kell mondjam, hogy az efféle empátia az én munkámban nagyon fontos. És talán ha a magához hasonló fásult rendőrök is rendelkeznének vele, akkor mi civilek ahelyett, hogy hullákban kotorászunk, életeket is menthetnénk.

Lou türtőztette magát. - Montgomery doktornő, őszintén mondom, én is szívesebben mentenék életeket. És ezt is teszem. De egészen addig, amíg nem tudja meggyőzőbben bizonyítani, hogy ez a maga mérgezési elmélete igaz, tartok tőle, hogy a narkós részleg betegre röhögi magát, ha én ezzel előállok.

- Szóval nem tud segíteni?

- Én? Egy gyilkossági hadnagy? - Lou megsajnálta Laurie-t, tudta, hogy a nő őszintén aggódik. - Miért nem fordul a sajtóhoz?

- Nem tehetem - mondta Laurie. - Ha dr. Bingham háta mögött a sajtóhoz fordulok, másik állást kereshetek magamnak. Az már biztos. Egy ilyenért már megkaptam a beosztásomat. És maga?

- Én? - hökkent meg Lou. - Egy gyilkossági hadnagy üsse bele az orrát a kábítószeres túladagolásokba? Neveket kérnének tőlem, meg a forrást, akitől tudom, és akkor ki kellene adnom magát. A főnökeim is megkérdeznék, hogy a drogosok helyett miért nem a maffiás mészárlásokkal foglalkozom. Nem. Nem tehetem. Ha én mennék el az újságokhoz, ugyanúgy másik foglalkozás után kellene néznem, mint magának.

- Miért nem próbál meg beszélni a narkós osztállyal? - kérdezte Laurie.

- Jobb ötletem van - mondta Lou. - Miért nem szól inkább a barátjának, a dokinak? Magától értetődő, ha egy orvos kezd érdeklődni efféle dolgok iránt. Ő ráadásul nagymenő is a limuzinjával meg a fene elegáns rendelőjével.

- Jordan nem a barátom - jelentette ki Laurie. - Az ismerősöm. Azt meg honnan tudja, milyen az irodája.

- Onnan, hogy ma jártam nála - felelte Lou.

- Miért? - kérdezte Laurie.

- Az igazat akarja tudni, vagy azt, amit magamnak is bemagyaráztam? - kérdezte Lou.

- Mind a kettőt - felelte Laurie.

- A betege, Paul Cerino után érdeklődtem - kezdte Lou. - No meg a titkárnője után, akiről kiderült, hogy gyilkosság áldozata lett. De igazából csak meg akartam nézni magamnak a pasast. Ha kíváncsi a véleményemre, szerintem beképzelt...

- Nem vagyok kíváncsi a véleményére - mondta dühösen Laurie.

- Azt meg aztán végképp nem értem - folytatta Lou állhatatosan -, hogy maga mit eszik egy ilyen hivalkodó, fellengzős, pózoló pojácán. Orvosi rendelőben ilyet én még nem láttam. A tetejébe még az a limuzin... ugyan már! A pasas a betegeinek még a szemét is kilopja. Már megbocsásson, de mi vonzza magát benne? A pénze?

- Nem! - jelentette ki Laurie felháborodottan. - De ha már a pénzről beszélünk, felhívtam a belbiztonságiakat...

- Hallottam hírét - szakította félbe Lou. - Hát remélem, könnyebb lesz az álma, hogy bemártott két ágrólszakadtat, míg a doktor úr megengedheti magának, hogy egyetemre járassa a gyerekeit. Gratulálok, ez aztán a szigorú erkölcs. És most, ha megbocsát, nekem mennem kell a Forest Hillsre, hogy felderítsek egy igazi bűntényt. - Lou elnyomta a cigarettáját, és felállt.

- Szóval nem beszél a kábszeresekkel? - próbálkozott újra Laurie.

Lou előrehajolt. - Nem, nem hiszem - felelte. - Azt hiszem, hagyom, hogy maguk gazdagok ezt egymás között intézzék el.

Laurie, aki az elmúlt néhány perc során erősen türtőztette magát, most kitört. - Köszönöm a nagy semmit, hadnagy úr! - vetette oda gúnyosan. Felpattant, vette a kabátját és a táskáját, és kiviharzott Lou irodájából. Odalent a biztonságiak asztalára dobta a belépőkártyát, és kisétált.

Mindjárt kapott taxit, a Brooklyn hídon sok járt belőlük. Az Első sugárúton majdnem egyenesen haladva pillanatok alatt hazaért. A liftből kiszállva vetett egy dühös pillantást Debra Englerre, majd bevágta az ajtót.

„És még vonzónak találtad!” - dohogott fennhangon, nevetségesnek ítélve a saját viselkedését. Levetkőzött, beállt a zuhany alá. Hihetetlen, hogy ennyi ideig tűrte Lou Soldano irodájában az epés megjegyzéseket, abban a hiú reményben ringatva magát, hogy a férfi mégiscsak kegyeskedik segíteni neki. Megalázó élmény volt.

Laurie, fehér fürdőköpenybe burkolódzva, odament a telefonkészülékhez, és meghallgatta az üzeneteit. Ezalatt az éhes Tom dorombolva a lábához dörgölődzött. Ketten keresték; az anyja meg Jordan. Mindketten arra kérték, jelentkezzék, mihelyt hazaérkezik. Jordan egy Laurie számára ismeretlen telefonszámot is hagyott, mellékállomással.

Amikor felhívta Jordant a megadott számon, közölték vele, hogy az orvos a műtőben van, de Laurie tartsa a vonalat.

- Elnézést - kezdte Jordan, amikor pár perc múlva beleszólt a kagylóba -, még mindig műtök, de meghagytam, hogy azonnal szóljanak, ha maga keres.

- Egy operáció kellős közepéről jött ki? - kérdezte Laurie hitetlenkedve.

- Nem számít - magyarázta Jordan. - Pár percre abbahagyható. Arra szerettem volna kérni, hogy kicsit később menjünk vacsorázni. Nem szeretném ma is megvárakoztatni, de van még egy műtétem.

- Esőnapot is tarthatunk.

- Jaj, ne! - tiltakozott Jordan. - Pokoli napom volt ma, alig várom, hogy lássam magát.

- De nem lesz nagyon fáradt? Hiszen azt mondta, még egy műtétje van.

Laurie a maga részéről kimerült volt. Sokkal szívesebben bújt volna egyenest ágyba.

- Kompromisszumos javaslatom van - ajánlotta Jordan. - Nem maradunk ki sokáig.

- Tehát akkor hánykor?

- Kilenckor - felelte Jordan. - Magáért küldöm Thomast.

Laurie kelletlenül beleegyezett. Miután elköszöntek egymástól, következőnek Calvin Washington otthoni számát tárcsázta.

- Mi a baj, Montgomery? - kérdezte Calvin, akit a felesége hívott oda a készülékhez. A hangja mogorván csengett.

- Elnézést, amiért otthon háborgatom - mentegetődzött Laurie. - Most, hogy már tizenkettes sorozatom van, szeretném, ha a többieket is én kapnám holnap.

- Holnap magának irodai napja van, maga nem boncol.

- Tudom. Pontosan ezért telefonálok. A hétvégén nem vagyok ügyeletes, majd behozom akkor a papírmunkát.

- Jobban tenné, Laurie, ha lehiggadna! Túlontúl belelovalta magát ebbe a dologba. Érzelmileg áll hozzá az egészhez, kezdi elveszíteni a tárgyilagosságát. Nagyon sajnálom, de maga holnap papírmunkára van beosztva, és ez így is marad, bárkit hozzanak be holnap.

Laurie csüggedten tette le a telefont. Ugyanakkor érezte, hogy van némi igazság abban, amit Calvin állít. Valóban érzelmileg éli meg a dolgot.

Laurie, ha már itt ült a telefonnál, arra gondolt, hogy vissza kéne hívnia az anyját is. Ám sehogyan sem fűlt a foga ahhoz, hogy állja anyja faggatódzását a közte és Jordan Scheffield között bimbódzó kapcsolatról. A tetejébe még ő maga sem tudta igazán, mit gondoljon a férfiról. Úgy döntött, ráér még visszahívni.

Lou, miközben áthajtott a Midtown alagúton, majd továbbhaladt a Long Island-i sztrádán, egyfolytában azon tűnődött, miféle kényszer hajtja, hogy minduntalan fejjel rohanjon a falnak. Semmi esélye sincs arra, hogy egy ilyen nő, mint Laurie Montgomery, más szemmel nézzen rá. Miért is ringatja magát abba a kétes illúzióba, hogy Laurie egy szép napon így szól majd hozzá: „Jaj, Lou, mindig is arra vágytam, hogy egy rendőrnyomozóval randevúzzam”.

Lou dühében rávágott a volánra. Amikor Laurie váratlanul felhívta telefonon, és közölte, hogy átjönne hozzá, Lou azt hitte, magánügyben akar vele találkozni. Arra nem számított, hogy azzal a hajmeresztő ötlettel áll elő: segítsen neki közzétenni a kiválasztottak rendjét kaszaboló járványt.

Lou letért a Long Island-i sztrádáról, és a Woodhaven körúton hajtva Forest Hills irányába tartott. Mivel úgy érezte, jobb, ha csinál valamit, ahelyett, hogy gemkapcsokkal babrálna az íróasztala mellett, úgy döntött, inkább felkeresi az áldozatok özvegyeit. Az sem vonzotta túlságosan, hogy hazamenjen nyomorúságos Soho-beli, Prince utcai lakására, és televíziót nézzen.

Lou elcsodálkozott, amikor megállt Vivonettóék hosszú, bekanyarodó kocsifelhajtójánál. Fehér oszlopos udvarház, Lou agya azonnal dolgozni kezdett. Ekkora fényűzés súlyos pénzeket takar. Lou nehezen tudta elképzelni, hogy egy egyszerű vendéglősnek ennyire fussa anélkül, hogy a maffiával kapcsolatban állna.

Lou a ház ajtajával szemközt állította le a motort. Látogatását előre bejelentette, így aztán Mrs. Vivonetto már várta. Csöngetésére az arcán több tonna sminket viselő asszony jött elő. Fehér, csónakkivágású gyapjúruhát viselt. Mély gyásznak nem sok jele mutatkozott rajta.

- Soldano hadnagy, ugye? - mondta. - Fáradjon beljebb! Gloria Vivonetto vagyok. Megkínálhatom egy itallal?

Lou csak egy pohár vizet kért. - Tudja, szolgálatban vagyok - motyogta magyarázatként. Gloria a nappaliban lévő bárpultnál teletöltött egy poharat. Magának készített egy vodka-narancs koktélt.

- Sajnálom, ami a férjével történt - kezdte Lou a szokásos nyitó mondattal.

- Rá vall - jelentette ki Gloria. - Hányszor, de hányszor mondtam már neki, ne nézze késő éjjel is a televíziót. De nem, ő csak csinálta, és hagyta magát lelőni. Én magam semmit nem értek az üzlethez. A többiek biztosan a szememet is ki fogják lopni.

- Van valami elképzelése arról, hogy ki akarhatta megölni a férjét? - tette fel Lou a szokásos első kérdést.

- Ezt már a kollégái is kérdezték tőlem. Muszáj ezt újra végigzongoráznunk?

- Talán nem - felelte Lou. - Őszinte leszek, Mrs. Vivonetto! A mód, ahogyan a férjét megölték, arra utal, hogy szervezett bűnözőkről van szó. Tudja, miről beszélek?

- A maffiáról?

- Nos, a szervezett bűnözés több mint a maffia - magyarázta Lou. - De az emberek általában így ismerik. Tehát ismer olyan okot, ami miatt a maffiózók megölhették a férjét?

- Ha! - nevetett fel Gloria. - Az én férjem ilyen izgalmas dologgal, mint a maffia, sohasem foglalkozott.

- Na és az üzlet? - erősködött Lou. - A Pasta Prontónak semmiféle kapcsolata nem volt a szervezet bűnözéssel?

- Semmi - jelentette ki Gloria.

- Biztos benne? - kérdezte Lou.

- Hát, igaza van, nem vagyok biztos benne - felelte Gloria. - Nekem az üzletmenethez semmi közöm nem volt. De elképzelni sem tudom, hogy a férjem kapcsolatban állt volna a maffiával. Különben is, a férjem nem örvendett jó egészségnek. Már amúgy sem húzta volna sokáig. Ha bárkinek is az útjában állt volna, mást nem kellett volna tennie, mint kivárnia, hogy természetes halállal távozik.

- Mennyire volt beteg? - kérdezte Lou.

- Azt kérdezze, mennyire nem - vágott vissza Gloria. - Mindene felmondta a szolgálatot. Súlyos szívpanaszai voltak, már volt két műtétje is. A veséi sem úgy működtek, ahogy kell. Az epehólyagját is el kellett volna távolítani, ám egyre csak halasztgatták, mondván, a szíve nem bírná ki. Várt rá egy szemműtét is. A prosztatája is rémes állapotban volt. Nem tudom pontosan megmondani, mi volt itt a baj, csak azt, hogy az egész alfele megszűnt úgy működni, ahogyan kellene. És ez már évek óta így ment.

- Rettenetes - mondta Lou, akinek hirtelenében más nem jutott eszébe. - Sokat szenvedhetett.

Gloria megvonta a vállát. - Sohasem törődött saját magával. Elhízott, vedelte az italt, és úgy füstölt, mint egy gyárkémény. Az orvosok szerint egy éve sem volt már hátra, hacsak nem változtat az életmódján. Erre azonban semmi esély nem volt.

Lou úgy találta, sokkal többet nem tudhat meg ettől a nem éppen gyászoló özvegytől. - Hát - mondta felállva -, köszönöm, hogy időt szakított rám, Mrs. Vivonetto! Kérem, hívjon fel, ha úgy érezné, valami fontos dologról megfeledkezett. - Ezzel átnyújtotta a névjegyét az asszonynak.

Ezután Lou a Singleton rezidenciát kereste fel. Szolid, kétemeletes villa. A ház előtti gyepen rózsaszín flamingószobor éktelenkedett. Az utca hangulata a valamikori szomszédságára emlékeztette, mindössze pár háztömbnyire innét, a Rego park környékén. Nosztalgiával gondolt a sikátorokban gyeplabdázással töltött estéire.

Mr. Chester Singleton nyitott ajtót. Nagydarab, középkorú, erősen ászülő férfi. Felpüffedt, kövérkés arca buldogéra emlékeztetett. Szeme véreres, alatta zacskók. Lou abban a pillanatban, hogy meglátta, tudta, a férfi őszintén gyászol.

- Soldano nyomozó?

Lou bólintott, a férfi beinvitálta.

Odabent egyszerű, ámde masszív bútorzatot talált. A skót kockás, kopott kárpitozású díványt horgolt takaró fedte. A falakon végig bekeretezett fényképek, legtöbbjük fekete-fehér.

- Szörnyen sajnálom, ami a feleségével történt - kezdte Lou.

Chester bólintott, vett egy mély lélegzetet, és beharapta az alsó ajkát.

- Tudom, hogy már mások is felkeresték - folytatta Lou, aki úgy döntött, rögtön a dolgok közepébe vág. - Én minden kertelés nélkül arra vagyok kíváncsi, mi oka lehetett egy profi gyilkosnak arra, hogy ide jöjjön, és agyonlője a feleségét?

- El nem tudom képzelni - felelte Chester fájdalomtól elcsukló hangon.

- Maga olyan éttermeknek is szállított, amelyeket szoros szálak fűztek a maffiához. Volt-e közöttük olyan, amelyik elégedetlen lett volna a maguk munkájával?

- Nem - felelte Chester. - Én semmit nem tudok a maffiáról. Hallani természetesen hallottam róla. Ám én magam sohasem találkoztam vagy beszéltem olyasvalakivel, aki gengszternek látszott volna.

- No és a Pasta Pronto? - kérdezte Lou. - Tudomásom szerint nekik is szállított.

- Úgy van, nemrégiben állapodtam meg velük. Ám egyelőre csak kisebb megbízásokat kaptam. Gondolom, előbb ki akartak próbálni. Azt reméltem, hogy a jövőben nagyobb megrendelésekre is számíthatok.

- Ismerte Steven Vivonettót? - kérdezte Lou.

- Igen, de csak felületesen. Nagyon gazdag ember volt.

- Tudja, hogy a múlt éjszaka őt is agyonlőtték? - kérdezte Lou.

- Igen, olvastam az újságban.

- Megfenyegették mostanában? - kérdezte Lou. - Vagy esetleg megzsarolták? Senki nem kopogtatott be azzal, hogy védelmet kínál?

Chester megrázta a fejét.

- Van valami elképzelése arról, hogy miért lőtte agyon feltehetően ugyanaz az ember a maga feleségét meg Steven Vivonettót egyazon éjszakán?

- Nincs - felelte Chester. - El sem tudom képzelni, ki akarhatta megölni Janice-t. Őt mindenki kedvelte. Hallatlanul melegszívű és kedves volt. Mindennek a tetejébe még beteg is.

- Mi volt a baja? - kérdezte Lou.

- Rák. Már kialakult az áttétel, mire felfedezték. Nem szeretett orvoshoz járni. Pedig ha hamarabb elmegy, talán még lehetett volna rajta segíteni. Így már csak gyógyszerezték. Eleinte minden rendben volt, de aztán megjelentek a kiütések az arcán. Övsömörnek hívják. Az egyik szemét is megtámadta, olyannyira, hogy műteni kellett.

- Az orvosok szerint volt remény? - érdeklődött Lou.

- Sajnos, nem - válaszolta Chester. - Azt mondták, biztosan nem állíthatják, de úgy gondolják, hogy egy éve lehet még hátra. Az is lehet, hogy kevesebb, ha, a folyamat felgyorsul.

- Szomorúan hallom - sajnálkozott Lou.

- Talán jobb is, hogy így történt. Talán további szenvedésektől szabadult meg. De nekem nagyon hiányzik. Harmincegy éve voltunk házasok.

Lou, miután ismételten részvétéről biztosította a férfit, és átnyújtotta a névjegyét, elköszönt Mr. Singletontól. Visszaindulva Manhattanbe, útközben újra végiggondolta azt a keveset, amit megtudott. Szinte semmi jele a szervezett bűnözéshez kötődő kapcsolatnak egyik esetben sem. Az viszont meglepte, hogy mindkét áldozat halálosan beteg volt. Eltűnődött: a gyilkosok vajon tudták ezt?

Reflexszerűen benyúlt a zsebébe, és kivett egy cigarettát. Meggyújtotta az öngyújtóját. Ekkor ismét eszébe jutott Laurie. Letekerte az ablakot, és amikor a gyújtó lángja ellobbant, kihajította a meggyújtatlan cigarettát az utcára. Sóhajtva arra gondolt, hogy ez a piperkőc Jordan Scheffield vajon hová viheti vacsorázni.

Vinnie Dominick bement a St. Mary öltözőjébe, és fáradtan lerogyott a padra. Erősen verejtékezett. Az ajka felszakadt, vérzett.

- Vérzik, főnök - állapította meg Freddie Capuso.

- Tűnj el a szemem elől - sziszegte Vinnie. - Tudom jól, hogy vérzek. És tudod, mi a legbosszantóbb? Hogy ez a tökkelütött Jeff Young azt hajtogatja, hozzám sem ért, vagy tíz percig fújta a magáét, amikor jeleztem a faultot.

Vinnie-nek éppen most ért véget a közel egyórás kosárlabda-mérkőzése. A csapata veszített, ezért harapós hangulatban volt. És ez csak fokozódott, amikor látta, hogy Franco Ponti hadnagy, akiben pedig a legjobban bízott, lógó orral lép be.

- Csak azt ne mondd, hogy igaz - félt előre Vinnie. Franco odasétált a padhoz. Az egyik lábát föltette, a másikkal féltérdre ereszkedett. Sólyom volt a beceneve már a középiskola óta, az arca miatt. Hosszú, kampós orr, keskeny ajkak, mélyen ülő, apró szemek; tisztára, mint egy ragadozó madár.

- Igaz - jelentette ki Franco monoton hangon. - Jimmy Lansót tegnap éjjel kicsinálták az unokabátyja halottasházában.

Vinnie felpattant, és öklével odavágott az egyik fém öltözőszekrényre. Csak úgy visszhangzott az egész helyiség a mennydörgésszerű hangtól. Franco kivételével mindenki összerezzent.

- Jóságos isten! - jajdult fel Vinnie, és járkálni kezdett. Freddie Capuso kitért előle.

- Mit mondok most a feleségemnek? - kiabálta Vinnie. - Mit fogok mondani a feleségemnek? - ismételte meg emeltebb hangon. - Megígértem neki, hogy gondom lesz a gyerekre. - Megint odacsapott egyet az öltözőszekrényre. Verejték öntötte el az arcát.

- Mondd neki azt, hogy hiba volt megbíznod Cerinóban - ajánlotta Franco.

Vinnie megtorpant. - Ez igaz - sziszegte. - Azt hittem, Cerino civilizált ember. De most már másképp látom.

- De van még más is - folytatta Franco. - Cerino emberei Jimmy Lansón kívül egy csomó embert eltettek láb alól tegnap éjjel. Kettőt Kew Gardensben, kettőt pedig a Forest Hillsen.

- Olvastam az újságban - Vinnie elképedt. - Azt is Cerino emberei tették?

- Ühüm - mondta Franco.

- Miért? - kérdezte Vinnie. - Ezek a nevek nekem semmit nem mondanak.

- Senki sem tudja - felelte Franco, megvonva a vállát. - Kell legyen valami oka.

- Hát persze - mondta Franco. - Csak azt nem tudom, mi az.

- Meg kell tudni! - adta ki az utasítást Vinnie. - Egy dolog üzletileg rivalizálni Cerinóval és a bandájával, és megint más itt ülni és tétlenül nézni, hogy beleköp mindenki levesébe.

- A Queens tele van kopókkal - erősítette meg Franco.

- Éppen ennek kell véget vetni - jelentette ki Vinnie. - Most, hogy a fél város riadókészültségben van, el kell halasztanunk néhány jelentős akciónkat. Meg kell tudnod, miben sántikál Cerino. Franco, benned van minden reményem.

Franco bólintott. - Megteszem, amit lehet.

- De hiszen alig eszik valamit! - állapította meg Jordan. Laurie felnézett a tányérjából. A Palio étteremben vacsoráztak. Olasz ételeket szolgáltak fel, a dekoráció azonban a keleti és a modern irányzat megnyugtató kombinációja volt. Laurie előtt az asztalon rizottó a tenger gyümölcseivel. Poharában száraz Pinot Grigio bor. Jordannak igaza volt: tényleg alig eszik valamit. Jóllehet, szinte egész nap semmit nem vett magához, nem volt éhes.

- Nem ízlik az étel? - faggatta Jordan. - Mintha azt mondta volna, hogy kedveli az olasz konyhát. - A férfi, mint mindig, most is hanyag eleganciával öltözött fel: fekete bársonyzakó, alatta kigombolt nyakú selyeming. Nyakkendőt nem viselt.

Az időzítés ma este jobban ment. Jordan, ahogy ígérte, kilenc körül, mielőtt elhagyta volna a rendelőt, telefonált, és közölte, hogy Thomast elküldte Laurie-ért, ő maga pedig közben hazaugrik átöltözni. Mire Thomas és Laurie megérkeztek a Trump Tower elé, Jordan már a járdán várta őket. Innen már csak egy ugrás volt a Nyugati Ötvenegyedik utca.

- Ízlik az étel - felelte Laurie -, csak valahogy nem vagyok éhes. Hosszú volt a nap.

- Nem akartam még előhozakodni a mai nappal - vallotta meg Jordan. - Gondoltam, jobb, ha iszunk egy kis bort előbb. Mint már a telefonban is említettem, nagyon pocsék napom volt. Nincs erre jobb kifejezés. A maga telefonjával kezdődött. Ez a szerencsétlen Marsha Schulman! A rosszullét kerülget, valahányszor csak rá gondolok. Bűntudatot érzek, amiért dühöngtem, hogy nem jött be dolgozni, de ki gondolta volna, hogy fej nélkül lebeg az East Riverben. Ó, istenem! - Jordannak elakadt a hangja. Az arcát a kezébe temette, és lassan megrázta a fejét. Laurie az asztal felett átnyúlt, és a férfi karjára tette a kezét. Megsajnálta, ugyanakkor megkönnyebbülten látta, hogy a férfinak vannak érzelmei is. Egészen idáig úgy gondolta, hogy Jordan képtelen indulatnyilvánításra, és hogy meglehetősen közömbös a titkárnője tragikus halála iránt. A férfi most sokkal emberibbnek tetszett.

Jordan összeszedte magát. - Ez még nem minden - folytatta szomorúan. - Egy betegemet is elveszítettem. Az egyik ok, amiért a szemsebészetet választottam, éppen az, hogy tudtam: a halállal nehezen tudnék szembenézni, operálni viszont mindenképpen szerettem volna. A szemsebészet a számomra egészen a mai napig ideális kompromisszumnak tűnt. És most tessék, az egyik betegem, név szerint Mary O'Connor meghalt még a műtét előtt.

- Rettenetes - sajnálkozott Laurie. - Tudom, mit érez. Magam is nehezen viselem a haldokló betegek gondolatát. Azt hiszem, ez volt az egyik ok, amiért a kórbonctant választottam, és azon belül is a törvényszéki boncolást. Az én betegeim már eleve halottak.

Jordan erőtlenül elmosolyodott. - Mary csodálatos asszony volt, és nagyon hálás beteg - magyarázta. - Az egyik szemét már megműtöttem, ma délután került volna sor a másikra. Egészséges nő volt, szívrendellenességnek semmi nyoma, ma mégis halva találták az ágyában. Tévénézés közben halt meg.

- Rettenetes élmény lehetett magának - mondta Laurie együttérzőn. - Ám ne feledje, hogy a rejtett betegségek ilyen esetekben mindig megállapíthatók. Gondolom, mi kapjuk holnap Mrs. O'Connort. Felhívom majd, és megmondom, hogy mit találtunk. Némelykor könnyebb elfogadni a haláleseteket, ha az ember tudja az okát.

- Nagyon köszönöm - hálálkodott Jordan.

- A magáéhoz képest az én napom már nem is volt olyan rémes - állapította meg Laurie. - Bár kezdem már sejteni, mit érezhetett Kasszandra, amikor Apolló arra ítélte, hogy senki se higgyen neki.

Laurie beszámolt Jordannak a túladagolásos sorozatáról. Elmondta: biztosra veszi, hogy az áldozatok száma tovább emelkedik, amennyiben nem kapnak az emberek kellő időben figyelmeztetést. Beszámolt róla, mennyire elkeserítette, hogy nem sikerült meggyőznie a főnökét, hozza nyilvánosságra a történteket. Elmesélte azt is, hogy a rendőrségen is süket fülekre talált.

- Idegesítő lehetett - mondta Jordan. - De azért volt valami jó is a mai napban - váltott témát. - Rengeteget operáltam. A könyvelőm velem örülhet. Az elmúlt hetekben kétszer annyi műtétem volt, mint azt megelőzően.

- Örömmel hallom - jelentette ki Laurie. A figyelmét nem kerülte el, milyen ügyesen fordította vissza a beszélgetés fonalát Jordan saját magára.

- Remélem, hogy így is marad - folytatta a férfi. - Persze, kétségtelenül mindig van némi ingadozás. De én már nagyon is hozzászoktam ehhez a tempóhoz.

Amikor végeztek a fő fogással, és a tányérjaikat elvitték, a pincér jelent meg szervizkocsiján ínycsiklandozó desszertekkel. Jordan csokoládétortát, Laurie epret választott. Jordan ivott egy feketekávét, Laurie koffeinmenteset kért. Miközben az italát kevergette, lopva az órájára pillantott.

- Tudom - szólalt meg Jordan -, későre jár. Azt is tudom, hogy még tanulnia kell. Fél órán belül haza is viszem, ha megígéri ugyanazt, amit tegnap este. Hogy holnap is velem vacsorázik.

- Megint? - kérdezte Laurie. - No de Jordan, így hamar rám fog unni!

- Dehogyis - bizonygatta Jordan. - Az együttlétünk minden percét élvezem. Csak ne szorított volna ennyire az idő. Holnap azonban péntek, hétvége. Talán addigra tud már valamit mondani nekem Mary O'Connorról. Kérem, Laurie!

Laurie számára hihetetlennek tűnt, hogy gyors egymásutánban harmadszorra is vacsorázni hívják. Határozottan hízelgő. - Rendben van - felelte végül. - Tekintse úgy, hogy foglalt holnap estére.

- Nagyszerű - árvendezett Jordan. - Hová menjünk?

- Tetszettek az eddigi választásai - felelte Laurie. - Magára bízom.

- Rendben van. Kilenc megfelel?

Laurie bólintott, és felhörpintette a kávéját. Jordan tiszta tekintetét látva Lou lesújtó véleményére gondolt. Egy pillanatig kísértést érzett arra, hogy megkérdezze, mit tart Jordan a hadnaggyal való találkozásáról, de aztán úgy döntött, jobb, ha nem teszi. Vannak dolgok, amikről okosabb nem beszélni.

9.

Csütörtök, 23.50

Manhattan

- Nem is volt rossz - állapította meg Tony. Angelóval most léptek ki egy éjjel-nappal nyitva tartó pizzeriából a Negyvenkettedik utcán, a Times tér közelében. - Meglepő. Kívülről vacak helynek látszott.

Angelo elengedte a füle mellett a kommentárt. Ő már az előttük álló feladatra koncentrált.

A garázsba érve Angelo csak a fejével intett a kocsija felé. A garázs tulajdonosa, Lenny Helman rendszeresen fizetett Cerinónak. És mivel a sápot rendszerint Angelo szedte be, ingyen parkolhatott itt.

- Aztán nehogy meghúzza! - kiáltotta a kiálló vezető után Angelo. Majd miután meggyőződött róla, hogy sehol egy karcolás a fényesen csillogó karosszérián, Angelo beszállt. Tony követte. Ráhajtottak a Negyvenkettedik utcára.

- Ki a következő? - kérdezte Tony oldalt fordulva, hogy lássa Angelót. A környező mozik villódzó fényében Angelo ösztövér arca a kocsi félhomályában összeaszott múmiáéra emlékeztetett.

- Ma a „követel” lista szerint megyünk - felelte Angelo.

- Remek - lelkendezett Tony. - A másikat már úgyis untam. Az irány?

- Nyolcvanhatodik utca - válaszolta Angelo. - A Metropolitan Múzeumnál.

- Jó környék - állapította meg Tony. - Fogadok, hogy lesznek ott szuvenírok.

- Nekem egyáltalán nem tetszik - vetette ellen Angelo. - Egy előkelő környéken trükkös riasztók vannak.

- Neked az meg sem kottyan - hízelgett Tony.

- Eddig túlontúl jól ment minden - ellenkezett tovább Angelo. - Kezdek aggódni.

- Túl sokat aggodalmaskodsz - jegyezte meg Tony nevetve. - Azért ment minden jól, mert tudjuk, mi a dolgunk. Minél többször csináljuk, annál biztosabbak leszünk. Ez mindennel így van.

- Mindig becsúszhat valami - jegyezte meg Angelo. - Függetlenül attól, hogy mindenre felkészülünk. Ezzel számolni kell. És tudni, mi a teendő, ha bekövetkezik.

- Á, te annyira pesszimista vagy! - állapította meg Tony.

A vitában elmerülve egyikük sem vette észre, hogy két kocsival hátrébb egy fekete Cadillac van a nyomukban. A volánnál a kipihent Franco Ponti élvezettel hallgatta az Aidát. Hála az egyik, a Times téren lebzselő besúgójuknak, Franco a pizzeria óta a nyomában volt Angelónak és Tonynak.

- Melyikük lesz az? - kérdezte Tony.

- Az asszony - felelte Angelo.

- Kié? - kérdezte Tony, noha tudta jól, Angelón a sor, de abban bízott, hátha a másik nem így emlékszik.

- Bánom is én - vágta rá Angelo. - A tiéd lehet. Én majd szemmel tartom a pasast.

Angelo párszor elhúzott a villa előtt, mielőtt leparkolt volna. Ötemeletes ház. Néhány gránitlépcső vezetett föl a dupla szárnyú kapuhoz. A lépcsőfeljáró alatt még egy ajtó.

- A személyzeti bejárón át kéne mennünk - javasolta Angelo. - Ott valamelyest takarásban vagyunk. Riasztó van rajta, de ha az a fajta, amire gondolok, akkor nem gond.

- Te vagy a főnök - mondta Tony. Elővette a pisztolyt, és fölszerelte a hangtompítót.

Majdnem egy egész sarokkal odébb álltak meg. Gyalog indultak vissza. Angelónál kis válltáskában szerszámoskészlet. Angelo kiállította Tonyt a járdára, hogy figyelje, nem jön-e valaki, ő pedig lement a személyzeti bejáróhoz.

Tony figyelt, az utca azonban üres volt. Senki sem járt erre. Tony nem vette észre, hogy néhány házzal arrébb Franco Ponti is ott parkol az egyik kocsifelhajtónál.

- Készen van! - suttogta Angelo az árnyékból. - Jöhetsz!

Szapora léptekkel végigmentek egy hosszú folyosón. A lépcső felé igyekeztek. Lift is volt a házban, de több eszük volt annál, semhogy használják. Kettesével szedték a lépcsőket, az első emeleten megálltak hallgatózni. Egy öreg óra tiktakolását leszámítva csend honolt a házban.

- Mit szólsz, micsoda hely? - súgta Tony. - Mint egy palota.

- Kuss! - intette le Angelo.

Kanyargó, kétszárnyú lépcsőn mentek tovább, a plafonról mintegy két méter átmérőjű csillár lógott alá. A második emeleten több nappalit, egy könyvtárat és egy dolgozószobát találtak. A harmadik emeleten aztán beletrafáltak. Itt volt a hálószoba.

Angelo megállt a kétszárnyú ajtó egyik oldalán, Tony pedig a másikon. Mindkettejük kezében fegyver. A hangtompítók a helyükön.

Angelo óvatosan lenyomta a kilincset, és benyitott. Ekkora hálószobát még életükben nem láttak. A szemközti - nagyon távolinak tetsző - fal mellett hatalmas, baldachinos ágy.

Angelo, magához intve Tonyt, belépett. Az ágy jobb oldalához sétált, oda, ahol a férfi feküdt. Tony a másik oldalra húzódott. Angelo bólintott. Mindketten előrenyújtották a fegyverüket.

Tony pisztolya a jól ismert tompa puffanással eldördült, az asszony feje megugrott a párnán. A férj nem lehetett mély alvó. Abban a pillanatban, hogy a fegyver elsült, tágra nyílt szemmel felült. Angelo annyi időt sem hagyva neki, hogy megszólaljon, lőtt. A férfi a feleségére hanyatlott.

- Jaj, nem! - kiáltott fel Angelo hangosan.

- Mi van? - kérdezte Tony.

Angelo a hangtompító hegyével kihajlította a haldokló férfi ujjait. Ökölbe zárt kezében egy nyomógombos műanyag szerkezetet szorongatott.

- Egy rohadt riasztó - állapította meg Angelo.

- És akkor mi van? - kérdezte Tony.

- Akkor az van, hogy mihamarabb pucolunk innen - mondta Angelo. - Tűnés!

Amilyen sebesen csak tudtak a félhomályban, nekiiramodtak a lépcsőn. Az első emeleti fordulóhoz érve belerohantak a házvezetőnőbe, aki éppen felfelé indult.

A házvezetőnő felsikoltott, sarkon fordult, és rohanni kezdett lefelé. Tony tüzelt, ám a fegyver két méternél távolabbi célpontnál már korántsem volt pontos. A lövedék célt tévesztve, darabokra zúzott egy hatalmas, aranykeretes tükröt.

- El kell kapnunk - mondta Tony, tudva, hogy a nő tisztán látta mindkettejüket. Megiramodott a lépcsőn, a válltáskája ide-oda himbálódzott. Leérve elcsúszott az üvegcserepekkel tarkított márványon. Talpra ugrott, és rohant a folyosón a hátsó kijárat felé. Látta, hogy az asszony épp egy kétszárnyú ajtót próbál kinyitni.

Mielőtt azonban még utolérhette volna, az asszony kimenekült, és becsukta maga mögött az ajtót. Angelo csak pár másodperc múlva ért oda. Tony közvetlenül a nyomában. A nő után vetették magukat, ám megbotlottak a kerti székekben, amelyeket a sötétben nem vettek észre.

Angelo feltápászkodva a sötétbe kémlelt. Az udvar parknak is beillett volna. Középen egy négyszögletű medence víztükre csillant. Jobbra borostyánnal befuttatott nyári lak bújt meg az árnyékban. Egy vastag tölgyfa erős ágán kerti hinta függött. Angelo sehol nem látta az asszonyt.

- Hová tűnhetett? - suttogta Tony.

- Nem ácsorognék itt, ha tudnám! - csattant fel Angelo. - Te menj arra, én megyek erre! - mondta, és a medence két oldala felé intett.

A két férfi vaktában tapogatódzott a sötétben. Igyekeztek bekémlelni minden sötét páfrány és bozót mögé. - Ott van! - kiáltott fel egyszerre Tony, és a ház felé intett.

Angelo gyors egymásutánban kétszer tüzelt. Az első lövedék szétrobbantotta a kétszárnyú ajtó üvegét. A második lövéstől az asszony megtántorodott, és a földre rogyott.

- Eltaláltad - örvendezett Tony.

- Tűnés innen - mondta Angelo gyorsan, mert távoli szirénára lett figyelmes. Biztosan persze nem tudhatta, de mintha közeledne.

Angelo nem merte megkockáztatni, hogy a főbejáraton át távozzanak, így hát a kert végét határoló fal felé indultak. A medence túlsó végénél Angelo felfedezett egy ajtót, és odakiáltott Tonynak: - Erre! - Angelo ért oda elsőként. Elhúzta a biztonsági reteszt, és kiugrott a szeméttel borított sikátorba. Tapogatódzva indultak meg a sötétben, kipróbálva minden útbaeső kaput. Tony végül ráakadt egy korhadt palánkra, és benyomta.

A kert ugyanolyan elhanyagolt állapotban volt, mint a kapu.

- És most merre? - kérdezte Tony.

- Erre - mondta Angelo ujjával egy sötét, a ház bejáratához vezető ösvényre mutatva. Az ösvény végén bereteszelt kapu, de szerencséjükre belülről zárva. Kilépve a Nyolcvanötödik utcán találták magukat.

Angelo leporolta a ruháját, Tony követte a példáját.

- Na jól van - mondta Angelo. - És most nyugodtan, magabiztosan, lazán.

Megindultak, mintha csak a szomszédos házak valamelyikéből jöttek volna. Komótosan sétáltak Angelo kocsija felé. A szirénázó autók valóban a villához igyekeztek. Az utcán előttük három járőrkocsi villogó vészjelzéssel zárta el a házat, ahol jártak.

Angelo a távirányítóval kinyitotta a kocsi ajtaját, és mindketten beszálltak.

- Hát ez pazar volt! - jelentette ki izgatottan Tony, amikor már jó néhány háztömbnyire távolabb jártak. - Életemben nem éltem még meg ennél felségesebbet.

Angelo lehűtötte. - Katasztrofális volt! - vágta oda.

- Ezt meg miért mondod? - kérdezett vissza Tony. - Megúsztuk. Gond egy szál se. A házvezetőnőt is leszedted. Jól eltrafáltad.

- De nem győződtünk meg róla - jelentette ki Angelo. - Honnan tudhatom biztosan, hogy tényleg leszedtem-e, vagy csak megpörköltem valahol? Ellenőriznünk kellett volna. Tisztán látott mindkettőnket.

- Mindjárt elvágódott - erősködött Tony. - Szerintem biztosan leszedted.

- Pontosan ilyesmire gondoltam, amikor azt mondtam, hogy becsúszhat valami. Honnan a fenéből sejthettük volna, hogy a pasas riasztót tart készenlétben?

Angelo örült, hogy a volánba kapaszkodhat, remegett a keze.

- Oké, a balszerencse már beütött, kipipálhatjuk - nyugtázta Tony. - Innentől kezdve megint minden szép lesz. Ki a következő?

- Nem is tudom - mondta Angelo. - Tán ennyi elég is lesz mára.

- Már hogy lenne elég? - ellenkezett Tony. - Hosszú még az éjszaka. Ugyan már! Legalább még egyet csináljunk meg. Nem hagyhatjuk, hogy ennyi pénz kicsússzon a kezünkből.

Angelo egy pillanatra elgondolkodott. Az ösztöne azt súgta, hogy hagyják abba mára, ám Tonynak kétségtelenül igaza volt. Jó pénz van benne. Aztán meg ez is csak olyan, mint a lovaglás: az ember lepottyan a nyeregből, de aztán visszaszáll. Különben a fene megette az egészet.

- Jól van - egyezett bele végül. - Még egyet megcsinálunk.

- Ez a beszéd! - örvendezett Tony. - Irány?

- A Village. Újabb kertváros.

Angelo megindult a Central Parkot átszelő Kilencvenhetedik utcán, majd rátért a Henry Hudson sétányra. Egy darabig egyikük sem szólalt meg. Mindegyikük igyekezett túltenni magát érzelmi felindulásán: Angelo a félelmén és az aggodalmán, Tony pedig az elragadtatásán. Egyikük sem figyelt fel a mögöttük haladó fekete Cadillacre.

- Itt lesz mindjárt balra - szólalt meg Angelo, mihelyt ráfordultak a Bleecker utcára. Odamutatott egy háromemeletes ház oroszlános kopogtatóval felszerelt kapujára. Tony egy biccentéssel nyugtázta, amikor elhúztak előtte.

Angelo érezte, hogy egyre szaporább a pulzusa. - Ezúttal a férfi az áldozat - mondta. - Ugyanúgy csináljuk, mint a másikat. Te őt, én pedig figyelem az asszonyt.

- Világos - felelte Tony örvendezve, hogy megint ő jöhet.

Ezúttal Angelo a szokásosnál távolabb állította le a kocsit. Szótlanul indultak visszafelé, csak a szerszámok koccantak össze időnként Angelo válltáskájában. Elhaladtak néhány járókelő mellett. Itt az utcák nem annyira kihaltak, mint amott keleten. A Greenwich Village-ben mindig is több élet volt.

Angelónak gyerekjáték volt kikapcsolni a kiszemelt ház riasztóját. Pár perc múlva felfelé óvakodtak a csikorgó lépcsőkön.

Szerencsére a fönti folyosón egy foglalatban gyönge éjjelilámpa égett. Arra pont elég volt, hogy tájékozódni tudjanak.

Az első helyiség, amellyel Angelo próbálkozott, egy üres vendégszoba volt. Mivel a folyosón már csupán egyetlen ajtó nyílott, feltételezte, hogy az lesz a hálószoba.

Ezúttal is az ajtó két oldalán helyezkedtek el, fejmagasságban tartott fegyverekkel. Angelo elfordította a gombot, és határozottan belökte az ajtót.

Angelo belépett, ám ekkor a félhomályból egy acsarkodó kutya rontott rá. A fenevad a mellkasának ugrott, és akkorát taszított rajta, hogy Angelo az ajtón kirepülve a folyosó falának vágódott. A kutya rávetette magát, átharapta a zakóját, az ingét, és belemart a húsába. Angelo, bár biztosan nem tudhatta, dobermannak vélte. Ahhoz túl hosszú és túl sovány volt, hogy pitbull legyen, holott a vadsága erre vallott. De bármi volt is, Angelót sakkban tartotta.

Tony azonnal cselekedett. Melléje lépett, és közvetlen közelről a mellkasába lőtt. Biztos volt benne, hogy pontosan célzott, ám az állat nem rogyott össze. Acsarkodva megint kitépett egy jókora darabot Angelo zakójából, és kiköpte. Azzal máris újabb támadásra lendült.

Tony várt addig, amíg pontosan célozhat, és csak akkor húzta meg a ravaszt. Ezúttal a kutya fejébe röpítette a golyót. Az állat azon nyomban elernyedt, és halk puffanással a földre rogyott.

Ebben a pillanatban egy női sikolytól állt el a szívverése Angelónak. A ház asszonya éppen abban a pillanatban ébredt, mikor a kutyáját lemészárolták. Ott állt vagy egy méterre az ágy végétől, és az arcán rémület tükröződött.

Tony célzott és lőtt. A sikoly elhalt. Az asszony a mellkasához kapta a kezét, majd elvette, és a vérfoltra meredt. Csodálkozás ült ki az arcára, mint aki nem hiszi, hogy meglőhették.

Tony belépett a hálószobába. A fegyverét ismét fölemelve közvetlen közelről az asszony homlokának a közepére célzott. Ugyanúgy, ahogyan a kutyája az imént, az asszony azonmód a földre rogyott.

Angelo mondani akart valamit, ám mielőtt még megszólalhatott volna, az első emeleti fordulóban rémületes kiáltással a férj jelent meg, a kezében egy dupla csövű, tizenkettes kaliberű mordályt szorongatva. Két kezével csípőmagasságban tartotta.

Angelo megsejtve, hogy mi következik, a földre vetette magát, ugyanabban a pillanatban, amikor hatalmas erővel eldördült a fegyver. A ház csöndjében iszonyú hangosnak tűnt. Angelo füle csöngeni kezdett. A sörétek mintegy huszonöt centiméter átmérőjű lyukat vágtak a falba, pontosan ott, ahol az előbb még Angelo állt.

Tony is ösztönösen cselekedett; azonnal elugrott az ajtónyílásból. A második lövedék keresztülrepült a hálószobán, és szétrobbantotta az egyik ablaktáblát.

Angelo a földön fekve gyors egymásutánban kétszer is elsütötte a fegyverét. Az első lövés a mellén, a második az arcán érte a férjet. A lövés ereje nem engedte a férfit előrezuhanni. Ehelyett hihetetlenül lassan hátradőlt, majd hatalmas robajjal lezuhant a lépcsőn.

Tony feltűnt a hálószobaajtóban, lerohant, és beleeresztett még egy golyót a földön fekvő ember fejébe. Angelo feltápászkodott, Fölvette a földről a válltáskáját. Reszketett. Még sosem állt ilyen közel a halálhoz. Remegő lábbal lerohant, és noszogatta Tonyt, hogy tűnjenek el.

A bejárathoz érve Angelo lábujjhegyre emelkedett, és kikukucskált. Nagyon nemszeretem látvány fogadta. Egy csomó ember álldogált az épület előtt, és a homlokzatot fürkészték odafent. Minden bizonnyal az üvegcsörömpölésre lettek figyelmesek. De az is lehet, hogy a lövések zajára riadtak fel.

- A hátsó ajtón! - mondta Angelo. A tömeggel semmiképpen sem nézhettek szembe. Könnyűszerrel átmásztak a láncszemes kerítésen. Szögesdrót szerencsére nem volt a tetején. Mihelyt a túloldalon voltak, keresztülmentek a szomszédos udvaron, és ott kijutottak egy másik utcába. Angelo örült, hogy a háztól messze parkolt le. Minden különösebb gond nélkül eljutottak a kocsihoz. Abban a pillanatban, hogy elindultak, meghallották a szirénákat.

- Mi volt az a dög? - kérdezte Tony, amikor már a Hatodik sugárúton jártak.

- Szerintem doberman - felelte Angelo. - Halálra rémített.

- Engem is - mondta Tony. - Na és az a puska! Jó közel volt.

- Túl közel. Le kellett volna lépnünk már az első meló után. - Angelo utálkozva rázta meg a fejét. - Lehet, hogy öreg vagyok már ehhez.

- Ugyan már - ellenkezett Tony. - Te vagy a legjobb.

- Idáig én is azt hittem - jelentette ki Angelo. Elkeseredetten nézett végig Brioni-zakóján. Megszokásból belenézett a visszapillantó tükörbe, de semmi aggasztót nem látott. Nem hát, hiszen rendőrautóra figyelt, nem pedig Franco Ponti szedánjára, amely tisztes távolból még mindig követte őket.

10.

Péntek, 6.45

Manhattan

Laurie rendes körülmények közepette örült volna, hogy végigalhatta az éjszakát. Mivel senki nem hívta a törvényszékiektől újabb túladagolás miatt, Laurie azon tűnődött, vajon azért-e, mert nem volt ilyen, vagy pedig, ahogy az ösztöne súgta, azért nem, mert egész egyszerűen nem akarták. Sebtében felöltözött, még kávét sem főzött magának, annyira szeretett volna mihamarabb beérni, és megtudni, mi az igazság.

Mihelyt belépett a kapun, már tudta, hogy valami rendkívüli dolognak kellett történnie. Az előcsarnokot megint ellepték a riporterek. Laurie gombócot érzett a gyomrában, miközben azon tűnődött, mi lehet az oka jelenlétüknek.

Egyenest a felvételire ment, és itt mindenekelőtt töltött magának egy csésze kávét. Úgy tűnt, hogy rajta kívül orvos még nincs bent. Laurie megnézte a beosztásokat, hogy lássa, milyen eseteket hoztak.

Mihelyt átfutotta, látta, hogy van közöttük túladagolás. Kettőt a szobatársa, Riva kapott belőlük, kettőt pedig George Fontworth, aki már negyedik éve dolgozott náluk. Laurie átlapozta a Rivának kikészített dossziékat, és átfutotta a nyomozati jegyzőkönyveket. Amikor meglátta a harlemi címeket, Laurie rájött, hogy ezek csak szokványesetek. Megkönnyebbülten tette le a dossziékat. Ekkor fölvette George anyagait. Az első jegyzőkönyv olvasásakor a pulzusa felgyorsult. Az elhunyt Wendell Morrison, harminchat éves orvos!

Laurie reszkető kézzel lapozott bele a másik irattartóba: Julia Myerholtz, huszonkilenc éves művészettörténész!

Laurie kifújta a levegőt. Észre sem vette, hogy milyen sokáig bent tartotta. Helyesnek bizonyult tehát a megérzése: két áldozat is érkezett ugyanolyan ismertetőjegyekkel, mint a korábbiak. Vegyes érzelmek dúltak benne. Egyfelől dühös volt, amiért nem őt hívták fel, másfelől bizonyságot nyert arról, hogy a félelmei valóra válnak. Ugyanakkor mély csalódást érzett, amiért nem sikerült megakadályozni, hogy két ember megint áldozatul essék.

Laurie egyenesen a törvényszéki nyomozók irodájába sietett. Bart Arnoldot találta ott. Hangosan kopogtatott, és válaszra sem várva besétált.

- Miért nem értesítettek? Külön szóltam magának. Megmondtam, nekem szóljanak, ha bizonyos társadalmi körökben elkövetett kábítószeres túladagolásról kapnak értesítést. Két ilyen eset is volt az éjjel. De nem értesítettek. Miért nem?

- Mert azt az utasítást kaptam, hogy ne magát hívjam - felelte Bart.

- És miért ne? - kérdezte Laurie.

- Azt nem mondták - felelte Bart. - Én mindenesetre továbbadtam az ügyeletes halottkémeknek.

- Ki utasította magát? - kérdezte Laurie.

- Dr. Washington - felelte Bart. - Sajnálom, Laurie! Én szólni akartam magának, de addigra már nem volt itt.

Laurie sarkon fordult, és távozott Bart irodájából.

Sokkal inkább dühösnek, semmint sértődöttnek érezte magát. Bekövetkezett hát, amitől a legjobban félt: nem feledékenységből nem szóltak neki, hanem szándékosan akarják félreállítani az útból. Lou Soldanót pillantotta meg a biztonsági tiszt szobája előtt.

- Szánna rám egy percet? - szólította meg Lou.

Laurie rámeredt. Hát ez sohasem alszik? Már megint úgy fest, mint aki egész éjjel le sem hunyta a szemét. Borostás volt, a szeme véreres. Erős szálú haja a homlokába hullott.

- Sok a dolgom, hadnagy úr - felelte Laurie.

- Csak egy pillanat az egész - kérte újra Lou. - Kérem.

- Rendben van - adta meg magát Laurie. - Mit óhajt?

- Az éjjel volt időm gondolkodni - kezdte Lou. - Elnézést szeretnék kérni, amiért olyan ostobán viselkedtem tegnap délután. Messzebbre mentem, mint kellett volna. Sajnálom.

Laurie mindenre számított, csak arra nem, hogy Lou bocsánatot fog kérni tőle. Ennek hallatán elégedettség töltötte el.

- Csak magyarázatképpen - folytatta Lou -, az idegeim pattanásig feszültek. A parancsnok ott liheg a sarkamban ezek miatt a gyilkosságok miatt.

- Szerintem mindketten épp elég feszültek vagyunk - jelentette ki Laurie. - De megbocsátok.

- Köszönöm - hálálkodott Lou. - Legalább ez a kő leeshetett a szívemről.

- Mi szél hozta ide ma reggel?

- Nem hallott a gyilkosságokról?

- Miféle gyilkosságokról? - kérdezte Laurie. - Naponta hoznak ide áldozatokat.

- De nem ilyeneket - jelentette ki Lou. - Ezek is maffiagyilkosságok. Profik követték el. Két házaspárt öltek meg Manhattanben.

- A folyóban? - kérdezte Laurie.

- Nem - felelte Lou. - A lakásukban lőtték őket agyon. Jómódú házaspárok, különösen az egyikük. A gazdagabbik politikailag is fontos.

- Ajaj - szörnyülködött Laurie. - További nyomásra számíthat.

- Meghiszem azt - jelentette ki Lou. - A polgármester őrjöng. A parancsnokot már lenyelte keresztben, és találja ki, ő meg kit talált meg? Nyert.

- Van valami elképzelése? - kérdezte Laurie.

- Bár lenne - felelte Lou. - Valami nagy disznóság, de hogy pontosan micsoda, arról fogalmam sincs. Előző éjjel három gyilkosság Queensben. Most meg kettő Manhattanben. És sehol semmi szál, amely a szervezett bűnözéshez vezetne. Különösen az utóbbi kettő esetében semmi. Viszont az elkövetés módja kétségtelenül profi gyilkosokra vall.

- Vagyis a boncolások miatt van itt? - kérdezte Laurie.

- Igen - felelte Lou. - Ha kirúgnak a rendőrségtől, akár ide is jöhetek dolgozni. Majdnem annyi időt töltök itt, mint az irodámban.

- Ki csinálja a boncolásokat? - kérdezte Laurie.

- Dr. Southgate és dr. Besserman - felelte Lou. - Milyenek, jók?

- Kiválóak. Mindkettő tapasztalt orvos.

- Én azt reméltem, hogy maga kapja őket - mondta erre Lou. - Szerintem mi ketten már nagyon összeszoktunk.

- Southgate-tel és Bessermannal sem lesz semmi gondja - biztosította Laurie.

- Majd elmondom, mire jutottunk - ígérte Lou a kalapjával babrálva.

- Megköszönném - felelte Laurie. Váratlanul ismét az az érzése támadt, hogy Lou ezúttal is kínos zavarban van, mintha mondani akarna valamit, amire aztán nem képes rászánni magát.

- Hát... örülök, hogy összefutottam magával - búcsúzkodott Lou, kerülve Laurie tekintetét. - Hát... majd még találkozunk. Viszlát. - Lou sarkon fordult, és megindult a biztonságiak irodája felé.

Laurie egy percig elnézte Lou lomha mozgását, és megérezte, milyen magányos a férfi. Eltűnődött, vajon vacsorázni akarta-e hívni ma is.

Miután Lou eltűnt Laurie látóteréből, a nő egy pillanatra meg is feledkezett arról, hová indult. Ám azonnal visszatért minden mérge, mihelyt eszébe jutott, hogy Calvin meg akarja fosztani a további kábítószeresektől. Megújuló elszántsággal odament Calvin irodájához, és bekopogtatott az ajtón. Invitálást sem várva már ott állt a férfi előtt.

Calvin egy papírhalom mögött ült, aprónak látszó, fémkeretes olvasószemüvege fölött pillantott Laurie-ra. Nem látszott éppen barátságosnak. - Mit akar, doktornő?

- Az éjjel két olyan esetet is behoztak, ami érdekel engem - kezdte Laurie.

- Ezzel semmi újat nem mondott - jelentette ki Calvin.

- Tudom, hogy ma irodai napom van, mégis szeretném, ha megkaphatnám ezt a két boncolást. Az az érzésem, hogy ezek a halálesetek összefüggenek. Amennyiben mindegyiket én csinálom, talán rájövök, hogy mi az összekötő láncszem.

- Ezt már megbeszéltük telefonon - jelentette ki Calvin. - Már akkor mondtam, hogy szerintem túlzottan beleéli magát. Minden tárgyilagosságát elveszítette.

- Dr. Washington, kérem! - könyörgött Laurie, holott ez nem volt kenyere.

- A fenébe is, nem! - robbant ki Calvin. Nyitott tenyerével az asztalra csapott. Röpködtek a papírlapok. Calvin felállt. - George Fontworth csinálja a túladagolásokat, maga pedig lásson hozzá a papírmunkához. Már így is le van maradva néhány jegyzőkönyvvel. Ezt maga is tudja. Más sem hiányzik, mint hogy még maga is az én életemet keserítse. Úgyis eléggé feszült itt a légkör.

Laurie bólintott, és kisétált az irodából. Ha nem ilyen dühös, akkor valószínűleg könnyekben tör ki. Calvin irodáját maga mögött hagyva Binghamhoz indult.

Laurie-nek ezúttal várakoznia kellett. Bingham éppen telefonált, de intett neki, hogy lépjen be.

Laurie úgy sejtette, Bingham egy városházi tisztviselővel beszélhet, hiszen a válaszok, amelyeket adott, kísértetiesen emlékeztettek azokra, amiket ő szokott az anyjának mondani. Bingham csak olyasmiket mondott, hogy „igen”, „hogyne” meg „természetesen”.

Amikor végre letette, Laurie a tekintetéből látta, máris mennyire megviselt. Nem a legalkalmasabb pillanatot választotta hát a látogatásra. De ha már itt volt, és mivel rajta kívül senki máshoz nem folyamodhatott, előadta a mondanivalóját.

- Szándékosan megakadályoznak abban, hogy tovább foglalkozzam ezekkel a túladagolásos esetekkel - mondta. Hangja akarata ellenére érzelmi felindultságról árulkodott. - Dr. Washington nem engedi, hogy én végezzem el a ma érkezettek boncolását. Arra is volt gondja, hogy ne engem hívjanak ki éjjel a helyszínekre. Nem vagyok meggyőződve arról, hogy akadályoztatásom az intézet érdekeit szolgálná.

Bingham a kezébe temette az arcát, és megdörzsölte a szemét. Vörös volt a szeme, amikor újra felnézett. - A sajtó tele van azzal, hogy elbaltáztuk a Central parki esetet; a szokásos New York-i éjszakai csetepaték áldozatain felül tömegével kapjuk brutálisan, profi módon meggyilkolt emberek hulláit, és erre jön maga, hogy újabb gonddal tetézze a már meglévőket. Föl nem foghatom, Laurie! Tényleg nem!

- Magam akarom végigcsinálni - makacskodott Laurie. - Most már legkevesebb tizennégy esetről tudunk. Valakinek utána kell járnia! Ez a valaki szerintem csak én lehetek. Meggyőződésem, hogy tömeges előfordulás kezdeti jeleivel állunk szemben. Ha ennek oka mérgező adalékanyag - márpedig meggyőződésem szerint az -, akkor ki kell adnunk egy kommünikét!

Bingham nem hitt a fülének, égnek emelt kezekkel a plafonra meredt, és az orra alatt mormogta: - Még csak öt hónapja dolgozik nálunk, és meg akarja mondani nekem, hogyan vezessem az intézetet! - Megrázta a fejét, majd Laurie-hoz fordult. Ezúttal ellentmondást nem tűrően jelentette ki: - Calvin érti a dolgát. Sőt, kiválóan érti a dolgát. Ha ő azt mondja, hogy nem, akkor nem! Megértette? Nincs tovább, egy szót se többet! - Ezzel figyelmét máris az asztalán várakozó levélhalmazra fordította.

Laurie egyenesen a laborba tartott. Úgy gondolta, jobb, ha jön-megy. Ha megáll, és a két lezajlott beszélgetést eleveníti fel magában, akkor bizonyos, hogy valami olyasmit tenne, amit aztán később nagyon megbánna. Peter Lettermannel akart volna beszélni, de belefutott John DeVriesbe. - Köszönöm, hogy szólt néhány keresetlen szót az érdekemben a főnöknél - mondta neki gúnyosan.

- Ki nem állhatom a zaklatást - jegyezte meg John. - Én figyelmeztettem magát.

- Egyáltalán nem zaklattam - vágott vissza Laurie. - Csupán arra kértem, hogy végezze el a munkáját. Talált valamit?

- Nem - felelte John kurtán, és faképnél hagyta Laurie-t anélkül, hogy magyarázatot adott volna. Laurie megrázta a fejét. Azt találgatta, vajon hány napja lehet még New York Város Igazságügyi Kórbonctani Intézetében.

Petert a labor egyik sarkában találta, az egyik legnagyobb és legújabb gázkromatográfnál. - Jobb, ha kerüli Johnt - szólalt meg a férfi. - Most is mindent hallottam.

- Gondolhatja, hogy nem őt kerestem - jelentette ki Laurie.

- Én sem találtam még semmit - mondta Peter. - Néhány preparátumot betettem a gázkromatográfba. Ha valamivel, hát akkor egyedül ezzel a műszerrel van esélyünk arra, hogy megtaláljuk, amit keresünk.

- Jó lenne - bizakodott Laurie. - Már tizennégy esetnél tartunk.

- Egyvalamire rájöttem - magyarázta Peter. - Mint ahogy maga is tudja, a kokain természetes hidrolizációjának folyamata benzoilekonin, ekoninmetilészter és ekonin.

- Igen - mondta Laurie. - Folytassa!

- Minden egyes kokainadagban jellegzetes százalékarányban fordulnak elő ezek a hidrolizátorok - magyarázta tovább Peter. - Vagyis koncentráció-elemzéssel az ember meglehetős pontossággal meg tudja állapítani a minta eredetét.

- És? - kérdezte Laurie.

- A fecskendőkből vett minták mindegyikében megegyezett ez a százalékarány - jelentette ki Peter. - Ez pedig azt jelenti, hogy a kokain egyazon csomagból származik.

- Vagyis ugyanabból a forrásból - tette hozzá Laurie.

- Pontosan - mondta Peter.

- Úgy, ahogy sejtettem - tűnődött Laurie. - Jó, hogy legalább ennyi beigazolódott.

- Azonnal szólok magának, mihelyt kimutatott valamit a műszer.

- Köszönöm - hálálkodott Laurie. - Ha találunk mérgező adalékanyagot, akkor dr. Birgham is biztosan hajlandó lesz a nyilvánosság elé állni vele. - A szobájába visszatérve azonban Laurie még azon morfondírozott, vajon lehet-e itt biztos bármiben is.

- Engedd el a karomat! - kiabálta Cerino. Angelo a karjánál fogva igyekezett megkönnyíteni a számára a tájékozódást Jordan Scheffield rendelőjének bejáratánál. - Jobban látok, mint gondolnád. - Cerino kezében ott volt a piros fejű sétapálca, használni azonban nem használta. Tony lépett be utolsónak, és becsukta maguk mögött az ajtót.

Jordan egyik asszisztense végigvezette a csoportot a folyosón, és megbizonyosodott arról, hogy Cerino kényelmesen ül az egyik vizsgálószékben.

Valahányszor Cerino idejött Jordan rendelőjébe, sohasem a főbejáratot használta, a várónak a közelébe sem ment. Jordan mindegyik VIP-betege részesült ebben a kegyben.

- Szentséges úristen! - kiáltott fel a nővér, amikor Tony arcára pillantott. A bal fülétől a szája sarkáig mély karcolás húzódott. - Micsoda csúnya seb ez az arcán! Ki csinálta?

- Egy macska - felelte Tony, és a kezét önkéntelenül az arca elé kapta.

- Remélem, kapott rá tetanuszt - aggodalmaskodott a nővér. - Akarja, hogy ellássuk?

- Ugyan - hárította el Tony, akit zavart, hogy mindez Cerino jelenlétében történik.

- Szóljon, ha meggondolta magát - mondta a nővér az ajtó felé menet.

- Adjál tüzet - mondta Paul, mihelyt a nővér kiment. Angelo sietve meggyújtotta Paul cigarettáját, és magának is elővett egyet.

Tony talált magának oldalt egy széket, és leült. Angelo egy picit hátrébb lépve álldogált Cerino balján. Mindketten szörnyen fáradtak voltak, az ágyból ugrasztotta ki őket Cerino váratlan látogatása az orvosnál. Még az előző éjszaka izgalmait sem sikerült kiheverniük, különösen Angelónak nem.

- Hát itt volnánk megint Disneylandben - állapította meg Paul.

A szoba megállt, a fal fölemelkedett. Jordan, kezében Cerino anyagával ott állt a fal másik oldalán. Amikor előrelépett, azonnal megérezte a cigarettafüstöt.

- Elnézést - szólalt meg -, de itt nem szabad dohányozni.

Angelo idegesen keresett valami olyan alkalmatosságot, amelyben elnyomhatná parázsló cigarettáját. Cerino megragadta a karját, és intett, hogy ne mozduljon.

- Ha dohányozni akarunk, akkor dohányzunk - jelentette ki Paul. - A telefonban már elmondtam, doki, de ha óhajtja, szívesen megismétlem: egy kissé csalódtam magában.

- No de a műszerek! - hebegte Jordan a műtőlámpára mutatva. - A füst kárt tesz bennük.

- Szarok a műszereire, doki - jelentette ki Paul. - Arról beszéljen inkább, hogy miért kürtölte tele a várost velem.

- Mit mond? - hökkent meg Jordan. Annyit már a telefonbeszélgetésből is sejtett, hogy Cerino dühös valamiért. De azt hitte, amiatt bosszankodik, hogy még mindig várnia kell a műtétjére. A hallottak azonban készületlenül érték.

- Egy bizonyos Lou Soldano nevű nyomozóról beszélek - folytatta Paul. - Meg egy dr. Laurie Montgomery nevű nőről. Maga elmondta a nőnek, a nő elmondta a nyomozónak, a nyomozó pedig eljött hozzám. Mondok én magának valamit, doki! Az ilyesmit én nem állhatom. Én, tudja, üzleti megfontolásokból igyekeztem titokban tartani ezt a kis balesetet.

- Mi, orvosok konzultálni szoktunk egymással - védekezett Jordan, akit hirtelen elöntött a forróság.

- Egy pillanat, doki! - vágott közben gúnyosan Paul. - Úgy tudom, hogy ez a maga állítólagos kollégája igazságügyi kórboncnok. Nomármost ha eddig még nem figyelt volna föl rá, én még nem haltam meg. Ám ha valami különös ok folytán maguknak az én állapotomat mégiscsak meg kellett vitatniuk, neki ezt semmiképpen sem kellett volna továbbadnia egy gyilkossági nyomozónak. Ennél azért elfogadhatóbb magyarázattal kell szolgálnia!

Jordan zavarban volt. Semmi elfogadható magyarázat nem jutott az eszébe.

- A dolog úgy áll, doktor, hogy maga visszaélt az orvosi titoktartással. Ezt maguk, orvosok így mondják, igaz? Ha jól tudom, akkor be is perelhetném az esküszegéséért, nemdebár?

- Hát, nem is... - Jordan be sem tudta fejezni a megkezdett mondatot. Ebben a pillanatban átlátta, hogy jogi szempontból mennyire védtelen.

- Semmi kedvem sincs végighallgatni a süketelését - jelentette ki Paul. - Valószínűleg nem fogok ügyvédhez fordulni. És tudja, miért nem? Vannak barátaim, akik olcsóbbak, mint az ügyvédek, és istenemre, sokkal hatékonyabbak is. Tudja, doki, az én barátaim is specialisták, mint maga. A térdkalácsok, lábszárcsontok és ujjpercek specialistái. Mit gondol, mit csinálhat a praxisával, ha egy kocsiajtó hirtelen rácsapódik a kezére?

- Mr. Cerino... - kezdte Jordan alázatos hangon, Paul azonban közbevágott.

- Remélem, érthetően fejeztem ki magam, doki! Biztos vagyok benne, hogy magától több hír nem szivárog ki. Igazam van?

Jordan bólintott. A keze remegett.

- És most, doki, nem szeretném, ha idegeskedne. Azt akarom, hogy jó formában legyen, hiszen magának az a dolga, hogy engem is jó formába hozzon. Megörültem, mikor az asszisztense ma reggel arról tájékoztatott, hogy esedékes az operációm.

- Én is örülök - nyögte Jordan, és igyekezett összeszedni magát és szaktudását. - Szerencséje van, hogy erre ilyen hamar sor kerülhet. A szokásosnál rövidebb ideig kellett várakoznia.

- Nekem ennyi is hosszú volt - jelentette ki Paul. - Az én szakmámban az embernek egyetlen érzékszerve sem hiányozhat, sőt! Cápák hada várja, hogy az örök vadászmezőkön tudjon. Szóval, essünk túl rajta!

- Én készen állok - jelentette ki Jordan idegesen. Cerino anyagát letette egy kis asztalkára. Beült egy kis kerekes székbe, és odagördítette magát Cerino vizsgálószéke mellé. Magához húzta a műtőlámpát, és intett Cerinónak, hogy az állát tegye fel a támasztékra.

Jordan előrehajolt, és remegő kézzel meggyújtotta a lámpát. Eközben megérintette Cerino fokhagymás lehelete.

- Úgy hallom, mostanában egyre többet operál - szólalt meg Paul.

- Úgy van - felelte Jordan.

- Üzletemberként azt gondolom, maga is szeretné, ha minél több műtétje lenne - folytatta Cerino. - Ez hozza a nagy pénzt a konyhára, mi?

- Ez is igaz - felelte Jordan. A lámpát úgy fordította, hogy a fény Cerino sérült szaruhártyájára essék.

- Van néhány ötletem, hogyan lehetne állandósítani a műtétei számát - állította Cerino. - Érdekelné?

- Hogyne - felelte Jordan.

- Először gyógyítsa meg a szememet, doki - ajánlotta Cerino. - Ha ez megvan, marad a barátság. Aztán meg, ki tudja? Még az is lehet, hogy üzletet tudunk kötni.

Jordan egyáltalán nem volt biztos benne, hogy barátságban akar lenni ilyen alakkal, ám ellenségnek végképp nem kívánta. Volt valami homályos sejtése arról, hogy Paul Cerino ellenségei nem hosszú életűek a földön. Eltökélte, hogy mindent megtesz Cerino szemének megmentéséért. Mint ahogyan azt is eldöntötte, hogy nem küld neki számlát.

Laurie letette a tollát, és hátradőlt a székében. Próbált a papírmunkára koncentrálni, ám ez nem igazán sikerült neki. A gondolatai újra meg újra visszatértek a túladagolásokhoz. Dühítette, hogy nem ő van odalent a boncteremben a két új áldozat mellett.

Eddig ellenállt a kísértésnek, hogy leosonjon, és nézze, ahogyan Fontworth dolgozik. Calvin szétrobbanna, ha meglátná.

Laurie az órájára nézett. Úgy döntött, elég későre jár már ahhoz, hogy mégiscsak lemenjen, és megnézze, hol tart Fontworth. Éppen csak felállt, amikor Lou sétált be az irodába.

- Kifelé indult? - kérdezte.

Laurie visszaült. - Igen, de talán jobb, ha nem teszem.

- Hogyhogy? - kérdezte Lou.

- Hosszú - felelte Laurie. - Mi újság? Fáradtnak látszik.

- Az is vagyok - vallotta meg Lou. - Hajnali három óra óta fent vagyok. És a boncolás sem az igazi, ha nem maga csinálja.

- Végeztek? - tudakolta Laurie.

- A fenébe, dehogy - felelte Lou. - Én végeztem. Nem bírtam már tovább. A két orvosnak feltehetően az egész napja rámegy arra, hogy végezzen a négy holttesttel meg a kutyával.

- Kutyával?

- Igen - felelte Lou. - Az egyik lakásban a gyilkos a férfi meg a nő mellett a kutyával is végzett. Persze, csak vicceltem. A kutyát nem boncolják.

- Találtak valami érdekeset? - kérdezte Laurie.

- Nem tudom. A golyók kalibere megegyezni látszik a queensiekével, de mindenképpen meg kell várnunk a ballisztikai jelentéseket ahhoz, hogy biztosan állíthassuk: ugyanabból a fegyverből lőtték ki valamennyit. Ez pedig még hetekbe telik.

- Van valami elképzelése? - kérdezte Laurie.

Lou megrázta a fejét. - Sajnos, semmi! A queensi eseteknél még úgy látszott, hogy a vendéglátóipar az összekötő kapocs, ám a mostani két gyilkosság áldozatainak semmi közük azokhoz. Az egyik pasas menő bankár, aki elég nagy összeggel támogatta a polgármester választási kampányát. A másik pedig egy nagy árverési iroda ügyvezetője.

- És sehol semmi szervezett bűnözésre utaló kapcsolat? - kérdezte Laurie.

- Semmi - felelte Lou. - A nyomozást persze ebben az irányban is folytatjuk. Afelől nincs semmi kétség, hogy a gyilkosok profik voltak. Két másik nyomozócsoportot állítottam rá ezekre a manhattani gyilkosságokra. De már kezdek kifogyni az emberekből. Az egyetlen biztató dolog, hogy az egyik lakás házvezetőnője életben van. Ha megmarad, akkor legalább megvan az első tanúnk.

- Én is valami ilyesmit kívánnék magamnak - mondta Laurie. - Bárcsak életben maradna az egyik kábítószeres! Bárcsak lennének embereim, akiket ráállíthatnék arra, hogy megtalálják ennek a kábítószernek a forrását, amitől ezeknek a szerencsétleneknek el kell pusztulniuk.

- Úgy véli, hogy mindegyik ugyanabból a forrásból vásárolt?

- Ezt már biztosan tudom - felelte Laurie. Elmagyarázta, hogyan állapította ezt meg szakszerű elemzéssel Peter.

Ebben a pillanatban megszólalt Lou csipogója. Lou megnézte a számot. - Ha már az embereknél tartunk - jegyezte meg Lou -, ez az enyémek egyike lesz. Használhatom a telefonját?

Laurie bólintott.

- Mi van, Norman? - kérdezte Lou, amikor megkapta. Laurie örült, hogy Lou kihangosította a telefont, és így hallhatta a beszélgetést.

- Lehet, hogy semmi - felelte Norman. - De azért gondoltam, nem árt, ha tudja. Találtam valamit, ami közös mindhárom esetben. Egy orvost.

- Igazán? - mondta Lou, és a szemét forgatva Lauriera nézett. - Hát, ez nem olyan fejleménynek tűnik, ami nagyon előrelendíthetné ezeknek a gyilkosságoknak a felderítését, Norman!

- Tudom - jelentette ki Norman. - De csak ezt az egyet találtam. Emlékszel, azt mondtad nekem, hogy Steven Vivonetto meg Janice Singleton is halálos beteg volt?

- Igen - felelte Lou. - Valamelyik Kaufmannal is így állt a helyzet?

- Nem, de Henriette Kaufman is olyan állapotban volt, hogy orvosi kezelésre szorult. És ugyanaz az orvos kezelte őt is, aki Steven Vivonettót meg Janice Singletont. Persze Steven meg Janice ezenkívül még egy csomó másik orvoshoz is jártak. Ám csak egy olyan orvos van, amelyik mindhármukat kezelte.

- Milyen orvos? - kérdezte Lou.

- Szemész - felelte Norman. - Jordan Scheffieldnek hívják.

Lou pislogott egyet. Nem hitt a fülének. Laurie-re pillantott. Az ő szemében is meghökkenés csillant.

- Erre hogy jöttél rá? - kérdezte Lou.

- Véletlenül - felelte Norman. - Amikor elmondtad, hogy Steven meg Janice menthetetlenek voltak, megkértem mindegyikük egészségügyi nyilvántartását. Persze egészen eddig nem találtam semmit, amíg az irodába visszatérve át nem néztem tüzetesen minden beérkező anyagot. Gondolod, hogy fontos lehet?

- Nem tudom - válaszolta Lou. - Mindenesetre furcsa.

- Folytassam ebben az irányban?

- Én már azt sem tudom igazán, hogy mit merre folytassunk. Hadd gondoljam végig! Majd visszahívlak. A nyomozást mindenesetre folytassátok!

Lou letette a telefont. - Hát, milyen kicsi a világ? A maga barátjának a neve mindenütt felbukkan.

- Nem a barátom - jelentette ki bosszúsan Laurie.

- Elnézést - mentegetődzött Lou -, megfeledkeztem róla. A maga ismerőse, aki történetesen a barátja is.

- Tudja, azon az estén, amikor Marsha Schulman eltűnt, Jordan elmesélte nekem, hogy betörtek a rendelőjébe. Valaki a betegek kartonjaiban kotorászott.

- Elloptak valamit? - kérdezte Lou.

- Nem - felelte Laurie. - Csak lemásoltak néhány anyagot. Megnézettem vele Cerino dossziéját, ez volt az egyik, amire kíváncsiak voltak.

- A mindenit! - lepődött meg Lou, és néhány percig csöndben törte a fejét.

Laurie sem beszélt.

- Ennek így nem sok értelme van - szólalt meg végül Lou. - Lehet, hogy a Lucia család csinálta, tudván, hogy Cerinót Scheffield kezeli? De hiába próbálom Cerino riválisát, Vinnie Dominickot beállítani a képbe, sehogyan sem illik bele.

- Azért nem árt utánanézni, mi a helyzet a mostani áldozatokkal, hátha valamelyikük szintén Jordan Scheffield betege volt - szólt Laurie.

Lou arca felderült. - Látja, ez jó ötlet! Ilyen is csak nekem juthatott eszembe. - A mosolya elárulta Laurie-nak, hogy csak ugratja.

A nő tettetett dühvel hozzádobott egy papírcsipeszt.

Öt perccel később Laurie meg Lou beöltözve belépett a boncterembe. Szerencsére Calvin nem volt jelen.

Southgate is, meg Besserman is a második boncolásnál tartott. Southgate-nek már nem sok kellett ahhoz, hogy befejezze: Kaufmanék egyszerűbb esetnek bizonyultak, tekintve, hogy csak fejseb volt rajtuk. Bessermannak több dolga volt. Dwigth Sorenson esetében három golyó útját kellett végigjárnia. Aprólékos, időigényes munka, épp ezért csak most jutott el odáig, hogy hozzákezdjen Amy Sorenson boncolásához. Ekkor lépett be Lou és Laurie.

Az érintett orvosok engedélyével átlapozták az áldozatok dossziéit. Sajnos azonban nem sok orvos-egészségügyi adat állt bennük rendelkezésre.

- Támadt egy jobb ötletem - szólalt meg Laurie. Odament a telefonhoz, és felhívta Cheryl Myerst.

- Cheryl, megtennél nekem egy szívességet? - kérte Laurie.

- Mi lenne az? - kérdezte Cheryl készségesen.

- Biztosan tudod, hogy négy meggyilkolt áldozatot kaptunk ma Manhattanből - magyarázta Laurie. - Miattuk van itt ez a harckészültség. Arra vagyok kíváncsi, hogy kezelte-e valamelyiküket bizonyos Jordan Scheffield.

- Meglesz - ígérte Cheryl. - Néhány perc múlva visszahívlak. Hol vagy?

- Idelent az aknában - felelte Laurie.

Laurie közölte Louval, hogy hamarosan választ kapnak, ő pedig odament George Fontworth-höz, aki végzett a második boncolásával, Julia Myerholtzcal.

- Calvin nyomatékosan utasított, hogy ne beszéljek ma veled - mondta neki George. - Nem akarom feldühíteni.

- Csak egyet mondj meg! Injektálták a kokaint?

- Igen - felelte George, és óvatosan körülkémlelt, arra számítva, hogy Calvin bármelyik percben rádörrenhet.

- A túladagolást és a mérgezést leszámítva sehol semmi kóros elváltozás? - kérdezte Laurie.

- Semmi - felelte George. - Kérlek, Laurie, ne hozz ilyen helyzetbe!

- Csak egy utolsó kérdés - erősködött Laurie. - Valami meglepő?

- Csak egy - felelte George. - De azt magad is tudod. Én eddig nem tudtam, hogyan kell kezelni az ilyen eseteket. Szerintem ezt is meg kellett volna említeni a csütörtöki megbeszélésen.

- Miről beszélsz? - kérdezte Laurie.

- Ugyan már - felelte George -, ne játszd a hülyét! Calvin mondta, hogy a te műved.

- Tényleg nem tudom, miről beszélsz - állította Laurie.

- Szent ég! - kiáltott fel George. - Jön Calvin. Viszlát, Laurie!

Laurie-nak rossz érzése támadt. Hátrafordult, és Calvin termetes alakját pillantotta meg a csapóajtóban. A műtősruha és a kesztyűk ellenére is lehetetlen volt mással összetéveszteni. Laurie gyorsan ellépett George asztalától, és nyílegyenesen odament a kifüggesztett napi boncolási beosztáshoz. Ürügyet keresett magának arra az esetre, ha Calvin meg találná kérdezni, mit keres itt. Hamar megkereste Mary O'Connor nevét. Paul Plodgett kapta a boncolást. A fal melletti legtávolabbi asztalnál dolgozott. Laurie a feltűnést kerülve igyekezett odamenni hozzá.

- Egy csomó mindent találtam - mondta Paul, amikor Laurie megkérdezte, hol tart a boncolással.

Laurie a válla fölött hátrapillantott. Calvin egyenesen Besserman asztalához tartott.

- Szerinted mi volt a halál oka - kérdezte Laurie. Örült, hogy Calvin nem vette észre, vagy ha mégis, akkor láthatóan nem zavarja a jelenléte.

- Minden kétséget kizáróan kardiovaszkuláris eredetű - jelentette ki Mary O'Connor holtestét nézve Paul. - El volt hízva az asszony. Az arca és a feje sötétkék, majdhogynem lila.

- Kóros elváltozások? - kérdezte Laurie.

- Volt elég - felelte Paul. - Kezdetnek mindjárt egy mérsékelt koszorúér-bántalom. A mitrális billentyű igen rossz állapotban. Maga a szív ernyedt. Bőven volt kiváltó ok.

Laurie arra gondolt, hogy Jordan örülni fog a hírnek. - Rettenetesen lila - kommentálta Laurie a látottakat.

- Igen, az - értett egyet Paul. - Meglehetősen sok vér tolult az agyba és a tüdőkbe. Hosszan tartó agonizáció lehetett. A szerencsétlen nagyon nem akarhatott meghalni. Még az ajkát is beharapta.

- Tényleg? - csodálkozott Laurie. - Valami rohama lehetett?

- Elképzelhető - felelte Paul. - Ám a harapás sokkal inkább zúzódásnak látszik, mintha hosszasan rágta volna az ajkát.

- Hadd nézzem!

Paul lehajolt, és felhúzta Mary O'Connor felső ajkát.

- Igazad van - jelentette ki Laurie. - Na és a nyelve?

- Normális - mondta Paul. - Ezért kétlem, hogy rohama lett volna. Lehet, hogy nagy fájdalmai voltak. Hát, talán a szív mikroszkopikus vizsgálata során találunk valami támpontot, ám fogadok, a vége az lesz, hogy megállapíthatatlan marad a közvetlen ok. Csak annyit lehet biztosan tudni, hogy kardiovaszkuláris betegségben szenvedett.

Laurie elnézve Mary O'Connort, bólintott. Valami sehogy sem volt itt rendjén. Az eset emlékeztette valamire, csak nem tudott rájönni, hogy mire.

- És mi a helyzet ezekkel a bőrvérzésekkel itt az arcon? - kérdezte Laurie.

- Ez a szívpanaszok velejárója - magyarázta Paul.

- Na de ennyire?

- Mint ahogy említettem már, hosszú, keserves haláltusát vívhatott.

- Megtennéd, hogy értesítesz a mikroszkopikus elemzések eredményéről? - kérte Laurie. - Egy barátom betege volt, aki tudni szeretné, mi volt a halál oka.

- Természetesen - ígérte Paul.

Laurie látta, hogy Calvin időközben átment Besserman asztalától a Fontworthéhöz. Lou ott állt Soutghate asztalánál. Laurie feléje indult.

- Elnézést, hogy faképnél hagytam - mentegetődzött, amikor odaért a férfihoz.

- Semmi baj - mondta Lou. - Már kezdem otthonosan érezni itt magam.

- Hé, Laurie, telefon! - hallatszott, túlharsogva a boncterem általános lármáját. Laurie bosszúsan, amiért jelenlétét ennyire nyilvánvalóan szétkürtölték, odament a telefonhoz. Nem merte Calvin felé fordítani a tekintetét. Fölvette a kagylót: Cheryl volt az.

- Bár minden kérésed ilyen könnyen teljesíthető lenne - kezdte Cheryl. - Átszóltam dr. Scheffield irodájába, és a titkárnője készségesen megadott minden felvilágosítást. Henriette Kaufman és Dwight Sorenson Scheffield betegei voltak. Segít ez valamit neked?

- Még nem tudom - felelte Laurie. - Mindenesetre érdekes. Kösz.

Laurie visszament Louhoz a hírrel.

- Hűha! - álmélkodott Lou. - Ez már nem lehet véletlen. Szerintem semmiképpen nem!

- Ötből öt - csatlakozott Laurie. - Nagyon csekély a valószínűsége, hogy ez véletlen legyen.

- Na de mit jelenthet? - morfondírozott Lou. - Túlontúl furcsa szál ez ahhoz, hogy Cerinóhoz vezessen, már ha egyáltalán oda vezet. Sehogyan sem áll össze a kép.

- Szerintem sem - erősítette meg Laurie.

- Akárhogy is - jelentette ki Lou -, ennek tüstént utána kell járnom. Keressük egymást! - És meg sem várva, hogy Laurie elköszönhessen, már ott sem volt.

Laurie megkockáztatta, hogy Calvinra pillantson. A férfi még mindig George-dzsal beszélgetett, és ügyet sem vetett Laurie-ra.

Laurie az irodájába visszatérve Jordant hívta. Mint mindig, most is a műtőben volt. Laurie meghagyta, hogy hívja vissza.

Megpróbált dolgozni, ám most sem járt több sikerrel, mint korábban. Csak úgy kavarogtak a fejében a gondolatok az állásáról, amelyet igen könnyen elveszíthet, ha mindenkivel tengelyt akaszt; a túladagolási sorozatáról, meg arról, hogy a profi gyilkosságok valamennyi áldozata Jordan páciense volt.

Laurie gondolatai vissza-visszatértek Mary O'Connorhoz. Hirtelen ráeszmélt, mi az, ami korábban nem jutott az eszébe. Az ajkak tartós rágása, a bevérzések az arcon, a sötétlila elszíneződés mind fulladásos jegyek, akkor keletkeznek, amikor a tüdő összepréselődik, a száj pedig szorosan zárva van.

Laurie, hogy ez a gondolat felötlött benne, fogta a telefont, és Pault hívta a boncteremben.

- Eszembe jutott valami - kezdte Laurie, amikor a férfi felvette a kagylót.

- Mondd gyorsan - kérte Paul.

- Mi a véleményed, nem lehetett Mary O'Connor esetében a fulladás a halál közvetlen kiváltó oka?

A kérdést hosszas hallgatás fogadta. - Szóval?

- Az áldozat a Manhattan Generalban feküdt - mondta Paul. - A Goldblatt szárnyon, különszobában.

- Felejtsd most el, hogy hol volt! - kérte Laurie. - Csak a tényekre koncentrálj!

- De nekünk, igazságügyi kórboncnokoknak az a dolgunk, hogy a helyszínt is figyelembe vegyük. Ha nem így tennénk, akkor esetek százait lehetne félrediagnosztizálni.

- Tudom - erősködött Laurie. - Ám megesik olykor, hogy a helyszín megtévesztő. Gondolj csak azokra az esetekre, amikor öngyilkosságnak igyekeznek álcázni gyilkosságokat!

- Ez nem ilyen eset - ellenkezett Paul.

- Valóban? - kérdezte Laurie. - Hát, én csak fel akartam hívni a figyelmedet erre az eshetőségre is. Gondolj csak a megrágott ajkakra, a bevérzésekre, és a fejbe toluló vér mennyiségére!

Laurie épphogy letette a hallgatót, amikor megcsörrent a készülék. Jordan hívta.

- Örömmel hallom, hogy keresett - mondta Jordan. - Már magam is hívni akartam. Operálok, csak egy percem van. Sokan várnak még rám, köztük, remélem, örül, ha megmondom, ki: Mr. Paul Cerino.

- Örülök... - kezdte Laurie.

- De egy szívességet szeretnék kérni magától - folytatta Jordan, Laurie szavába vágva. - Ahhoz, hogy Cerinót is be tudjam iktatni, föl kellett borogatnom a megbeszélt időpontokat. Így aztán csak nagyon későn végzek. Elhalaszthatnánk a ma esti vacsorát? Mondjuk holnap estére?

- Hogyne - felelte Laurie. - Jordan, van itt azonban néhány dolog, amit meg kell beszélnünk.

- Mondja, de gyorsan - kérte Jordan. - A következő betegem már a műtőben vár.

- Először is Mary O'Connor - folytatta Laurie. - Szívbántalmai voltak.

- Ez eléggé megmagyarázza a halálát - jelentette ki Jordan.

- A magánéletéről tud valamit?

- Nem sokat.

- Mit szólna hozzá, ha azt mondanám, hogy megölték?

- Megölték?! - hökkent meg Jordan. - Komolyan beszél?

- Nem tudom - vallotta meg Laurie. - Ám ha maga azt mondja nekem, hogy az asszonynak volt húszmillió dollárja, és hogy éppen most készült kizárni a végrendeletéből a gonosz unokáját, akkor elképzelhető, hogy felmerül bennem a gyilkosság gondolata.

- Jómódú volt, de nem ennyire gazdag - mesélte Jordan. - És talán nem árt emlékeztetnem arra: magától azt vártam, hogy megnyugtasson, nem pedig azt, hogy tovább izgasson.

- Az orvos, aki a boncolást végezte, azt állítja, hogy szívbántalmak következtében halt meg - magyarázta Laurie.

- Így már jobban hangzik - jelentette ki Jordan. - De akkor honnan ez a gyilkossági teória?

- Csak elragadott a képzeletem - mondta Laurie. - Plusz egy meglepő hír. Ül?

- Laurie, kérem, ne csigázzon tovább! Már legalább tíz perce a műtőben kéne lennem.

- Mondanak magának valamit azok a nevek, hogy Henriette Kaufman és Dwight Sorenson? - kérdezte Laurie.

- A betegeim. Miért?

- Csak voltak a betegei - mondta Laurie. - Múlt éjjel házastársukkal együtt meggyilkolták őket. Épp most folyik a boncolásuk.

- Szent ég! - képedt el Jordan.

- De ez még nem minden - folytatta Laurie. - Tegnap éjjel másik három betegével is végeztek. Agyonlőtték valamennyit. És a mód, ahogyan elkövették, a maffiára vall. Legalábbis nekem így mesélték.

- Szent ég! - rémüldözött Jordan. - Paul Cerino meg itt járt ma délelőtt és megfenyegetett. Ez kész lidércnyomás.

- Mivel fenyegette meg? - kérdezte Laurie.

- Még csak beszélni sem akarok róla - jelentette ki Jordan. - Mindenesetre rettentő dühös rám, és attól tartok, hogy ezt magának köszönhetem.

- Nekem?

- Személyesen akartam elmondani - folytatta Jordan -, de ha már előjött a téma...

- Milyen téma?

- Miért kellett elmondania Soldano nyomozónak, hogy én kezelem Cerinót?

- Eszembe sem jutott, hogy titok - mentegetődzött Laurie. - Végül is a szüleim vacsoráján említette, többek füle hallatára.

- Ebben igaza van - visszakozott Jordan. - De hogyan jutott eszébe pont egy gyilkossági nyomozónak elmondani?

- Itt járt nálunk egy boncolás miatt - magyarázta Laurie. - Cerino neve néhány áldozat kapcsán merült fel. Az East Riverből fogták ki őket.

- Úristen! - mondta Jordan.

- Sajnálom, hogy pont nekem kellett közölnöm ezeket a rossz híreket.

- Nem maga tehet róla - nyugtatta meg Jordan. - Különben jobb, ha tudok róla. Hála istennek, ma este megoperálom Cerinót. Jobb, ha mihamarabb megszabadulok tőle.

- Legyen óvatos - intette Laurie. - Furcsa dolgok történnek itt, bár hogy mi, azt nem tudom.

Laurie figyelmeztetése nélkül is tudta Jordan, hogy óvatosnak kell lennie. Kiderült ez Cerino fenyegetéséből, hogy összetöreti a kezét. Most ráadásul azt kellett hallania, hogy öt betegét megölték. És meghalt még egy, aki esetleg szintén gyilkosság áldozata. Ez már túl sok a rosszból.

Jordan egyre a furcsa, rémisztő helyzeten gondolkodva állt fel a székéből a Manhattan General sebészetén, és kóválygó fejjel indult a műtő felé. Azon tépelődött, nem kellene-e elmennie a rendőrségre, és beszámolnia arról, hogy Cerino megfenyegette. Na és ha elmegy, akkor mit fognak csinálni? Feltehetően semmit. Na és Cerino mit fog csinálni? Feltehetően beváltja a fenyegetését. Jordan a gondolatra is megborzongott a félelemtől, és azt kívánta, bárcsak Cerino sohase lépte volna át a rendelője küszöbét.

Miközben bemosakodott, egyre csak azon törte a fejét, hogy miért ölték meg öt, esetleg hat betegét. Na és Marshát? Hiába törte a fejét, semmi magyarázat nem jutott eszébe. Feltartott kézzel belépett a műtőbe.

Jordan számára mindig katartikus élményt jelentett egy-egy operáció. Most is megkönnyebbült, hogy átadhatja magát a szaruhártya-átültetés aprólékos munkájának. Az elkövetkező néhány órára megfeledkezett mindenről, a fenyegetésről, a gengszterekről, Marsha Schulmanról és a felderítetlen gyilkosságokról.

- Szép munka volt - mondta elismerően a fiatal rezidens orvos, amikor Jordan végzett.

- Köszönőm - nyugtázta Jordan a bókot sugárzó arccal, majd odaszólt a nővéreknek: - A sebészeten megtalálnak. Amilyen hamar csak lehet, készítsék elő a műtőt. A következő betegem VIP.

- Parancsára, felség - ugratta az egyik nővér.

A sebészetre visszatérve Jordan vegyes érzelmekkel gondolt arra, hogy a következő páciense Cerino lesz. Szeretett volna már túl lenni rajta. Noha komplikációk nemigen adódtak eddig nála, azért előfordulhatnak. Beleremegett, ha arra gondolt, milyen következményekkel járna egy operáció utáni fertőzés - no nem Cerino, hanem a maga számára.

Jordan riasztó gondolataiba mélyedve megfeledkezett a környezetéről. Így, amikor a szemét lehunyva leereszkedett az egyik karosszékbe, észre sem vette, hogy vele szemben is ül valaki.

- Jó napot, doktor úr!

Jordan kinyitotta a szemét. Lou Soldanót látta maga előtt.

- A titkárnője mondta, hogy itt találom - mesélte Lou. - Mondtam neki, hogy halaszthatatlanul fontos beszélnem magával. Remélem, nem haragszik meg érte!

Jordan kiegyenesedett a székén, a szemét idegesen végigjáratta a helyiségen. Cerino is itt volt valahol a közelben, feltehetően az előkészítőben. Ez egyben azt is jelentette, hogy az a magas sovány férfi is itt ólálkodik valahol. Cerino ragaszkodott a jelenlétéhez, és a kórház vezetősége beleegyezett. Jordan nem túlzottan őrült volna annak, ha Cerino embere kiszúrja, hogy ő itt Lou Soldanóval fecseg. Nem szerette volna, ha magyarázkodnia kell Cerinónak.

- Történt néhány dolog - kezdte Lou -, amelyre maga talán magyarázatot tud adni.

- Van még egy műtétem - mondta Jordan, és felállni készült.

- Maradjon csak ülve, doktor - szólt rá Lou. - Csak egy perc az egész. Legalábbis most még. Öt rejtélyes gyilkossággal állunk szemben, amelyeket végiggondolva, jó okunk van azt hinni, hogy ugyanaz az ember, illetve ugyanazok az emberek követték el, és az öt gyilkosságnak eddig - leszámítva az elkövetés módját - más közös vonása nincs, mint az, hogy egytől egyig a maga betegei voltak. Természetesen arra szeretnénk választ kapni, van-e valami elképzelése arról, hogy mi áll az események hátterében.

- Én magam egy órával ezelőtt szereztem tudomást a dologról - felelte idegesen Jordan. - De fogalmam sincs arról, mi történhetett. Azt viszont közölhetem, hogy nekem semmi közöm az egészhez.

- Vagyis olybá vehetjük, hogy mindannyian kifizették a számlájukat? - kérdezte Lou.

- A körülményékre való tekintettel, hadnagy úr - fortyant fel Jordan -, azt hiszem, a viccelődés nem helyénvaló.

- Elnézést a fekete humorért - mentegetődzött Lou. - Ám ha az ember arra gondol, hogy mennyibe kerülhetett a rendelője, meg hogy ott van a limuzinja...

- Akaratom ellenére nem hiszem, hogy válaszolnom kellene a kérdéseire - jelentette ki Jordan, félbeszakítva Lout, és ismét felállni készült.

- Igaza van, most valóban megtagadhatja a válaszadást - mondta Lou. - Ám a beszélgetést semmiképpen nem kerülheti el, úgyhogy jobb, ha mégiscsak válaszol a kérdéseimre. Végtére is a helyzet pokolian komoly.

Jordan visszaült.

- Mit akar tőlem? Semmit nem tudok hozzátenni ahhoz, amit már amúgy is tud. Sőt, biztos vagyok benne, hogy maga többet tud nálam.

- Meséljen nekem Martha Goldburgről, Steven Vivonettóról, Janice Singletonról, Henriette Kaufmanról és Dwight Sorensonról!

- A betegeim voltak - felelte Jordan.

- Milyen betegségben szenvedtek? - kérdezte Lou, és elővett egy tollat meg egy Jegyzetfüzetet.

- Azt nem mondhatom meg - felelte Jordan. - Orvosi titok. És most ne hivatkozzék arra, hogy a Cerino-esetet elmeséltem dr. Montgomerynek! Hiba volt így tennem.

- Ezt a felvilágosítást a hozzátartozóktól is megkaphatom - vetette ellen Lou. - Miért ne könnyíthetné meg a dolgomat?

- A hozzátartozók elmondhatják, ha úgy látják jónak - vágott vissza Jordan. - Én azonban akkor sem tehetem meg.

- Rendben van - visszakozott Lou. - Akkor maradjunk az általánosságoknál! Valamennyien ugyanabban a betegségben szenvedtek?

- Nem - felelte Jordan.

- Nem? - kérdezett vissza Lou láthatóan meglepve. - Biztos benne?

- Már hogyne lennék biztos - felelte Jordan.

Lou a jegyzettömbjére pillantva elgondolkodott. Majd a tekintetét fölemelve ismét megkérdezte: - Kapcsolatba kerülhettek egymással valamiképpen ezek a betegei? Például általában ugyanazon a napokon jártak-e kezelésre, vagy ilyesmi?

- Nem - felelte Jordan.

- Valami oknál fogva egymás mellé kerülhettek a kartonjaik?

- Nem, ábécésorrendben tartom az anyagokat.

- Volt olyan, hogy valamelyik beteg ugyanaznap jött kezelésre, mint Cerino?

- Erre nem tudok válaszolni - vallotta meg Jordan. - De egyvalamit biztosan állíthatok. Amikor Mr. Cerino jött hozzám, sem ő nem találkozott a többi betegemmel, sem azok nem találkoztak vele.

- Teljesen bizonyos benne? - kérdezte Lou.

- Abszolúte - felelte Jordan.

Ekkor megszólalt a házi telefon. Az egyik nővér szólt át a műtőből, hogy Jordan betege előkészítve várja az operációt.

Jordan felállt. Lou követte a példáját. - Mennem kell - közölte Jordan.

- Menjen - mondta Lou. - Biztos, hogy még találkozunk.

Lou vette a kalapját és kisétált a sebészetről.

Jordan kikísérte az ajtóig, és figyelte, amint Lou végigsétál a folyosón a liftig. Megvárta, amíg megnyomja a hívógombot, vár, beszáll, és eltűnik szem elől.

Jordan Cerino emberét kereste a szemével. Kilépett a folyosóra, és benézett a sebészeti váróba. Megnyugodva észlelte, hogy az ösztövér férfi nincs sehol.

Jordan a sebészeti rendelőbe visszatérve felsóhajtott. Megkönnyebbült, hogy Lou elment. Ez a beszélgetés tovább fokozta a nyugtalanságát, és nemcsak azért, mert félt, hogy Cerino gorillája megláthatja, hanem azért is, mert érezte, hogy a nyomozó nem nagyon kedveli őt, és ez bajt hozhat rá. Jordannek nem volt kétsége afelől, hogy a jövőben is el kell viselnie a férfi bosszantó jelenlétét.

Jordan belépett az előkészítőbe, és hideg vízzel megmosta az arcát. Egy kis időre volt szüksége ahhoz, hogy összeszedje magát, mielőtt bemegy a műtőbe, és hozzáfog Cerino műtétjéhez. Nem ment könnyen. Annyi minden történt. Az agya zakatolt.

Különösen egy gondolat nyugtalanította, nevezetesen az, hogy rájött, mi köti össze a gyilkosságokat, ide sorolva Mary O'Connorét is. A Lou Soldanóval folytatott beszélgetés során jött rá, ám úgy döntött, hogy egy szót sem ejt róla. Ám ez a döntés zavarba is hozta. Nem tudta, azért hallgat-e el, mert nem mérte fel a jelentőségét, vagy pedig azért, mert megrémült a gondolattól. Azt mindenképpen szerette volna elkerülni, hogy maga is áldozat legyen.

Miközben elindult a műtőben várakozó Paul Cerinóhoz, Jordan arra az elhatározásra jutott, az a legbiztosabb, ha semmit nem csinál. Végtére is már bent volt a dolgok sűrűjében.

Váratlanul megtorpant. Még valami felötlött benne. Mindezen problémák ellenére mostanában sokkal többet műtött, mint korábban. Kell legyen ennek az éremnek még egy oldala. Továbbindult, és közben agyában a hallottak abszurd, gonosz egésszé kezdtek összeállni. Meggyorsította a lépteit. Egész egyszerűen nincs más választása, mint hülyének tetteti magát. Ez a legbiztosabb megoldás. Nem szívesen mondott volna le az operálásról.

A műtőbe érve odament a benyugtatózott Cerinóhoz. - Azonnal kezdjük - mondta neki. - Addig lazítson!

Miután megveregette Cerino vállát, Jordan sarkon fordult, és indult beöltözni. Amikor elment a már beöltözött műtőssegéd mellett, észrevette, hogy az nem a kórház embere. Jordan a szeméről ismerte fel. A sovány gorilla volt az.

11.

Péntek, 16.30

Manhattan

Laurie habozott, hogy lemenjen-e megint a laborba. Nem akarta megkockáztatni, hogy John DeVries-zel összefusson. Ám teljességgel hiábavalónak látszott, hogy a papírmunkájával tovább foglalkozzék. Ahhoz túlságosan zaklatott idegállapotban volt. Úgy döntött, mégiscsak megkeresi Petert. Mostanra már találnia kellett valamit.

- Tudom, hogy azt ígérte, maga hív, ha talált valamit - kezdte Laurie, amikor ráakadt -, de nem tudtam megállni, hogy ne nézzek be, és ne kérdezzem meg, mire jutott.

- Mérgező adalékot még mindig nem találtam - jelentette ki Peter. - De valami mást igen, aminek talán jelentősége lehet. A kokain az emberi szervezetben különböző módokon bomlik le különböző anyagokra. Az egyik ilyen lebomlott anyag a benzoilekokin. Amikor a kokain és a benzoilekokin arányát vizsgáltam az áldozatok vérében, vizeletében és agyában, felbecsülhettem azt is, mennyi idő telt el a befecskendezés és a halál beállta között.

- És mit talált? - kérdezte Laurie.

- Meglehetősen állandó adatokat - felelte Peter. - Nagyjából egy óra, a tizennégy közül tizenhárom esetben. Kivéve Robert Evanst, akinél gyakorlatilag nem leltem benzoilekokin nyomát.

- És ebből mire lehet következtetni? - tudakolta Laurie.

- Arra, hogy Robert Evans pillanatok alatt halt meg - felelte Peter. - Talán percek leforgása alatt. De az is lehet, hogy még hamarabb, nem tudnám biztosan megmondani.

- És ennek mi a jelentősége? - kérdezte Laurie.

- Nem tudom - válaszolta Peter. - Maga az orvosdetektív, nem pedig én.

- Talán azon nyomban szívaritmiás zavarok léptek fel nála?

Peter megvonta a vállát. - Lehet - mondta. - Még nem adtam fel az adalékanyag megtalálását sem. Ha lesz valami, azt csak valamelyik nanomolekulában találhatom meg.

Mihelyt Laurie maga mögött hagyta a toxikológiai részleget, elbátortalanodott. Minden erőfeszítése ellenére egy tapodtat sem jutott előre ezeknek a valószerűtlen túladagolásos eseteknek a felderítésében. Pontosan ott tartott, ahol a legelején. Úgy érezte, még egyszer beszélnie kell George Fontworth-szel. Meg kell kérdeznie, mi meglepőt talált a boncolások során. Laurie lement az alagsorba, és bekukucskált a boncterembe. George-ot már nem találta ott, csak Vinnie-t. Így hát tőle kérdezte meg, hol lehet a kórboncnok.

- Egy órája, hogy elment - felelte Vinnie.

Laurie fölment az emeletre George szobájába. Az ajtó nyitva, a kollégája azonban sehol. Mivel a férfi szobája szomszédos volt a szerológiai laborral, Laurie bement, és megkérdezte, nem látta-e valaki George-ot.

- Fogorvoshoz ment - felelte az egyik labortechnikus. - Azt ígérte, hogy később még visszajön, de nem tudja, mikor.

Laurie bólintott.

A laborból kilépve, megállt George ajtaja előtt. Onnan, ahol állt, éppen rálátott a mai két boncolás dossziéjára.

Laurie körbenézett, hogy nem látja-e valaki, majd belépett a szobába, és kinyitotta a felső aktát. Julia Myerholtz anyaga volt. George éppen őt boncolta, amikor Laurie megállt az asztalánál. Sebtében átolvasta George feljegyzéseit. Azonnal megértette, mire gondolhatott a férfi, amikor „meglepő” dolgokról beszélt. Ugyanaz lehetett a reakciója, mint Laurie-nak Duncan Andrews esetében.

Laurie azt olvasta ki az igazságügyi nyomozati jegyzőkönyvből, hogy az áldozatot „a barátja, Robert Nussmann” fedezte fel a helyszínen.

Laurie hamarjában kiszakított egy oldalt George jegyzettömbjéből, és lefirkantotta Julia címét.

Laurie már éppen a második dossziét akarta kinyitni, amikor meghallotta, hogy jön valaki a folyosón. Ijedten becsukta a dossziét, zsebébe gyűrte a cédulát, és kilépett a folyosóra. Bólintott és bűntudatosan mosolygott, amikor az egyik hisztológiai laborasszisztens elhaladt mellette.

Noha Bingham lehordta, amiért elment Duncan Andrews lakására, most mégis úgy döntött, hogy ellátogat Julia Myerholtzhoz is. Miközben egy taxira várt, meggyőzte magát arról, hogy Bingham csak azért fakadt ki, mert az akkori eset politikailag kavarhatott volna nagy vihart. Végül is nem arról van szó, hogy eleve ellene lett volna minden helyszínelésnek, okoskodott Laurie magában.

Julia lakása hatalmas, előkelő épületben volt a Hetvenötödik utcában. Laurie meglepődött, amikor a portás elébe jött, és kinyitotta előtte a taxi ajtaját, miután kifizette a számlát. Meglepte, hogy a városban mások milyen kiszolgálásban részesülnek. Itt aztán egészen más légkör uralkodott, mint a Kips Bayen, ahol ő lakott.

- Segíthetek valamiben, asszonyom? - kérdezte a portás erős ír akcentussal.

Laurie felmutatta orvosi igazolványát, és közölte, hogy a házfelügyelővel kíván beszélni. Az illető néhány perc múlva megjelent a hallban.

- Szeretném megnézni Julia Myerholtz lakását - mondta neki Laurie. - Ám még mielőtt felmegyünk, biztos akarok lenni abban, hogy senki nem tartózkodik odafent.

A gondnok megkérdezte a portást, hogy üres-e a lakás.

- Igen, az - felelte a kérdezett. - A szüleit csak holnapra várjuk. Odaadjam a kulcsot?

A gondnok bólintott. A portás kinyitott egy kis szekrénykét, kivette a kulcsot, és odaadta Laurie-nak.

- Adja majd oda Patricknak, ha végzett - mondta a házfelügyelő. - Könnyen odatalál, 9/C. A lifttől jobbra.

A lift megállt a kilencediken. Laurie kiszállt. A biztonság kedvéért többször csöngetett, még kopogtatott is, mielőtt belépett. Ezúttal igazán nem akart összefutni az elhunyt egyetlen hozzátartozójával sem.

Laurie-nak rögtön feltűnt, hogy az előszoba parkettjét egy gipszszobor darabkái borítják. A nagyobbak alapján úgy találta, hogy a szobor Michelangelo Dávidjának másolata lehetett.

A kényelmes, tágas lakás vidékiesen volt berendezve. Laurie nem egészen tudta, mit is keressen, csak járt egyik szobáról a másikra.

A konyhában kinyitotta a hűtőszekrény ajtaját. Csupa egészséges étel: joghurtok, babcsírák, friss zöldségek, tejföl.

A nappaliban a dohányzóasztalkán művészeti könyvek és magazinok: Egészségünkért, A futók világa, Háromtusa, Megelőzés. A falakon körben a polcokon további könyvek sorakoztak. A peremen Laurie egy érmét vett észre. Közelebb lépve elolvasta a feliratot: „HÁROMTUSA. CENTRAL PARK. HARMADIK HELYEZÉS. 3O-34”

A hálószobában szobakerékpár, a falakon számtalan bekeretezett fénykép. A legtöbb fotón vonzó nő, jóképű férfi látható különböző külső helyszíneken: hegyek között kerékpározva, erdőben kempingezve, verseny célfotóin.

Laurie útban a nappali felé azon tűnődött: hogy lehet, hogy egy amatőr sportoló, mint Julia Myerholtz, kábítószerezzék? Ez képtelenség! Az egészséges ételek, az újságok és az elért sportteljesítmények ezt erősen megkérdőjelezik.

Laurie töprengését váratlanul a zárban forduló kulcs szakította félbe. Laurie arra számított, hogy Bingham lép be az ajtón, és pánikhangulatban arra gondolt, hogy elbújik valahová.

Feltárult az ajtó, és a belépő fiatalember is igencsak meglepődött, amikor látta, hogy van már valaki a lakásban. Laurie ráismert: a fényképeken látható fiatalember volt.

- Dr. Laurie Montgomery vagyok - mutatkozott be Laurie, felmutatva igazolványát. - Az igazságügyiektől jöttem.

- Robert Nussman.

- Nem szeretnék alkalmatlankodni - mentegetődzött Laurie, és távozni készült. - Majd visszajövök máskor.

Nem szerette volna, ha Bingham tudomást szerez a látogatásáról.

- Dehogy, maradjon csak - tartóztatta a kezét feltartva Robert. - Kérem, ne menjen el! Csak egy percre ugrottam fel.

- Szörnyű tragédia - mondta Laurie együttérző hangon,

- De mennyire az - erősítette meg hirtelen elkomoruló arccal Robert.

- Tudta Juliáról, hogy kábítószerezik? - kérdezte Laurie.

- Nem élt vele - jelentette ki a férfi. Laurie kihallotta a dühöt a hangjából. - Tudom, hogy maguk mind ezt állítják - tette még hozzá elvörösödő arccal -, de még egyszer mondom, Julia sohasem szedett semmiféle kábítószert. Nem fért össze a természetével. Egészséges életet élt. Engem is ő vett rá a futásra. - Az emlék felidézése mosolyt csalt az ajkára. - Tavasszal még azt is elérte, hogy induljak az első háromtusámon. Képtelenség! Még csak nem is ivott.

- Sajnálom - mondta Laurie.

- Olyan tehetséges volt - jelentette ki szomorúan Robert. - Elszánt, eltökélt. Szerette az embereket. Vallásos volt, de nem fanatikus. Minden mozgalomban részt vett, harcolt a szabad választásért, a hontalanokért, az AIDS-esekért, mindenkiért.

- Ha jól tudom, maga azonosította itt a helyszínen - mondta Laurie. - Maga volt az is, aki rátalált?

- Igen - felelte Robert, és könnyeivel küszködve félrenézett.

- Rettenetes lehetett - sajnálkozott Laurie, akit hirtelen ismét megrohantak a bátyja halálakor átélt emlékképek. Minden erejére szüksége volt, hogy elűzze magától valamennyit. - Pontosan hol volt, amikor rátalált?

Robert a hálószoba felé intett.

- Élt még akkor? - tudakolta Laurie együttérzően.

- Alig - válaszolta Robert. - Akadozottan, de még lélegzett. Amíg a mentők ide nem értek, mellkasi újraélesztéssel próbálkoztam.

- Mi hozta ide magát? - kérdezte Laurie.

- Korábban maga hívott föl - felelte Robert. - Arra kért, hogy jöjjek át hozzá.

- Nem találta szokatlannak a kérést? - tudakolta Laurie.

Robert zavartan nézett rá. - Hát nem is tudom - bizonytalankodott. - Azt hiszem, nem.

- A hangjában sem érzett semmi furcsát? - faggatózott tovább Laurie. - Nem érződött rajta, hogy bevett valamit?

- Nem hiszem, hogy bármit is bevett volna - jelentette ki Robert. - Nem volt valami fényes hangulatban. De még csak a szokásosban sem. Inkább idegesnek tűnt a hangja. Őszintén szólva meg is ijedtem, azt hittem, hogy valami kellemetlent akar mondani nekem, olyasmit például, hogy szakít velem.

- Problémáik voltak? - kérdezte Laurie.

- Nem - tiltakozott Robert. - Nagyszerűen megvoltunk egymással. Legalábbis én így gondoltam. Pusztán csak arról van szó, hogy olyan furcsa volt a hangja.

- Tudja, hogyan törhetett el az a szobor az előszobában?

- Rögtön észrevettem, amikor a múlt éjjel beléptem a lakásba - mondta Robert. - A legkedvesebb darabja volt. Több száz éves. Amikor összetörve találtam, azonnal sejtettem, hogy valami baj van.

Laurie a szobor darabkáira pillantott, és azon morfondírozott, vajon Julia verte-e le haláltusája közben. Ha igen, akkor hogyan jutott még el a hálószobáig?

- Köszönöm a segítségét - hálálkodott Laurie. - Remélem, nem zaklattam föl nagyon a kérdéseimmel.

- Nem - nyugtatta meg Robert. - De miért bajlódik mindezzel? Én mindig azt hittem, hogy az igazságügyiek csak boncolnak, és a gyilkossági ügyekkel foglalkoznak.

- Az élőkön szeretnénk segíteni - magyarázta Laurie. - Ez is része a munkánknak. Szeretném elejét venni annak, hogy a jövőben a Julia tragédiájához hasonlók előfordulhassanak. És minél többet tudok meg, annál több az esélyem rá.

- Hívjon fel, ha további kérdései lennének - ajánlotta Robert, azzal átnyújtotta a névjegyét Laurie-nak. - Ha mégis kiderülne, hogy nem kábítószer volt, kérem, értesítsen. Nagyon fontos lenne, hiszen... - felindultságában nem tudta folytatni.

Laurie bólintott. Egy névjegyre ráfirkantotta az otthoni telefonszámát, és átnyújtotta Robertnek. - Ha bármi kérdése lenne, vagy úgy gondolná, eszébe jutott valami, ami számomra fontos lehet, kérem, hívjon fel! Bármikor.

Laurie ezzel magára hagyta gyászával Robertet, és beszállt a liftbe. Lefelé menet eszébe jutott, hogy Sara Wetherbee is azt mesélte: Duncan magához hívta azon az estén, amikor túladagolta magát. Laurie nagyon furcsállotta, hogy mindketten a szeretett embert hívták ilyen állapotban. Amennyiben mindkettőjüknek sikerült eltitkolni a kedvesük elől, hogy drogokkal élnek, akkor miért akarták volna pont akkor látni őket, amikor ilyen alaposan elkábították magukat?

Laurie visszaadta a kulcsot Patricknek, a portásnak, és kifelé menet megköszönte a segítséget. Már kint járt az utcán, amikor váratlanul sarkon fordult, és visszament.

- Maga volt szolgálatban a múlt éjjel? - kérdezte Laurie.

- Igen, én - felelte Patrick. - Délután háromtól tizenegyig. Ez az én műszakom.

- Találkozott Julia Myerholtzcal tegnap este? - kérdezte Laurie.

- Igen - felelte Patrick. - Majd minden este találkozom vele.

- Gondolom, hallotta, mi történt - mondta Laurie óvatosan, mivel semmi olyan információt nem akart a tudomására hozni, amiről eddig még nem tudhatott.

- Igen - válaszolta Patrick. - Kábítószerezett, mint a legtöbb fiatal. Szégyen!

- Nem hatott depressziósnak tegnap este? - tudakolta Laurie.

- Depressziósnak nem - mesélte Patrick -, de nem úgy viselkedett, mint általában szokott.

- Hogyhogy nem? - faggatódzott Laurie.

- Nem köszönt - felelte Patrick. - Minden este köszön, tegnap azonban nem így történt. Talán csak azért, mert nem egyedül volt.

- Emlékszik, kivel látta? - kérdezte Laurie megélénkült érdeklődéssel.

- Igen - felelte Patrick. - Általában nem szoktam emlékezni ilyesmire, hiszen itt annyian jönnek-mennek. Mivel azonban Ms. Myerholtz nem köszönt, megnéztem magamnak a társaságát.

- Ismerősök voltak? - kérdezte Laurie. - Már korábban is látta itt őket?

- Nem tudom, kik voltak - felelte Patrick. - Nem hiszem, hogy valaha is láttam volna itt őket. Egyikük magas, sovány, jól öltözött. A másik alacsony, köpcös. Amikor bejöttek, egyikük sem szólt egy szót sem.

- Látta, mikor mentek el? - tudakolta Laurie.

- Nem, nem láttam - felelte Patrick. - Vacsoraidőben lehetett.

- Mikor jöttek? - érdeklődött tovább Laurie.

- Kora este volt - válaszolta Patrick. - Úgy hét óra tájban.

Laurie még egyszer megköszönte Patrick szolgálatkészségét, és leintett egy taxit. Az irodájába igyekezett. Sötétedett. A felhőkarcolók fényei kigyulladtak, az emberek hazafelé igyekeztek a munkából. Laurie a sűrű forgalomban a belváros felé igyekezve a két beszélgetésre gondolt. Azon morfondírozott, ki lehetett az a két férfi, akiről Patrick mesélt. Julia barátai vagy kollégái is lehettek, az viszont fontos, hogy aznap jártak itt, amikor Julia túladagolta magát. Laurie nagyon szerette volna megtudni, kik lehettek, hogy beszélhessen velük. Még az a gondolat is felötlött Laurie-ban, hogy esetleg kábítószerárusok voltak. Létezik, hogy Julia Myerholtznak titkos élete is volt, amelybe a barátját nem avatta be?

Laurie az intézetbe visszatérve egyenest George irodájába tartott, hogy megnézze, visszajött-e már a fogorvostól. Úgy látszott, hogy megjött, de el is ment; az irodában nem égett a lámpa. Laurie csalódottan nyomta le a kilincset: az ajtó zárva. Hogy George-dzsal nem tudott beszélni, Laurie-nak az a váratlan ötlete támadt, hogy megszerzi a címét a másik túladagolásos áldozatnak, Wendell Morrisonnak is.

A kabátját fent hagyta az irodájában, és egy pár gumikesztyűvel a kezében lement a boncterembe. Bruce Pomowskit, az éjszakai ügyeletes boncmestert az irodában találta.

- Nem tudja, Myerholtz maradványait elszállították már? - kérdezte tőle Laurie.

- Mai boncolás volt? - kérdezett vissza Bruce.

- Igen - felelte Laurie.

Bruce felnyitott egy vaskos füzetet, és az ujjával vezetve végignézte a mai neveket.

- Még nem vitték el - jelentette ki. - Egy vidéki halottszállító jön majd érte.

- Bent van a kamrában? - kérdezte Laurie.

- Igen - felelte Bruce. - Valahol elöl lehet az egyik hordágyon.

Laurie megköszönte a felvilágosítást, és elindult a folyosón a hűtőkamra felé. A hullaház képe estére jelentősen átalakult. Nappal nagy itt a lázas jövés-menés. Most azonban Laurie cipősarka visszhangozva koppant az elhagyatott, sötétbe burkolódzó, kék csempével kirakott folyosón. Hirtelen eszébe jutott, mit mondott Lou kedd reggel, amikor először jöttek kettesben ide. Kísérteties helynek nevezte.

Laurie megállt, lenézett maga elé a cementpadlóra, amelyre szintén Lou hívta fel a figyelmét. Tekintetét ezután végighordozta a sorba rakott fenyőfakoporsókon, amelyek arra várnak, hogy azonosítatlanul, tartalmuk senkinek sem kellvén, a szegények temetőjében nyugalomra leljenek. Laurie továbbment. Meglepte, hogy a hullaház kísérteties volta mindeddig csak a tudata mélyén lappangott. Egy idegen, no meg ez a szokatlan időben itt tett látogatás kellett ahhoz, hogy szembesüljön vele.

Egy hatalmas, vaskos krómacél ajtóhoz érve Laurie felhúzta a kesztyűt, lenyomta a nehéz kilincset, és nagy lökéssel kinyitotta az ajtót. Hűvös, nyirkos pára gomolygott a lábánál. Benyúlt, villanyt gyújtott.

Laurie a korábbi hangulat hatása alatt most először kívülállóként, nem pedig törvényszéki kórboncnokként hordozta végig a tekintetét a helyiségben. Tagadhatatlanul rémisztő látvány. A falakon körben csupasz polcok. A polcokon végig hideg, halott testek és testrészek, amelyek a boncolás után arra ítéltettek, hogy még egy darabig itt sorakozzanak. Többségük fedetlen, némelyiken vérrel és egyéb váladékkal szennyezett lepedő. Pokoli látvány.

A helyiség közepén összezsúfolva gurulós hordágyak, rajtuk egy-egy holttest. Néhányuk letakarva, mások pucéron, üres tekintetüket a plafonra emelve feküdtek. Hátborzongató hálóterem.

Laurie hirtelen hányingerrel küszködve lépte át a küszöböt, a szeme idegesen kutatott Julia Myerholtz után. Ekkor hangos csattanással váratlanul becsukódott mögötte az ajtó.

Laurie riadtan sarkon fordult, és megrettenve odarohant az ajtóhoz, attól tartva, hogy bezárták a hűtőházba. Szerencsére a kilincs engedett, és az ajtószárny könnyedén elfordult vaskos sarokpántjain.

Laurie bosszúsan, amiért a képzelete így elragadta, visszament, és sorra végigjárta a holttesteket. Mindegyikük nagylábujján azonosító kártya lógott. Julia az ajtó közelében feküdt. A testét lepel borította.

Laurie a fejéhez lépve felhajtotta a lepedőt. Elnézte a nő sápadt bőrét, finom vonásait. Ha nem ilyen halotthalvány, azt is gondolhatta volna az ember, hogy csak alszik. Ám a tolakodó, Y alakú vágás minden képzelgést szerteoszlatott.

Közelebbről szemügyre véve a testet, Laurie több zúzódást vett észre Julia fején. A görcsös haláltusa valószínűsíthető jelei. Lelki szemei előtt megjelent, ahogy Julia megtántorodik, és estében a földre dönti Dávid szobrát. Kinyitotta Julia száját, és megnézte a nyelvet, amelyet nem távolítottak el. Julia átharapta: újabb bizonyítéka a görcsnek.

Laurie ezután a tűszúrás nyomát kereste. Könnyedén meg is találta, pontosan ugyanott, ahol a többieké is volt. Azt is észrevette, hogy Julia körmei ugyanúgy végigszántották a karját, ahogyan Duncan Andrewsé a sajátját. Julia feltehetően ugyanolyan hallucinációkkal küszködött, mint a férfi. Laurie-nak azonban az is feltűnt, hogy Julia sebei mélyebbek voltak, mintha késsel csinálták volna.

Ekkor felfigyelt Julia gondosan manikűrözött körmeire, és azonnal rájött, mitől mélyebbek ezek a karmolások. A körmök hosszúak és tökéletesen lakkozottak voltak. Laurie, miközben Julia körmeit csodálta, a jobb középső ujja alatt emberi szövetdarabkát vett észre.

Miután a többi köröm alatt nem lelt hasonlót, átsétált a boncterembe, és magához vett két fiolát és egy szikét. Visszament Juliához, kipiszkált egy szövetdarabkát, és beletette az egyik fiolába. Ezután a szikével szövetmintát vágott a boncolási seb körüli bőrből, azt beletette a másik üvegcsébe.

Visszatakarta Julia holttestét, majd a két mintával felment a DNS-laborba, ott felcímkézte a fiolákat, megírta hozzá a kísérő cédulát, megjelölve, hogy a két szövetminta azonosítását kéri. Noha teljesen nyilvánvalónak tetszett, hogy a nő saját magát karmolta végig, úgy gondolta, nem árt a vizsgálatot elvégezni. Az, hogy a labornak rengeteg munkája van, még nem ok arra, hogy az ember lemondjon az alaposságról. Ezzel együtt örült, hogy este van, és hogy a laborban nem talált senkit. Nem szeretett volna magyarázkodni, hogy miért is szükséges ezt a vizsgálatot elvégezni.

Ezután fölment az irodájába. Most, hogy már mindenki elment, arra gondolt, kihasználja a csöndet, és bepótol néhány elmaradt papírmunkát.

Még jóformán ki sem heverte a hűtőház rácsukódó ajtajának hátborzongató élményét, és nem volt felkészülve arra, ami az irodájában várt rá. Gondolataiban elmélyedve épphogy belépett, amikor rákiáltva egy alak ugrott eléje.

Laurie velőtrázón felsikoltott. Önkéntelen reakció volt ez, ám akkora hangerővel, és oly feltartóztathatatlanul visszhangzott végig a kongó falak mentén, mint egy kézigránát vijjogása. Laurie eközben úgy érezte, hogy a szíve kiugrani készül a mellkasából.

Ám a várt támadás elmaradt. Elméje eközben lázasan igyekezett feldolgozni, hogy mit hallott. A rémületes alak „Hú”-t kiáltott, ilyesmi azonban aligha jut eszébe egy őrültnek, aki nőket erőszakol meg, sem egy természetfölötti démonnak. Laurie agya egyidejűleg azonosította az ismerős vonásokat: Lou Soldano állt előtte.

Mindez pillanatok alatt zajlott, és mire Laurie odáig jutott, hogy megszólaljon, korábbi félelme dühbe csapott át.

- Lou! - kiáltott rá. - Ezt meg miért csinálta?

- Megijesztettem? - kérdezett vissza Lou megriadva, látva, hogy Laurie falfehér. A fülében még mindig ott visszhangzott Laurie sikolya.

- Hogy megijesztett-e? - kiabálta még mindig Laurie. - Halálra rémisztett. Gyűlölöm az ijesztgetést. Meg ne próbálja még egyszer!

- Ne haragudjon - mentegetődzött Lou bűnbánatosan. - Éretlen csíny volt. De rémisztően hat ez a hely rám, gondoltam, visszaadok valamit belőle.

- A legszívesebben orrba vágnám - jelentette ki Laurie, az öklét rázva a férfi orra előtt. Látva Lou őszinte megbánását, és hallva a bocsánatkérő szavakat, Laurie dühe is alábbhagyott. Odasétált az íróasztalához, és leroskadt a székre. - Mi szél hozta errefelé ilyen szokatlan időpontban? - kérdezte.

- Erre jártam - magyarázta Lou. - És mivel beszélni akartam magával, benéztem, hátha még itt találom. Igazából nem számítottam arra, hogy tényleg meglelem, ám a pasas azt mondta lent a proszektúrán, hogy nemrég még lent volt nála.

- Miről akar velem beszélgetni?

- A barátjáról, Jordanről - felelte Lou.

- Nem a barátom - fortyant fel Laurie. - Komolyan bosszant, hogy állandóan így titulálja.

- Mi zavarja benne? - kérdezett vissza Lou. - Közkeletű fogalom. Végtére is minden este találkozik vele.

- A magánéletem rajtam kívül nem tartozik másra - vágott vissza Laurie. - Ennek ellenére szíves tájékoztatására közlöm, hogy nem találkozom vele minden este. Például ma sem.

- Hát, négyből három is szép eredmény - jegyezte meg Lou. - Na de térjünk vissza a hivatalos dolgokhoz. Azt szerettem volna elmesélni, hogy beszámoltam Jordannek a betegeiről, akiket profi módon tettek el láb alól.

- No és mit mondott rá? - kérdezte Laurie.

- Nem sokat - felelte Lou. - Semmiféle komoly felvilágosítással nem szolgált a betegeit illetően.

- Még szép, hogy nem!

- Viszont elég beszédes volt az, ahogyan viselkedett. Rettentő ideges volt egész idő alatt. Nem tudom, mire véljem.

- Csak nem azt akarja ezzel mondani, hogy bármi köze lehet a gyilkosságokhoz?

- Nem - felelte Lou. - Azt feltételezem róla - már elnézést a szójátékért -, hogy a betegei szemét is kilopja, de azt nem, hogy agyonlövi őket. Levágná az aranyat tojó tyúkot. Ám határozottan ideges volt. Valamit eltitkolt előlem. Szerintem tud valamit.

- Szerintem pedig számtalan oka lehet az idegességre - vette a védelmébe Laurie. - Elmondta magának, hogy Cerino megfenyegette?

- Nem, nem mondta el - lepődött meg Lou. - Mivel fenyegette meg?

- Azt nekem sem árulta el - felelte Laurie. - Ám ha Cerino tényleg olyan, mint amilyennek maga állítja, akkor nem nehéz elképzelni.

Lou bólintott. - Nem értem, miért nem mondta el ezt nekem Jordan.

- Valószínűleg azért nem, mert úgysem tudná megvédeni. Vagy igen?

- Talán nem - ismerte el Lou. - Legalábbis nem a végtelenségig. Különösen nem olyan közismert embert, mint Jordan Scheffield.

- Megtudott valami hasznosat tőle? - tudakolta Laurie.

- Csupán annyit, hogy a gyilkosságok áldozatai nem mindnyájan ugyanabban a betegségben szenvedtek - mesélte Lou. - Legalábbis az állítása szerint nem. Nekem ugyanis ez a bolondos ötletem támadt. Meg azt is sikerült tisztázni: azon kívül, hogy egytől egyig a betegei voltak az áldozatok, egyéb nyilvánvaló kapcsolat nincs is közöttük. Pedig minden lehetséges módon puhatolóztam. Egyszóval a doktor úrnál nemigen jutottam előbbre.

- És most mihez kezd? - kérdezte Laurie.

- Csak reménykedem - mondta Lou. - Meg ráállítom az embereimet, tudják meg, melyik betegnek pontosan mi volt a baja. Talán ebből kiderül valami. Kell hogy legyen itt valamilyen szál, ami egyelőre elkerülte a figyelmemet.

- Hasonlóképpen érzek én is a túladagolásos szériámat illetően - jegyezte meg Laurie.

- Jut eszembe - mondta Lou -, maga mit csinál itt ilyen késő este?

- Gondoltam, dolgozom egy kicsit. De most, hála magának, hogy így zakatol a szívem, azt hiszem, inkább hazaviszem a papírmunkát, és otthon nyugodtabban folytathatom.

- És mit szólna egy vacsorához? - puhatolódzott Lou. - Nincs kedve velem tartani a Little Italyba? Mit szólna egy spagettihez?

- Imádom a spagettit.

- Akár mehetnénk is, nem? - javasolta Lou. - Hiszen azt mondta, ma nem találkozik a doktor úrral, márpedig eddig mindig ez volt a kedvenc kifogása.

- Maga aztán nem adja fel.

- Hát, olasz lennék, vagy mi?

Laurie tizenöt perc múlva Lou Caprice-ében ülve találta magát. Nem tudta még, jó ötlet volt-e a férfival tartania, ám semmiféle okát nem látta annak, miért ne vacsorázhatnának együtt. Jóllehet a férfi alkalmanként bárdolatlanul viselkedett vele, most megint vonzónak találta, amikor a queensi gyermekéveiről szóló történetekkel traktálta.

Noha Laurie Manhattanben nőtt fel, Little Italyben még sohasem járt. A Mulberry Streethez érve magával ragadta a környék hangulata. Étterem étterem hátán, nyüzsgő forgatag. Csakúgy, mint Olaszországban, pezsgett itt az élet.

- Csalhatatlanul olasz környezet - jegyezte meg Laurie.

- Valóban úgy néz ki - hagyta rá Lou. - Egy titkot azért elárulok magának. Itt a legtöbb épület kínai kézben van.

- Ez meglep - jegyezte meg Laurie, akit az értesülés kissé csalódottá tett, bár maga sem tudta, miért.

- Valaha olasz negyed volt ez - magyarázta Lou -, ám az olaszok java része a külvárosokba költözött, például Queensbe. A kínaiak pedig megorrontották a dolgot, és majd mindent felvásároltak.

Leparkoltak egy tilos zónában. Laurie a táblára mutatott.

- Na de Laurie! - álmélkodott Lou, és a szélvédőre tett egy kis kártyát. - Hébe-korba én is kihasználhatom, hogy a New York-i rendőrség egyik legjobb embere vagyok.

Lau egy szűk utcán át megindult egy kevésbé ismert étterem felé.

- De hiszen ennek még neve sincs! - jegyezte meg Laurie, mihelyt beléptek.

- Jó bornak nem kell cégér.

Hangulatos piros-fehér kockás abroszok az asztalokon, a rácsos faborításon műborostyán és szőlőfürtök. Az asztalokon külön világítás helyett korsókba állított viaszgyertyák, az oldalukon lefolyó, megkövült faggyúidomokkal. Körben a falakon Velencét ábrázoló, fekete bársony alapú, festett képek. A szűk helyiségbe bezsúfolt mintegy harminc asztal mind foglalt volt. A pincérek nem győztek egyiktől a másikig rohangálni. Majd mindenki a keresztnevén szólította a másikat. Az egész helyiséget lárma és ínycsiklandozó, fűszeres illat járta át.

Laurie hirtelen ráeszmélt, mennyire éhes.

- Okosabb lett volna asztalt foglalnunk - jegyezte meg Laurie.

Lou türelemre intette. Néhány pillanat telt csak el, és egy vaskos, tipikus olasz asszony lépett oda Louhoz, és a karjába zárta. Lou bemutatta Laurie-nak. Marie-nak hívták.

Mintegy varázsütésre felszabadult az egyik asztal, és Marie leültette mindkettőjüket.

- Úgy látom, itt jól ismerik magát - mondta Laurie.

- Ez a legkevesebb azok után, hogy milyen sűrűn megfordulok itt. Az egyik gyereküket pedig én iskoláztattam.

Laurie legnagyobb bánatára étlappal nem szolgáltak. Így nem maradt más választása, mint hogy végighallgassa, amint a pincér erős olasz akcentussal elhadarja nekik a választékot. Alig jutott a végére elbűvölő litániájának, amikor Lou odahajolt Laurie-hoz, és azt ajánlotta neki, hogy raviolit vagy manicottit válasszon. Laurie pillanatok alatt a ravioli mellett döntött.

Miután megrendelték az ételt, és bor is került az asztalra, Lou azzal keserítette Laurie-t, hogy rágyújtott.

- Kössünk kompromisszumot - ajánlotta Laurie. - Egy cigarettát engedélyezek.

- Elfogadom.

Laurie egy pohár bor után átengedte magát a felszabadult hangulatnak. Miután felszolgálták az előételeket, megjelent a tulajdonos, Giuseppe is, hogy tiszteletét tegye.

Laurie csodálatosnak találta a vacsorát. A megelőző néhány este elegáns, ámde feszélyezett légkörű éttermei után hálásan fogadta ezt az életvidám hangulatot. Itt láthatóan mindenki ismerte és kedvelte Lout. Kedvesen ugratták, amiért Laurie-t magával hozta. Ebből is kitűnt, hogy rendszerint egymaga járt ide.

Lou ragaszkodott ahhoz, hogy a desszert elfogyasztásához sétáljanak el egy közeli olasz kávézóba, ahol koffeinmentes kávét és fagylaltot mérnek.

Amikor megkapták a kávét meg a fagylaltot, Laurie Loura emelte a tekintetét. - Lou - kezdte -, szeretnék kérdezni valamit magától.

- Jaj, ne! - tiltakozott Lou. - Én azt reméltem, hogy ejtjük ma estére a problematikus témákat. Kérem, ne hozakodjék elő megint a narkós ficsúrjaival!

- Csak a véleményét szeretném hallani - kérte ismét Laurie.

- Na jó - egyezett bele Lou. - Ez talán nem fog fájni. Hadd halljam!

- De nem szeretném, ha kinevetne, rendben? - mondta Laurie.

- Kezd érdekes lenni - jegyezte meg Lou.

- Igazából nem is tudom, mitől támadtak ilyen gondolataim - kezdte Laurie. - De van itt néhány zavarba ejtő dolog.

- Ha ilyen tempóban folytatja, rámegy az egész éjszaka, mire előhozakodik vele - ugratta Lou.

- A túladagolásos szériámról van szó - folytatta Laurie. - Szeretném tudni, mit mondana arra, ha azzal állnék elő, hogy ezek nem véletlen túladagolások, hanem gyilkosságok?

- Folytassa - kérte Lou, és az ígéretéről megfeledkezve elővett egy újabb cigarettát.

- Behoztak egy idős asszonyt, aki váratlanul egy kórházban hunyt el - magyarázta Laurie. - Nem is egy fajta szívbetegségben szenvedett. Azonban ha az ember alaposabban megnézte és megvizsgálta, óhatatlanul felmerült benne a gyanú, hogy fulladásos halála volt. A boncolási jegyzőkönyvben persze az szerepel majd, hogy természetes halállal halt meg, tekintve, hogy kórházban feküdt, hogy elhízott volt, meg hogy gondok voltak a szívével. Ám ha az asszonyt valahol máshol találják meg, akkor az ember először önkéntelenül gyilkosságra gyanakszik.

- És mi köze ennek a túladagolások sorozatához? - kérdezte Lou. Előrehajolt, cigarettáját a szája sarkában szorongatva. A füst belemart a szemébe.

- Az, hogy kezdtem ebből a szemszögből vizsgálni az én sorozatomat is. Felejtsük el, hogy az áldozatokat egymagukban, fecskendővel az oldalukon találták meg. Az elfogulatlanul vizsgálódó ember nem zárhatja ki a gyilkosság gyanúját. Mi van, ha nem ők adták be saját maguknak a kokaint?

- Hm, ez aztán a fordulat - jegyezte meg Lou. Hátradőlt, és kivette a cigarettát a szájából. - Kétségtelen, hogy drogokkal is követnek el gyilkosságokat. Ebben magának tökéletesen igaza van. Ám az ok ilyenkor nyilvánvaló: rablás, szex, megtorlás, öröklés. Egy csomó kábítószerárust is tettek már el láb alól ilyen módon az elégedetlen vásárlóik. Ám a maga esetei sehogyan sem férnek bele ebbe a vonulatba. Szerintem attól ilyen kirívóak ezek az esetek, hogy az áldozatok mindegyike látszatra szolid állampolgár, akiről nem köztudott, hogy drogokkal él, mint ahogyan törvénysértéseket sem követ el.

- Ez is igaz - vallotta meg Laurie.

- Szóval maga azt akarja mondani, hogy ezekbe az aranyifjakba erőszakkal diktálták bele a drogot? Laurie, gondolkozzék csak! Addig, amíg számlálatlanul akadnak olyanok, akik hatalmas összegeket fizetnek a narkóért, miért vállalkozna valaki önként arra, hogy megszabadítsa a várost legjobb, legtehetségesebb állampolgáraitól? Mit nyerne rajta? Nem sokkal valószínűbb az a feltételezés, hogy ezek az emberek agyafúrt módon részesei voltak a kábítószerüzletnek, tán még kereskedtek is vele?

- Nem hiszem - jelentette ki Laurie.

- Nem épp maga mondta - érvelt tovább Lou -, hogy ezek az emberek nem fölszippantották, hanem beinjekciózták maguknak a kokaint?

- De igen - felelte Laurie.

- No hát, hogyan lehet megszúrni valakit, ha ő maga nem akarja? Gondoljon csak arra, mit kell harcolniuk a nővéreknek a kórházban ahhoz, hogy beadhassák az injekciókat a betegeiknek? És maga most azt akarja elhitetni velem, hogy egy rúgkapáló áldozatba akarata ellenére valaki be tudná fecskendezni az adagot? Ezt maga sem gondolhatja komolyan.

Laurie lehunyta a szemét. Lou rátapintott gyilkossági elmélete leggyöngébb pontjára.

- Amennyiben az áldozatokat akaratuk ellenére szúrták meg, akkor dulakodás jelének is látszania kellene. Volt ilyen?

- Nem - vallotta meg Laurie. - Legalábbis nem hiszem. - Ekkor azonban felrémlett előtte a Julia lakásában talált összetórt szobor képe.

- Márpedig akkor csak egyetlen módon lehetséges az ilyesmit megcsinálni, mégpedig úgy, hogy az áldozatot előzőleg elkábítják valamilyen koktéllal. Javítson ki, ha tévedek, de ilyen esetekben maguk, igazságügyiek, könnyűszerrel azonosítani tudják az ilyen szereket. Igazam van?

- Igen - adta meg magát Laurie.

- Na látja - folytatta Lou. - Érthetőnek tartom, hogy felmerült magában a gyilkosság gondolata, de szerintem ennek csekély a valószínűsége.

- Más oka is van annak, hogy gyanú ébredt bennem - erősködött tovább Laurie. - Elmentem ma az egyik legújabb áldozat lakására, és ott a portás azt mesélte, hogy azon az estén, amikor a nő meghalt, két általa sohasem látott férfi társaságában tért haza.

- Laurie, ugye nem azt akarja mondani nekem, hogy attól, mert egy ifjú hölgy két, a portás által sohasem látott férfi társaságában tér haza egy este, máris gyilkosságra kell gyanakodnunk? Ugye, nem?

- Jól van, jól van! - visszakozott Laurie. - Legyőzött. Nem haragszik, hogy előhozakodtam vele? Az a baj, hogy rettenetesen kínoz ez az egész. Olyan ez, mint egy fogfájás.

- Mi van még? - bátorította Lou türelmesen. - Folytassa!

- Két esetben az áldozatok körülbelül egy órával a halál beállta előtt felhívták a barátjukat vagy a barátnőjüket, arra kérve, hogy jöjjenek át hozzájuk.

- És? - kérdezte Lou.

- Nincs tovább - felelte Laurie. - Ennyi. Mindenesetre nagyon furcsállom, hogy ezek az emberek, akik, tételezzük fel, igyekeztek titokban tartani drogfüggőségüket, egyszer csak arra kérik szeretteiket, akik maguk nem élnek kábítószerrel, hogy jöjjenek és látogassák meg őket, éppen akkor, amikor hosszabb utazásra készülnek.

- Számtalan oka lehetett bármelyiküknek arra, hogy telefonáljon. Szerintem egyikük sem számított arra, hogy végzetes utazásra indul. Pont ez a motívum mindennél jobban bizonyítja azt, hogy ők adták be a drogot saját maguknak. Feltehetően ők is hittek a kokain libidónövelő hatásában, és azért hívták magukhoz a kedvesüket, hogy osztozzanak a gyönyörben.

- Most biztosan azt hiszi, hogy az agyamra ment az egész - jegyezte meg Laurie.

- Dehogy - tiltakozott Lou. - Szükséges is, hogy az ember éljen a gyanúperrel, különösen a maga szakmájában.

- Köszönöm, hogy végighallgatott. Hálás vagyok a türelméért.

- Nincs mit köszönnie - jelentette ki Lou. - Mindenkor készséggel állok a rendelkezésére, ha a véleményemre kíváncsi.

- Élveztem ezt a mai estét - mondta Laurie. - De most azt hiszem, mennem kell. Muszáj legalább egy részét befejeznem a munkámnak.

- Ha tényleg jól érezte itt magát - mondta Lou -, akkor szívesen elviszem egy másik alkalommal egy queensi étterembe is. Az hamisítatlan olasz környék kellős közepén található. Hamisítatlan észak-olasz konyhával. Mit szólna a holnap estéhez?

- Köszönöm a meghívást - visszakozott Laurie -, de akkorra már elígérkeztem.

- Á, persze - jegyezte meg Lou gúnyosan. - Hogy is feledkezhettem meg a jó Limuzin doktorról?

- Lou, kérem! - szólt rá Laurie.

- Ugyan, hagyja - szisszent fel Lou hátratolva a székét. - Hazaviszem. Már ha nincs kifogása az én szerény, lerobbant Caprice-om ellen.

Laurie erre csak a szemét forgatta.

Franco Ponti leállította az autóját a Corona Avenue-n álló Neapolitan étterem előtt, amely csak egy utcányira állt a Vesuviótól, és kiszállt. A portás felismerte, elébe ment, hogy ő maga gondoskodjék arról, hogy a kocsi jó kezekben legyen. Franco tíz dollárt adott neki, és besétált az étterembe.

Péntek este lévén, a helyiség zsúfolásig telve volt. Egy gitáros asztaltól asztalig járva szerenádot adott a vendégeknek. Az általános zsivajtól és a hangos nevetgéléstől az étteremben kedélyes hangulat uralkodott.

Franco egy pillanatra elidőzött az előteret az éttermi résztől elválasztó, vörös bársonyfüggöny előtt. Könnyűszerrel kiszúrta magának a vendégek koszorújában egy szeparéban, két bögyös, miniszoknyás ifjú hölgy társaságában ülő Vinnie Dominickot, Freddie Capusót és Richie Hernst.

Franco egyenesen az ő asztalukhoz ment. Amikor Vinnie észrevette a közeledtét, megveregette a lányok orcáját, és megkérte őket, hogy menjenek ki megigazítani a sminkjüket. Mihelyt a lányok eltűntek, Ponti helyet foglalt.

- Iszol valamit? - kérdezte Franco.

- Egy pohár bor jólesne - felelte Franco.

Vinnie összeütötté a tenyerét. Abban a pillanatban megjelent az asztaluknál egy pincér, hogy fölvegye a rendelést. A kezében egy pohárral pillanatok alatt visszatért. Vinnie az asztalon álló palackból teletöltötte Franco poharát.

- Mit tudsz mondani nekem? - kérdezte Vinnie. Franco ivott egy kortyot, majd maga felé fordította a palackot, hogy lássa a címkét.

- Angelo Facciolo és Tony Ruggeiro ma éjjel Cerino mellett teljesítenek szolgálatot. Vagyis nyugton vannak. Tegnap éjjel azonban rendesen nyüzsögtek. Azt nem tudom, hogy kora este mit csináltak, mert szem elől tévesztettem őket. Ám egy éjféli pizza elfogyasztása után már ismét a nyomukban voltam, és mondhatom, nem unatkoztak. Olvastad az éjjeli manhattani gyilkosságokat?

- Arra a bankárra, meg az árverési igazgatóra gondolsz? - kérdezte Vinnie.

- Igen, rájuk - felelte Franco. - Angelo meg Tony csinálták. De elbarmolták. Kis híján tetten érték őket mindkét helyen. Én is alig úsztam meg, hogy ne hallgassanak ki tanúként. A bankárnál közel voltam a tűzhöz. Ott parkoltam a ház előtt, amikor a zsaruk megérkeztek.

- Mi a frászért nyuvasztották ki őket? - kérdezte Vinnie elvörösödő arccal, kiguvadó szemekkel.

- Arra nem sikerült rájönnöm - jelentette ki Franco.

- A zsaruk napról napra idegesebbek! - fakadt ki Vinnie. - És minél jobban nyüzsögnek, annál inkább befellegzett az üzletünknek. Átmenetileg be kell zárnunk néhány szerencsejáték-klubunkat. - Villámló szemekkel nézett Francóra. - Ki kell derítened, mi folyik itt!

- Néhány szaglászt szétküldtem már - mesélte Franco. - Tovább kérdezősködöm, és változatlanul Angelo és Tony nyomában maradok. Valaki majd csak tud valamit.

- Ezt nem hagyhatjuk ennyiben - jelentette ki Vinnie. - Nem nézhetem tétlenül, hogy mindent tönkretegyenek.

- Csak egy-két napot adjon még - kérte Franco. - És ha addig nem jövök rá, akkor megszabadulhatnak Angelótól és Tonytól.

- Az nyílt háborút jelentene - jelentette ki Vinnie. - Arra még kevésbé vagyok felkészülve. Az még többet árthatna az üzletmenetnek.

- Tudja mit, doki? - szólalt meg Cerino. - Nem is volt ez olyan rémes. Rosszabbra számítottam, de végül is semmit sem éreztem. Hogyan sikerült?

- Csodálatosan - nyugtatta meg Jordan, egy apró ceruzalámpával bevilágítva Cerino frissen operált szemébe. - Remekül fest. A szaruhártya kristálytiszta, és mélyen beágyazódott.

- Ha maga elégedett - jegyezte meg Cerino -, én is az vagyok.

Cerino a Manhattan General Goldblatt szárnyának egyik különszobájában tartózkodott. Jordan, hogy fél órával túl volt a mai utolsó szaruhártya-átültetésen, végigjárta frissen operált betegeit. Csak ma négy műtétje volt. A kórterem végében Angelo a falnak dőlve álldogált: Tony az ajtó mellett az igazak álmát aludta egy karosszékben.

- Most néhány napig pihentetnünk kell a szemét - magyarázta Jordan fölegyenesedve. - Aztán, ha minden jól megy, márpedig én biztos vagyok benne - tette hozzá gyorsan -, akkor megcsináljuk a másikat is. Utána olyan lesz, mintha új szemet kapott volna.

- Azt akarja ezzel mondani, hogy ki kell várnom, amíg a második operációra is sor kerülhet? - csattant fel Cerino. - Ezt eddig nem mondta. Amikor hozzáfogtunk, maga csak annyit mondott, hogy az első operációra várnom kell.

- Nyugalom! - intette Jordan. - Még felszalad a vérnyomása. Kell egy kis idő a két műtét között arra, hogy az egyik szeme rendbe jöjjön, csak akkor foghatok hozzá a másikhoz. Ahogyan most állnak a dolgok, igazán nem kell sokáig várakoznia.

- Nem szeretem, ha az orvosok meglepetésekkel állnak elő – figyelmeztette Cerino. - Semmi kedvem kivárni ezt az újabb időszakot. Biztos abban, hogy a most műtött szememmel nem lesz semmi baj?

- Remekül sikerült minden - biztosította Jordan. - Higgye el, nálam jobban senki nem csinálhatta volna!

- Ha nem hinném, nem itt feküdnék - jelentette ki Cerino. - Ám ha minden ilyen remekül sikerült, és a következő műtétre várnom kell még, akkor mit keresek ebben a lehangoló kórteremben? Hazamegyek.

- Jobb lenne, ha itt maradna. El kell látnunk a szemét. Elfertőződhet...

- A gyógyszert otthon is be tudják csöpögtetni - ellenkezett tovább Paul. - A feleségem, Gloria egész rendesen beletanult már. El akarok menni innen!

- Hát ha ennyire eltökélt, én nem tartóztathatom - jelentette ki idegesen Jordan. - De arra kérem, hogy pihenjen otthon, ne mozogjon!

Háromnegyed óra múlva egy műtőssegéd egy tolószékben Angelo autójához gördítette Cerinót. Tony már ott várakozott a kórház bejárata előtt Angelo kocsijával. Üresben járatta a motort.

Cerino készpénzzel rendezte a kórházi számlát. Olyan gesztus volt ez, amitől az ügyeletes pénztáros teljesen elképedt. Angelo főnöke egyetlen csettintésére a zsebéből elővéve leszámolta a százdollárosokat. A pénztáros alig tért magához ámulatából.

- El a kezekkel! - förmedt Angelóra Cerino, mikor utóbbi igyekezett a hordszékből a kocsiba segíteni, mihelyt a műtőssegéd rögzítette a fékeket. - Magam is be tudok szállni! Nem vagyok én nyomorék! - Cerino ezzel kiegyenesedett, és igyekezett egyenesben is tartani előrelendülő testét. Frissen műtött szemén apró lyukakkal ellátott fémellenzőt viselt.

Lassan átcsúszott az anyósülésre. Hagyta, hogy Angelo rácsukja az ajtót. Angelo hátraült, Tony indított, ám elvétette a járdaszegélyt. A kocsi huppant egyet.

- Szűzanyám! - kiáltott fel Cerino. Tony szorosan fogta a volánt.

Áthajtottak a Midtown alagúton, és ráfordultak a Long Island-i-sztrádára. Cerino kezdett felszabadulni.

- Tudjátok mit, fiúk? - örvendezett. - Kezdem remekül érezni magam. Minden gond és aggodalom után végre túl vagyok rajta. És ahogy már a dokinak is mondtam, nem is volt olyan rémes. Persze az első szúrást, azt megéreztem.

Angelo eleresztette magát a hátsó ülésen. Eleinte a műtő közelébe sem mert menni. Amikor látta, hogy Jordan beleszúr azzal a hatalmas tűvel Cerino arcába, rögtön a szeme alatt, kis híján elájult, Angelo ki nem állhatta az injekciós tűk látványát.

- De azután a tűszúrás után - folytatta Cerino -, már semmit nem éreztem. Még el is aludtam. Elhiszitek? Elhiszed, Tony?

- Én aztán nem - mondta idegesen Tony.

- Mire felébredtem, már vége is volt - lelkendezett tovább Cerino. - Lehet, hogy Jordan egy szar alak, de fantasztikus sebész. Mondok én nektek valamit. Megvan a magához való esze. Gyakorlatias. Remek üzleteket fogunk mi még együtt csinálni. Angelo, te mit szólsz hozzá?

- Érdekes elképzelés - válaszolta Angelo különösebb lelkesedés nélkül.

12.

Szombat, 7.45

Manhattan

Most, szombaton Laurie nem húzta fel csörgőre az órát. Ám így is felébredt már nyolc óra előtt, mert álmában megint Shelly kísértette. Halványan az is felötlött benne, nem kellene-e pszichiáterhez mennie.

Ma nem volt ügyeletben, mégis úgy döntött, bemegy az irodába. A legjobb szándéka ellenére sem volt túlzottan eredményes azután, hogy Lou tegnap este hazahozta. A bor és a munka nála kizárta egymást.

Laurie az épületből kilépve örömmel látta, milyen szép tiszta, őszi nap vette kezdetét. A nap ugyan már téliesen bágyadt, az égbolt azonban kék, a hőmérséklet kellemes. Ilyenkor szombaton a forgalom gyér, és a légszennyezés is a minimálisra csökken az Első sugárúton. Laurie élvezettel sétált el a Harmincadik utcáig.

Mihelyt beért az intézetbe, egyenesen a felvételibe ment, hogy megnézze az aznapi beosztásokat. Megkönnyebbülten látta, hogy nincsenek köztük túladagolások. Csak a szokásos péntek esti gyilkosságok és balesetek áldozatai, szokvány ügyek.

Laurie útja ezután a toxikológiai laborba vezetett. Könnyű szívvel ment oda, nem kellett attól tartania, hogy összefut John DeVries-zel. Nem valószínű, hogy szombaton bent van. Örömmel látta, hogy Peter a szokott helyén, a gázkromatográf mellett szorgoskodik.

- Adalékanyag még mindig sehol - közölte Peter -, de talán azzal a bőséges anyagmintával, amit tegnap kaptam, több szerencsénk lesz.

- Milyen anyagmintát kapott? - tudakolta Laurie. - Vért?

- Nem - felelte Peter -, tiszta kokaint, egyenesen a gyomorból.

- Kinek a gyomrából? - kérdezte Laurie.

Peter megnézte az azonosító cédulát. - A Wendell Morrisonéból. Fontworth egyik boncolása.

- De hát hogyan tudott a gyomorból mintát venni?

- Azt én nem tudhatom - felelte Peter. - Fogalmam sincs, hogyan csinálta, mindenesetre az a jókora adag, amit tőle kaptam, jelentősen megkönnyíti a munkámat.

- Ennek örülök - mondta Laurie, eltűnődve a váratlan híren. - Szóljon, ha talált valamit!

Laurie elhagyta a toxikológiai labort, és fölment az irodájába. A házi telefonkönyvből kikereste George Fontworth telefonszámát, és felhívta a férfit a lakásán. A második csöngetésre fölvette; Laurie megkönnyebbült, hogy nem ő ébresztette fel.

- Csak azt ne mondd, hogy odabent vagy - lepődött meg George, amikor felismerte Laurie hangját.

- Pedig úgy van - erősítette meg Laurie.

- Még csak ügyeletes sem vagy - folytatta George. - Nem kéne túlzásba vinned! A végén majd minket, többieket kiáltanak ki világ lustájának.

- Hát persze - nevette el magát Laurie. - Tudom, hogy egyikőtök sem rajong most értem. Még Calvin Washington is azt mondta neked tegnap, hogy szóba se állj velem.

- Ostoba dolog - értett egyet George. - Miért hívtál?

- Mert kíváncsi vagyok az egyik tegnapi boncolásodra - jelentette ki Laurie. - A Wendell Morrisonéra.

- Mit akarsz megtudni róla? - kérdezte George Fontworth.

- A toxikológián azt mondták, a gyomrából vettél kokainmintát. Hogyan lehetséges ez?

- Úgy, hogy dr. Morrison orálisan vette be a drogot - adta meg a kért felvilágosítást George.

- Mintha tegnap azt mondtad volna, hogy mindketten beinjekciózták magukat? - ellenkezett Laurie.

- Csak a másik - felelte George. - Amikor rákérdeztél, azt hittem, a másik áldozatra gondoltál.

- Az enyémek mindegyike injektálta, Dick Katzenburg egyik alanya azonban orálisan vette magához azután, hogy nem sikerült beadnia.

- Dr. Morrisonnal ugyanez volt a helyzet - magyarázta George. -A könyökhajlata úgy nézett ki, mint egy tűpárna. A pasas kövér volt, a vénája pedig mélyen beágyazódva. Egy orvosról azonban mégiscsak azt feltételezné az ember, hogy ennél ügyesebben bánik a tűvel.

- És egy csomó kokain maradt még a gyomrában? - kérdezte Laurie hitetlenkedve.

- Legalább egy tonna - felelte George. - El sem tudom képzelni, mennyit nyelhetett. A gyomorfal ott, ahol a kokain elzárta a vér útját, elhalt. Úgy festett, mint a csempészeké, akiknél szétszakad a kondom.

- Van még valami említésre méltó?

- Igen - felelte George. - Értágulat következtében agykárosodás is érte. Feltehetően megrepedt egy ér a roham közben.

Mielőtt még Laurie letette volna a telefont, elmondta George-nak, hogy szövetmintát vett Julia Myerholtz körme alól, és leadta a laborba.

- Ugye nem baj, hogy belekontárkodtam a munkádba? - kérdezte Laurie.

- A fenébe, dehogyis - biztosította George. - Csak az bosszant, hogy magam nem vettem észre. Pedig amilyen vehemenciával szántotta fel a karját, gondolhattam volna arra, hogy a körme alá nézzek.

Laurie, miután kellemes hétvégét kívánva elköszönt George-tól, végül is hozzáfogott a papírmunkához. Ám mint annyiszor mostanában, a gondolatai ezúttal is vissza-visszatértek a nyugtalanító túladagolásokhoz. A Louval folytatott beszélgetés ellenére is zavarta néhány részlet a Myerholtz-eset kapcsán.

Elővette a csütörtöki boncolásainak dossziéit, Stuart Morgan, Randall Thatcher és Valerie Abrams anyagait. Elővett egy cédulát, és ráfirkantotta a három címet.

A következő pillanatban már az intézet kapujában állt. Fogott egy taxit, és sorban fölkereste a címeket. Mindhárom helyen az ügyeletes portásokkal beszélt. Miután bemutatkozott, megkapta azoknak a portásoknak a nevét és telefonszámát, akik szerdán teljesítettek szolgálatot.

Az irodába visszatérve sorra föltárcsázta a számokat. Elsőként Julio Chavezzel beszélt. - Ismeri Valerie Abramsot? - kérdezte Laurie, miután bemutatkozott.

- Hogyne, természetesen - felette Julio.

- Találkozott vele szerdán este? - tudakolta.

- Nem, nem találkoztam - felelte Julio. - Legalábbis nem emlékszem rá.

Lounak feltehetően igaza van, morfondírozott Laurie, miután elköszönt a férfitól, és letette a kagylót. Csak az idejét vesztegeti. Ennek ellenére tárcsázta a második telefonszámot is: Angel Mendezt hívta, annak a háznak az éjszakai portását, ahol Stuart Morgan lakott.

Laurie ezúttal is bemutatkozott, majd megkérdezte Angeltól, ismeri-e Stuart Morgant, mire a válasz itt is „Hogyne ismerném” volt.

- Találkozott vele szerdán este? - érdeklődött Laurie.

- Természetesen - felelte Angel. - Minden este találkoztam Mr. Morgannal, amikor szolgálatban voltam. Munka után mindig futni járt.

- Szerda este is elment futni? - kérdezte Laurie.

- Csakúgy, mint mindig - válaszolta Angel.

Laurie megint csak elcsodálkozott azon, hogy lehet az, hogy egy férfi, aki törődik az egész-ségével, és ezért futni jár minden este, kábítószerekkel éljen? Ennek így semmi értelme.

- Olyan volt, mint máskor? - tudakolta Laurie. - Nem látszott depressziósnak?

- Amikor elment, teljesen rendben volt - mesélte Angel. - De aznap este nem futott annyit, mint máskor szokott. Nagyon hamar hazajött. Nem is izzadt meg úgy, mint szokott. Emlékszem rá, mert mondtam is neki.

- És mit felelt? - kérdezte Laurie.

- Semmit - felelte Angel.

- Mindig válasz nélkül hagyta a megjegyzéseit? - faggatta tovább Laurie.

- Csak olyankor, ha nem egyedül volt - válaszolta Angel.

- Társasággal érkezett meg a futásból Mr. Morgan? - érdeklődött Laurie.

- Igen - felelte Angel. - Két idegen volt vele.

Laurie kiegyenesedett a széken. - Le tudná írni nekem ezeket az idegeneket? - kérdezte.

Angel elnevette magát. - Nem, nem hiszem - felelte. - Annyi ember fordul itt meg naponta. Csak azért emlékszem arra, hogy idegenekkel jött, mert nem köszönt.

Laurie megköszönte az információt, és letette a telefont. Hát ez már valami. Szinte hallotta Lou intését, hogy ne játsszék detektívesdit, mégis úgy érezte, hogy ez a mellbevágó hasonlóság a két eset között a „nagy áttörés” kezdetét is jelentheti.

Végül tárcsázta az utolsó számot, David Wongot. Sajnos, Wong nem emlékezett arra, hogy találkozott-e Randall Thatcherrel szerda este. Laurie megköszönte, és letette a kagylót.

Ekkor úgy határozott, hogy még egy dolognak utánanéz, mielőtt hozzálátna a papírmunkához. Lement a hisztológiai laborba, és elkérte Mary O'Connor preparátumait. Az irodájába visszatérve egyenként a mikroszkóp alá csúsztatta a szívpreparátumokat, hogy szemügyre vegye az atheroszklerozisos elhalás mértékét. Csak mérsékelt elváltozást tapasztalt, ahogyan Paul a boncolás során. Szívizombántalomnak nyomát sem lelte.

Hogy ezzel is megvolt, semmi ürügye sem maradt arra, hogy tovább halogassa a munkáját. Félretolta a mikroszkópot, elővette a befejezetlen anyagot, és munkára kényszerítette magát.

- Szóval ez az? - kérdezte Lou egy gépelt papírlapot lobogtatva a levegőben.

- Ennyit sikerült megtudnunk - jelentette ki Norman. - Ez csak hülye orvosi halandzsa! Mi a fészkes fenét jelent az, hogy „keratokónus”? Meg az, hogy „pszeudofákiás keratopátia”? Mi a nyavalya ez, megmondanád?

- Azt kérted, szedjük össze azoknak az áldozatoknak a diagnózisát, akik dr. Jordan Scheffield betegei voltak - magyarázta Norman. - Ezt szedték össze a fiúk.

Lou újra elolvasta a leírtakat. Martha Goldburg: pszeudofákiás keratopátia; Steven Vivonetto: interstitiális keratitisz; Janice Singleton: herpesz zoster; Henriette Kaufman: Fuchs-féle endothetiás disztrofia, Dwight Sorenson: keratokónus.

- Abban bíztam, hogy egyazon betegségben szenvedtek - morogta Lou. - Azt reméltem, hogy hazugságon csíphetem a tiszta szemű doktor urat.

Norman megvonta a vállát. - Sajnálom - mondta. De hozhatok valakit, aki lefordítja angolra, már ha vannak ezeknek a kifejezéseknek angol megfelelői.

Lou hátradőlt a székében. - Mi a véleményed? - kérdezte.

- Halvány fogalmam sincs - jelentette ki Norman. Amikor először merült fel az orvos neve, azt hittem, hogy rábukkantunk valamire. Most azonban már másképp látom.

- Olyan beteg, aki elégedetlen lett volna a kezeléssel? - próbálkozott Lou.

- Csak Goldburgék - válaszolta Norman. - Harry Goldburg beperelte orvosi műhibáért dr. Scheffieldet azután, hogy az orvos eltávolította az asszony szürkehályogját. Valami komplikáció léphetett fel nála, és az asszony alig látott azzal a szemével.

- Ez itt micsoda? - kérdezte Lou, odamutatva egy gépelt oldalaktól dagadozó dossziéra.

- Hát az, amit a nyomozócsoportok összeszedtek.

- Jézusom! - rémüldözött Lou. - De hiszen ez legalább ötszáz oldal.

- Csak négyszáz - jelentette ki Norman. - Én semmit nem találtam benne, de jobb, ha te is átrágod magad rajta. És jó, ha most rögtön hozzá is fogsz: minél több emberrel beszélünk, annál több anyagunk lesz.

- Na és a ballisztikai vizsgálatok? - kérdezte Lou.

- Még a múlt havi gyilkosságoknál tartanak - felelte Norman. - Az előzetes megállapítások szerint két fegyvert használtak: egy huszonkettes és egy huszonötös kaliberűt.

- És milyen állapotban van a házvezetőnő? - kérdezte Lou.

- Él, de az eszméletét még nem nyerte vissza - válaszolta Norman.

- Gondoskodtál a védelméről? - tudakolta Lou.

- Teljes biztonsággal - felelte Norman. - Huszonnégy órás szolgálatban.

Laurie most, hogy előrehaladt a munkájával, csinosan összerendezte a befejezett anyagokat. Hogy ezzel megvolt, elővette a túladagolásos szériát. Három dossziét kiemelt közülük: Duncan Andrewsét, Robert Evansét és Marion Overstreetét. Őket boncolta kedden és szerdán. Kimásolta a címeket, és elpakolta az iratokat.

Ugyanúgy, mint reggel, most is egyik címről a másikra járt. Ezúttal ugyanazok a portások voltak szolgálatban, akik a kérdéses napon is.

Evans és Overstreet lakóhelyén nem járt sikerrel. Egyik portás sem tudott túl sok felvilágosítással szolgálni. Nem így állt a helyzet Duncan Andrews esetében.

Amikor a taxi megállt az épület előtt, Laurie a korábbi látogatásából még élénken emlékezett a kék napellenzőre, meg a kovácsoltvas kopogtatóra. A taxiból kiszállva a portást is megismerte. ez a férfi volt szolgálatban akkor is, amikor azt a szerencsétlen kimenetelű látogatást tette. És bár megfordult a fejében, hogy az újabb látogatása is Bingham fülébe juthat, vállalta a kockázatot.

- Segíthetek valamiben? - kérdezte a portás.

Laurie figyelte, hogy a portás adja-e valamilyen tanújelét annak, hogy felismerte. Nem adta.

- Az Igazságügyi Orvostani Intézetből jöttem - mutatkozott be Laurie. - Dr. Montgomerynek hívnak. Múlt kedden jártam már itt, emlékszik?

- Azt hiszem, igen - felelte a portás. - Olivernek hívnak. Miben állhatok a szolgálatára? Megint fel akar menni az Andrews-lakásba?

- Nem, nem szeretnék alkalmatlankodni - tiltakozott Laurie. - Magával szeretnék beszélni. Maga volt szolgálatban szombat este?

- Igen, én - válaszolta Oliver. - A hétfő meg a csütörtök a szabadnapom.

- Nem emlékszik, találkozott Mr. Andrews-zal aznap este, amikor meghalt?

- Úgy rémlik, igen - felelte a férfi némi gondolkodás után. - Majdnem minden este találkoztam vele.

- Arra nem emlékszik, egyedül volt-e?

- Azt nem tudnám megmondani - válaszolta Oliver. - Annyi ember járkál itt ki-be. Így aztán erre nem tudok visszaemlékezni, különösen nem egy hét után. Talán ha aznap kérdez rá... De várjon csak! - kiáltott fel váratlanul. - Valami eszembe jutott. Mr. Andrews egyik este társasággal jött haza. Azért jutott eszembe, mert nem a nevemen szólított. A házfelügyelő nevét mondta.

- Tudta a maga nevét? - kérdezte Laurie.

- Hát persze - felelte Oliver. - Már azelőtt itt dolgoztam, hogy ő ideköltözött. Már ennek is öt éve.

- Hány férfi volt vele? - kérdezte Laurie.

- Azt hiszem, kettő. De lehet, hogy három.

- Arra nem emlékszik biztosan, hogy ez melyik este történt? - próbálkozott Laurie.

- Azt nem tudom biztosan - vallotta meg Oliver. - De arra emlékszem, hogy Juannak szólított, és ez meglepett. Hiszen tudja, hogy engem Olivernek hívnak.

Laurie köszönetet mondott Olivernek, és hazaindult. Mit jelentenek ezek a furcsa egybeesések? Ki lehetetett az a két ember, és vajon ugyanarról a párról van-e szó? Mit kezdjen azzal, hogy egy fiatal, intelligens, dinamikus férfi a portása nevét összekeveri a házfelügyelőével? Talán semmit. Végtére is Duncan eltéveszthette a nevet már csak azért is, mert már azon járt az esze, hogy beszélnie kell Juannal valami problémával kapcsolatban.

Laurie belépve saját lakóháza kapuján, a lift felé menet a tekintetét végighordozta az épület belsején. Szemet szúrtak a repedezett, letöredezett járólapok, a málladozó vakolat. A sorra látogatott épületekhez képest ez itt nyomortanyának tűnt.

És a legnyomasztóbb az egészben az, hogy ezek a túladagolásos áldozatok mind nagyjából egykorúak Laurie-val, volt, aki még fiatalabb is, és szemmel láthatóan sokkal jobban álltak anyagilag, mint ő. Laurie máris többet fizetett a lakásbérletért, mint amennyit a fizetéséből könnyűszerrel megengedhetett volna magának, és a látottakhoz képest az épület igencsak nyomorúságos. Igazán lehangoló.

Tom azon nyomban jókedvre derítette Laurie-t, mihelyt belépett a lakásba. A cica most, hogy végigaludta az éjszakát meg a rákövetkező napot, majd kirobbant az energiától. Kecsesen szökkenve faltól bútorig olyan káprázatos bemutatót produkált, hogy Laurie-nak még a könnye is kicsordult a nevetéstől.

Laurie kihasználva a luxust, hogy néhány óráig semmi dolga, lezuhanyozott, és szundított egyet. Jordantól ellenkező értelmű üzenet nem érkezett, így feltételezte, hogy a mai vacsora időpontja változatlanul kilenc óra.

Miután vagy fél órát töltött azzal, hogy eldöntse, mit vegyen fel, ami azzal járt, hogy háromszor is átöltözött, kilenc előtt öt perccel már készenlétben állt. A két korábbi alkalomtól eltérően pontban kilenckor maga Jordan jelent meg nála.

- Most aztán lesz miről pletykálniuk a szomszédoknak - mondta neki Laurie. - Eddig azt hitték, Thomasszal randevúzom.

Jordan a Four Seasonsben foglalt asztalt ma estére. Csakúgy, mint az előző kettőben, Laurie ebben az étteremben sem vacsorázott még. Annak ellenére, hogy az étel kitűnő, a kiszolgálás kifogástalan, a bor zamatos volt, Laurie nem állhatta meg, hogy össze ne hasonlítsa - méghozzá ennek a kárára - azzal a nevesincs étteremmel, ahová Lou vitte vacsorázni tegnap este. Volt valami megnyerő annak a kisvendéglőnek a kaotikus nyüzsgésében. A Four Seasons ezzel szemben a maga visszafogottságával zavarta. Csak a vizespoharak falának koccanó jégkockák csilingelése meg a porcelánnak ütődő evőeszközök rémes csörrenése hallatszott. Laurie-t ez az egész suttogásra késztette. A dekoráció szigorú geometriai formáival olyannyira rémisztően hatott, hogy Laurie megjuhászodott tőle. Félrenyelte a vizet, amikor az a gondolata támadt, hogy talán nem is az a másik étterem, hanem a társaság volt a kedvérevalóbb.

Jordan kipihenten áradozott a rendelőjéről. - Jobban már nem is mehetne - mesélte. - Marsha helyett találtam egy új titkárnőt. Ezerszer jobb, mint Marsha volt. Nem is tudom, hogy miért aggódtam ennyire. Rengeteg műtétem van. Ilyen rövid idő alatt ennyit még sohasem operáltam. A könyvelőm is felhívott, és közölte, hogy ebben a hónapban rekordot javítottunk.

- Örülök, hogy így van - jegyezte meg Laurie. Kísértést érzett arra, hogy beszámoljon Jordannak a mai nap felfedezéseiről, ám a férfi nem adott alkalmat rá.

- Kacérkodom a gondolattal, hogy építtetek még egy vizsgálót - magyarázta tovább Jordan. - Már az is megfordult a fejemben, hogy felveszek egy kezdőt, aki elláthatná a mezei betegeket.

- Miért mezei betegek? - kérdezte Laurie.

- Akiket nem kell műteni - magyarázta Jordan, és odaintette a pincért, hogy hozzon még egy üveg bort.

- Megnéztem ma Mary O'Connor preparátumait - váltott témát Laurie.

- Jobb szeretném, ha ma csak kellemes dolgokról beszélgetnénk - jelentette ki Jordan.

- Nem is kíváncsi arra, hogy mit találtam?

- Nem nagyon - felelte Jordan. - Hacsak nem valami falrengető dolog. Nincs időm a halálán keseregni. Tovább kell lépnem. Végtére is az általános egészségi állapota nem rám, hanem a belgyógyászatra tartozik. Nem műtét közben halt meg.

- Na és a többi betege, akiket megöltek? - kérdezte Laurie. - Azokról sem akar beszélni?

- Nem igazán - felelte Jordan. - Semmi értelme nincsen, nem igaz? Hiszen úgysem tehetünk értük már semmit.

- Csak arra gondoltam, hogy esetleg szívesen kibeszélné magából - jegyezte meg Laurie. - A maga helyében én biztosan ezt tenném.

- Elszomorított a dolog - vallotta meg Jordan. - Ám mi értelme beszélni róla? Én a magam részéről csak kellemes dolgokkal foglalkozom.

Jordan arcát fürkészte Laurie. Lou azt mondta, izgatott volt, amikor a betegei haláláról beszélt vele. Laurie most az idegességnek semmi nyomát nem látta rajta, csupán a határozott elutasítást érzékelte: semmi kellemetlen dologról nem akar hallani.

- Az a kellemes dolgok közé tartozik, hogy tegnap végre megoperálhatta Paul Cerinót? - kérdezte Laurie. Jordan, ha észrevette a kérdésben rejlő ugratást, semmi jelét nem adta.

- Oda bizony - felelte, kapva az alkalmon, hogy témát válthat. - Már alig várom, hogy a másik szemét is megcsináljam, aztán sose lássam többé.

- Az mikor lesz?

- Egy héten belül - felelte Jordan. - Előbb még látni akarom, hogy szépen javul-e a frissen műtött szeme. A hideg is kiráz, ha arra gondolok, hogy felléphet nála valami komplikáció. No, nem mintha történhetne ilyesmi. Remekül sikerült minden. De semmiképp sem akart a kórházban maradni, így aztán száz százalékig nem lehetek biztos abban, hogy megfelelően látják el a szemét.

- Hát, ha nem úgy lesz, akkor ez nem a maga hibája - jelentette ki Laurie.

- Nem vagyok biztos abban, hogy erről Cerino is így vélekedne - vetette ellen Jordan.

Desszert és kávé után Laurie beleegyezett, hogy elmenjen megnézni Jordan Trump Tower-beli lakását. Elámult, mihelyt az ajtón belépett. Közvetlenül előtte, Jordan lakásával szinte egy magasságban a Crown Building kivilágított teteje. A nappaliból Laurie ellátott dél felé az ötödik sugárúton végig az Empire State Building, és mögötte a World Trade Center épületéig. Északról kanyargó, kivilágított sétaútjaival idelátszott a Central Park is.

- Káprázatos! - dicsérte Laurie, és alig tudta levenni a szemét a New York-i felhőkarcolókról. A látványban gyönyörködve megérezte, hogy Jordan mögötte áll.

- Laurie! - súgta lágyan.

Laurie megfordulva Jordan izmos karjaiban találta magát. A férfi szögletes arcát a Crown Building csúcsainak az ablakon át beszűrődő fényei világították meg. Az ajka kissé szétnyílt, és előrehajolt, hogy szájon csókolja.

- Hé! - szólalt meg Laurie, és kiszabadította magát az ölelésből. - Mi lesz a vacsora utáni itallal?

- Kérése számomra parancs - jelentette ki Jordan bűnbánó mosollyal.

Laurie meglepődött saját magán. Nem volt annyira naiv, hogy ne számított volna erre a mozdulatra. Végtére is már háromszor elfogadta a férfi vacsorameghívását, és vonzónak is találta. Most mégis valami különös oknál fogva súlyos kétségei támadtak, hogy akarja-e.

- Mi van? - motyogta Tony, amikor Angelo a telefonálás után visszajött az asztalukhoz. Tonynak tele volt a szája. Most készült lenyelni egy jókora falat tortellinit. A szalvétával letörölte a száján maradt tejfölt és a sajtot.

Angelo és Tony az Astoria egyik kis, éjjel-nappal üzemelő vendéglőjében voltak. Tony ötlete volt, ám Angelo sem bánta, hiszen úgyis fel kellett hívnia Cerinót.

- Mi van? - tette föl a kérdést Tony ismét, miután lenyelte a tortellinit, és leöblítette ásványvízzel.

- Miért beszélsz teli szájjal? - förmedt rá Angelo, és leült. - Gusztustalan.

- Elnézést - mentegetődzött Tony, miközben máris hozzálátott, hogy újabb darabot szúrjon a villájára.

- Azt akarja, hogy ma is kimenjünk - mesélte Angelo. Tony bekapta a felszúrt tortellinit, és azt röfögte:

- Nagyszerű! - ami persze így, teli szájjal sokkal inkább „agyszerű”-nek hangzott.

A Tony elnyíló szájában lévő gusztustalan ételmassza láttán Angelót elfogta az undor, átnyúlt az asztal fölött, és Tony tányérjának a tartalmát ráborította az asztalra.

Tony összerezzent a váratlan mozdulatra, majd elképedve a tányérra meredt. - Ezt meg miért csináltad? - csattant fel.

- Mondtam már neked, hogy ne beszélj teli szájjal - sziszegte Angelo. - Én beszélek hozzá, ez meg két pofára zabál.

- Sajnálom, na!

- Meg attól is a plafonon vagyok, hogy Cerino megint útnak indít minket - dohogott tovább Angelo. - Azt hittem, végre már befejeztük ezt a szarságot.

- De legalább jó pénz van benne - vetette ellen Tony. - Mit kell tennünk?

- A kínálat van ma soron - felelte Angelo. - A keresleten talán már túl vagyunk, amit nagyon nem bánnék. Ott ütöttek ki balul a dolgok.

- Mikor indulunk? - kérdezte Tony.

- Mihelyt kegyeskedsz beemelni a seggedet a kocsiba - felelte Angelo.

Tizenöt perccel később már a Queensboro híd felé közeledtek. Angelo megszólalt: - Nem tetszik az időzítés. A szombat késő este nem a legjobb időpont. Lehet, hogy el kell térnünk a tervektől, rögtönöznünk kell.

- Telefonáljunk rájuk előbb? - kérdezte Tony. - Így mielőtt még bármit is tennénk, kiderülhet, tiszta-e a pálya.

Angelo Tonyra pillantott. Néha meglepte a kölyök. Időnként nem is annyira sötét.

13.

Vasárnap, 9.15

Manhattan

Laurie nekiveselkedve a szélnek, az ernyőjével hadakozva lassan eljutott a Tizenkilencedik utcáig. Hihetetlennek tetszett, hogy az időjárás egyik napról a másikra ennyire megváltozzék. És nemcsak szeles meg esős volt az idő, de a hőmérséklet is szinte fagypontig süllyedt. Elő is vette a molyzsákból a télikabátját.

Laurie a sarkon megállva hiába integetett a néha elhaladó taxiknak, mindegyik foglalt volt. Amikor már épp eldöntötte magában, hogy gyalog sétál el az intézetbe, egy üres taxi lehúzódott a járdához. Laurie hátralépett, nehogy lefröcskölje.

Mivel tegnap sikerült befejeznie egy csomó papírmunkát, korábban nem tervezte, hogy ma is bemegy az intézetbe, ám egy babonás gondolat valahogy mégiscsak erre késztette. Azt vette a fejébe, hogyha veszi magának a fáradságot, és mégis bemegy, akkor nem lesznek további esetek.

Laurie az előtérben lerázta magáról a nedvességet, kigombolta a kabátját, és bement a felvételibe. Nem volt bent senki, és a napi beosztást is hiába kereste. A kávégép azonban működött, valaki már bekapcsolta. Laurie töltött magának egy csészével.

Letette a kabátját meg az esernyőjét, és lement egy emelettel lejjebb, a proszektúrára, és besétált a boncterembe. A lámpák már égtek, tehát valaki dolgozott ott.

Az ajtó Laurie nyomásának engedve nyikorogva feltárult. A nyolc asztal közül csak kettőn dolgoztak. Laurie igyekezett felismerni őket. Nem volt könnyű, hiszen mindketten szemüveget, maszkot, sapkát viseltek. Laurie már azon volt, hogy bemegy az öltözőbe, és átöltözik, amikor valaki ráismerve ellépett az egyik asztaltól, és odajött hozzá. Sal D'Ambrozio volt, az egyik boncmester.

- Mi a nyavalyát keres itt? - kérdezte Sal.

- Beöltöztem - felelte Laurie. - A másik asztalnál ki van?

- Dr. Besserman - válaszolta Sal. - Paul hívta be; rengeteg anyagot kaptunk. Többet, mint máskor.

Laurie bólintott, majd odakiabált Paulnak. - Hé, Paul, van valami érdekes?

- Úgy látszik - felelte. - Később akartalak is hívni. Két túladagolásunk is van, ami pont beleillik a te szériádba.

Laurie érezte, hogy a szíve majd kiugrik a helyéből. Ennyit a babonákról. - Rögtön jövök - ígérte.

Miután a teljes védőfelszerelést magára vette, odament Paul asztalához. Egy nagyon fiatal nőt boncolt éppen.

- Mennyi idős?' - kérdezte Laurie.

- Húsz - felelte Paul. - A Columbia Egyetem hallgatója.

- Rémes - szörnyülködött Laurie. Eddig ő volt a legfiatalabb ilyen áldozat.

- Ez még nem minden - jegyezte meg Paul.

- Hogyhogy? - kérdezte Laurie.

- Dr. Bessermannál van a barátja - magyarázta Paul. - Harmincegy éves, bankár. Ebből gondoltam, hogy érdekelhet. Úgy fest, hogy egyidejűleg injekciózták be magukat.

- Jaj, ne! - Laurie szinte szédült: e kettős tragédia megrendítőbbnek tűnt, mint a korábbiak. Laurie odament dr. Besserman asztalához. Éppen a beles részeket távolította el a testből. Laurie elnézte a halott férfi arcát. A homlokán nagy kiterjedésű, elszíneződött zúzódás volt látható.

- Görcsösen rángatódzott - magyarázta dr. Besserman, látva Laurie kérdő tekintetét. - Beüthette, amikor elvágódott. De az is lehet, hogy a hűtőbe verte be.

Laurie dr. Bessermanra kapta a tekintetét. - A frizsiderben találtak rá? - kérdezte.

- A halottkém ezt állítja - felelte dr. Besserman.

- Akkor ő már a harmadik - összegezte Laurie. - És hol volt a lány?

- A hálószoba padlóján - válaszolta dr. Besserman.

- Eddig talált valami érdekeset? - tudakolta Laurie.

- Rutinos túladagolásos eset - jelentette ki dr. Besserman.

Laurie visszament Paul asztalához, és figyelte, hogyan szeleteli a májmintákat.

- Te milyen mintákat küldtél a toxikológiai labornak? - kérdezte Paul, amikor észrevette, hogy Laurie ott áll mellette.

- Májat, vesét és agyat - felelte Laurie. - No meg a szokásos folyadékmintákat.

- Én is így gondoltam - erősítette meg Paul.

- Találtál valami figyelemre méltót? - faggatódzott tovább Laurie.

- Eddig még nem. Csak a szokásos túladagolásos tünetek. Semmi meglepő. De még hátravan a koponya.

- Hallom, hogy sokat hoztak ma be. Ha már itt vagyok, nem akarod, hogy segítsek?

- Nem szükséges - felelte Paul. - Most, hogy dr. Besserman bejött.

- Biztos vagy benne? - kérdezte Laurie.

- Kösz az ajánlatot, de biztos vagyok benne.

Laurie, miután átolvasta az áldozatok anyagait, felírta magának mind a két áldozat nevét, meg a férfi lakcímét.

A holttesteket a férfi lakásán találták meg. Laurie ezután bement az öltözőbe, és felvette az utcai ruháját. Rettenetesen nekikeseredett. Szörnyen tragikus volt, hogy két szerető fiatal ilyen értelmetlenül veszítse el az életét. Bánta, hogy nem sikerült rávennie Binghamet arra, hogy felhívást tegyen közzé a feltehetően szennyezett kokainról. Ha megtette volna, talán ez a két ember tovább élhetne.

Laurie hirtelen elhatározással úgy döntött, felhívja Binghamet. Ha még ez a megkapó, Rómeó és Júlia-szerű tragédia sem bírja jobb belátásra, akkor semmi.

Odafent a szobájában a telefonkönyvben megtalálta Bingham otthoni számát. Vett egy mély lélegzetet, és tárcsázott.

Bingham maga vette fel a telefont. - Vasárnap reggel van - jegyezte meg csípősen, amikor meghallotta, ki van a vonal másik végén.

Laurie tüstént beszámolt neki a két új túladagolásos esetről. Néma csönd fogadta beszámolóját. Kis idő elteltével Bingham élesen a következőket mondta: - Föl nem foghatom, mi késztette arra, hogy ezt vasárnap közölje velem.

- Ha közzétettük volna azt a felhívást, akkor ez a két ember talán még ma is élne - magyarázta Laurie. - Rajtuk persze már nem segíthetünk, de másokon talán igen. Kettejükkel immár tizenhatra emelkedett az áldozatok száma.

- Ide figyeljen, Laurie, én nem vagyok meggyőződve arról, hogy a maga úgynevezett sorozata komoly veszedelemre utal, úgyhogy jobban tenné, ha a feltételezéseit nem tényként közölné. Lehet, hogy csakugyan összefüggő esetek ezek, de az is lehet, hogy nem. A jó szándéka dicséretes, de van-e az elmondottakra valami bizonyítéka? A labor talált már valamiféle adalékanyagot?

- Még nem - vallotta meg Laurie.

- Ez esetben ez a mostani beszélgetés nem más, mint felmelegítése a korábbinak.

- Biztos vagyok abban, hogy életeket menthetnénk...

- Tudom, hogy biztos benne - vágott közbe Bingham. - Mint ahogy én is abban, hogy ez a közlemény sem az intézet, sem a város javát nem szolgálná. A sajtónak nevek kellenek, azokat pedig a mostani nyomás közepette nem bocsáthatjuk a rendelkezésükre. És most nemcsak Duncan Andrews családjáról van szó, akik nagyon nem szeretnék, ha a fiuk neve az újságok címlapjain szerepelne. Mindenesetre a jövő héten megbeszélésem van az egészségügyi főbiztossal. És hogy lássa, mennyire komolyan veszem magát, hajlandó vagyok az ügyet eléje tárni.

- Na de dr. Bingham! - ellenkezett Laurie.

- Erről ennyit - vágta el a beszélgetés fonalát Bingham. - Viszlát!

Laurie dühösen meredt a készülékre. Bingham letette. Laurie dühösen csapta le a kagylót. Számára nem volt vigasz, hogy Bingham majd megtárgyalja a dolgot a főbiztossal. Szerinte ez nem más, mint hogy az egyik politikus a másikhoz dobja a labdát. Az az érzése támadt, hogy Bingham valódi oka, amiért elkendőzi a dolgot, mégiscsak Duncan Andrews. Bingham nem meri vállalni, hogy egy politikailag kényes névvel odaálljon a nyilvánosság elé.

Laurie úgy döntött, felhívja Jordant. Mivel nem közalkalmazott, és nem is tartozik egyetlen érdekcsoportosuláshoz sem, talán tenni tud valamit. Azt ugyan Laurie nem tudhatta, hogy hajlandó lesz-e Jordan beleártani magát az ügybe, mindenesetre nem árt megpróbálni. Jordan a második csöngetésre zihálva vette fel a telefont.

- A szobakerékpáromon ültem éppen - magyarázkodott, amikor Laurie rákérdezett. - Örülök, hogy ilyen hamar hallom a hangját. Remélem, kellemes estéje volt, mert nekem igen.

- Nagyszerű este volt - örvendezett visszagondolva Laurie. - Még egyszer köszönöm. - Valóban kellemes volt az este, és Laurie megkönnyebbült, amikor azután az elvetélt csókkísérlet után Jordan már nem próbálkozott tovább.

Laurie ezek után beszámolt Jordannak a két új esetről. Örömmel hallotta, hogy Jordan hangja ezúttal őszintén együttérzőn cseng.

- Lenne egy kérdésem - folytatta Laurie - meg egy kérésem. A főnököm hallani sem akar arról, hogy felhívást tegyünk közzé a túladagolási sorozatokról. Márpedig nekem az a meggyőződésem, hogy életeket menthetnénk meg vele. Nincs valami ötlete, hogyan lehetne mégis nyilvánosságra hozni, és hajlandó-e vállalkozni erre?

- Egy pillanat! - állította meg Jordan. - Én szemsebész vagyok. Ez nem kifejezetten az én szakterületem. Maga most azt kívánja tőlem, hogy kábítószeres halálesetekben tegyek közzé felhívást? Ez nem megy, ez a munkámmal összeegyeztethetetlen.

Laurie felsóhajtott. - Nem akar mégis elgondolkodni rajta?

- Ezen nincs mit gondolkodni - felelte Jordan. - Ez pontosan az a dolog, amitől nekem minden körülmények között távol kell magamat tartanom. Ne feledje, maga meg én a gyógyászat széles körének két ellentétes pólusán tevékenykedünk! Az én területem a klinikai gyógyászat. A klienseim zömmel a társadalmi elit köreiből kerülnek ki. És nem vennék jó néven, ha egyszer csak azt hallanák - függetlenül attól, hogy a törvény melyik oldalán állok -, hogy kábítószeres ügyekbe keveredtem. Gyanakodni kezdenének, és mielőtt még rájöhetnék, hogy mi történt, máris valaki mást keresnének maguknak helyettem. A szemsebészet terén ma óriási a konkurenciaharc.

Laurie meg sem próbált ellentmondani. Mindent értett: Jordan Scheffield nem hajlandó segíteni neki. Megköszönte, hogy végighallgatta, és letette a telefont.

Már csak egyvalakihez fordulhatott. Noha nem táplált különösebben hiú reményeket e tekintetben, hogy ötletét hogyan fogadják, legyőzte a büszkeségét, és felhívta Lout. Mivel az otthoni számát nem tudta, a rendőrségen hagyott üzenetet neki. Legnagyobb meglepetésére a férfi pillanatok múlva visszahívta.

- Helló, hogy van? - A férfi hangjából kiérződött, hogy megörült a hívásnak. - Tudtam, hogy meg kellett volna adnom magának az itthoni számomat. Hadd mondjam meg most! - Laurie fogott egy tollat meg egy darab papírt, és leírta a számot. - Örülök, hogy felhívott - folytatta Lou. - Itt vannak a srácaim. Nincs kedve velünk tartani a Sohóba villásreggelizni?

- Talán majd máskor - hárította el a kérést Laurie. - Van egy kis gondom.

- Ajjaj - mondta Lou. - Mi lenne az?

Laurie beszámolt neki a két újabb túladagolásról, meg a Binghammel és Jordannal folytatott telefonbeszélgetésekről.

- Megtisztelő, hogy a listája végén kullogok - jegyezte meg Lou.

- Lou, kérem! - kérlelte Laurie. - Ne adja a sértődöttet! Teljesen kétségbe vagyok esve.

- Laurie, miért csinálja ezt velem? - panaszolta Lou. - Szeretnék segíteni magának, de ez nem rendőrségi ügy. Már a múltkor is mondtam, amikor erről beszéltünk. Megértem a gondjait, de semmi ötletem nincs. Ha kíváncsi a véleményemre, meg kell mondjam, hogy ez nem a maga gondja. Maga megtette, amit megtehetett, tájékoztatta a fölötteseit. Ennél többet igazán nem tehet.

- De a lelkiismeretem nem hagy nyugodni - jelentette ki Laurie. - Hiszen emberek halnak meg.

- A dollárfiú, Jordan mit mondott? - kérdezte Lou.

- Félt, hogy a betegei félremagyaráznák - mesélte Laurie. - Azt mondta, nem tud segíteni nekem.

- Gyatra kifogás - állapította meg Lou. - Meglep, hogy nem töri a kezét-lábát azért, hogy megmutathassa elkeseredett szíve hölgyének, micsoda férfi.

- Nem vagyok a szíve hölgye - kérte ki magának Laurie. Mihelyt kimondta a szavakat, azonnal tudta, hogy nem kellett volna feladnia a labdát.

- Nem mindig annyira elbűvölő a maga hercege, nem igaz?

I.aurie lecsapta a telefont. Tűrhetetlenül otromba tud lenni időnként Lou! Fogta a holmiját, köztük a két új áldozat lakcímét, és indulni készült, amikor megcsörrent a telefon. Arra gondolt, hogy Lou hívta vissza, és nem vette föl. Már a liftnél járt, amikor a csöngetés a huszadik után abbamaradt.

Laurie leintett egy taxit, és elindult a Sutton Place Southra, a keresett címre. Amikor odaért, felmutatta orvosi kártyáját a szolgálatban lévő portásnak, és közölte, hogy a házfelügyelővel kíván beszélni. A portás készséggel állt a rendelkezésére. - Carl pillanatok alatt itt lesz, itt lakik az épületben, azonnal jön.

Nem sok idő múlva megjelent egy apró, sötét hajú, vékony bajuszú emberke, aki Carl Bethany néven mutatkozott be.

- Gondolom, George VanDeusen miatt jött? - kérdezte Carl.

Laurie bólintott. - Ha nem okozok túl sok gondot vele, akkor szeretném megnézni a helyszínt, ahol rájuk találtak. Üres a lakás?

- Ó, persze - felelte Carl. - A holttesteket még az éjjel elvitték.

- Nem erre gondoltam - magyarázta Laurie. - Azt szeretném tudni, nincs-e fent valamelyik hozzátartozója. Nem szeretnék alkalmatlankodni.

Carl azt mondta, rögtön utánanéz. A portással konzultálva visszatért, és biztosította Laurie-t, hogy a VanDeusen-lakás üres. Ezek után felkísérte a tizedikre, és kinyitotta előtte az ajtót. Oldalra lépve előreengedte Laurie-t.

- Még nincs kitakarítva - mentegetődzött Laurie nyomában haladva Carl. A lakásba lépve áporodott dohszag csapta meg Laurie orrát.

Bement a nappaliba. Egy antik, pohárszékszerű dohányzóasztalka hevert három lábbal, furcsa szögben a földön. A negyedik láb mellette. A szőnyegen összevissza dobált képeslapok és könyvek; mintha akkor potyogtak volna le, amikor az asztalka felborult. Egy kristálylámpa a darabjaira hullva az asztal sarka és a dívány között. Egy nagyméretű, régi mester olajfestménye a sarkából elmozdulva lógott a falon.

- Egy csomó kár - szólalt meg Laurie. Lelki szemeivel megpróbálta maga elé képzelni, miféle roham képes ennyi rombolással járni.

- Pontosan így nézett ki minden, amikor tegnap bejöttem - magyarázta Carl.

Laurie a konyhába indult. - Ki találta meg a holttesteket? - kérdezte.

- Én - felelte Carl.

Laurie meglepődött. - És mi szél hozta ide?

- Az éjszakai portás hívott fel - magyarázta Carl. Laurie a helyszín megtekintése után vele is beszélni akart, és ezt meg is mondta.

- Miért hívta magát? - kérdezte.

- Azt állította, valamelyik lakó szólt neki, hogy furcsa hangokat hall a 10/F-ből. A hívó azt mondta, attól tart, hogy valaki megsérülhetett.

- És maga mit csinált? - kérdezte Laurie.

- Feljöttem és becsöngettem - mesélte Carl. - Jó sokszor. Ezután a saját kulcsommal kinyitottam az ajtót. Ekkor találtam meg a holttesteket.

Laurie pislogott néhányat. A látottakon töprengve valami szöget ütött a fejébe. Emlékezett, hogy egy órája a halottkém jelentésében azt olvasta, mindkét áldozatnál beállt már a hullamerevség, még a hálószobában fekvő nőnél is. Ehhez pedig jó pár órája halottnak kellett lenniük.

- Tehát azt mondta, az egyik lakó leszólt a portásnak, és azt állította, hogy furcsa hangokat hall a másik lakásból? Ez a telefonhívással egy időben történt?

- Igen, azt hiszem - felelte Carl.

Laurie azon morfondírozott, hogy vajon a többi áldozatot hogyan találták meg. Duncan Andrewst és Julia Myerholtzot a kedvese fedezte föl. És a többieket? Laurie-ban ez a kérdés korábban fel sem merült. Most azonban, hogy eszébe jutott, valami furcsa dolog tűnt fel neki: viszonylag rövid idő eltelte után találták meg valamennyi áldozatot. Őket néhány óra leforgása alatt felfedezték, jóllehet az esetek többségében az olyan egyedül élű áldozatokat, akik váratlanul hunynak el, rendszerint csak napok múlva találják meg, néha pedig már csak akkor, ha a szomszédoknak feltűnik az oszlásnak indult test szaga.

A konyhában ismerős látvány fogadta. A hűtőszekrény tartalma szanaszét dobálva a földön. A frizsider ajtaja résnyire nyitva. Megsavanyodott tej, rothadásnak indult zöldségek szaga csapta meg az orrát.

- Valaki majd jön, és eltakarítja - jelentette ki Carl. Laurie bólintott. Kisétált a konyhából, és bement a hálószobába. Újra rettenetesen megsajnálta mindkettőjüket. Elnézve a közös hálószobát, sokkal valóságosabbaknak tűntek. Odabent az intézetben könnyebb volt szenvtelennek maradnia, mint itt, az elhunytak otthonában. Laurie szemét elöntötte a könny.

- Segíthetek még valamiben? - kérdezte Carl.

- Szeretnék beszélni az éjszakai portással - kérte Laurie, és igyekezett összeszedni magát.

- Ez könnyen megoldható - biztatta Carl. - Másvalami?

- Igen - mondta Laurie még egyszer körülnézve. - Talán nem kellene még kitakaríttatnia a lakást. Hadd beszéljek előbb a rendőrséggel!

- Múlt éjjel ők is itt voltak - jelentette ki Carl.

- Tudom - mondta Laurie. - Én azonban a gyilkosságiak szamárlétráján magasabban állóval szeretnék beszélni.

Carl odalent megadta Laurie-nak az éjszakai portás telefonszámát. Scott Maybrie-nek hívták. A férfi még azt is felajánlotta, hogy használhatja a telefonját, amennyiben most kívánna beszélni vele.

- Nem alszik? - kérdezte Laurie.

- Nem fog belehalni - erősködött Carl.

Carl parányi lakása VanDeusenével ellentétben, amely az East Riverre nyílt, az utcafronton volt, az első emeleten, Carl odaültette Laurie-t a vízvezeték- és villanyszerelőknek szóló cédulákkal tarkított, rendetlen íróasztalhoz. Carl olyannyira segítőkész volt, hogy maga tárcsázta a számot, és csak azután nyújtotta át a hallgatót Laurie-nak. Pontosan úgy történt, ahogyan Laurie várta: a férfi álmos hangon szólt bele a telefonba.

Laurie bemutatkozott, és elmondta, hogy Carl biztatta a telefonálásra.

- A VanDeusen-esettel kapcsolatban szeretnék föltenni néhány kérdést magának - folytatta Laurie. - Találkozott Mr. VanDeusennel vagy a barátnőjével az elmúlt este?

- Nem találkoztam - felelte Scott.

- Carltól tudom, az egyik lakó arról panaszkodott magának, hogy furcsa hangokat hall a másik lakásból. Mikor volt ez?

- Úgy fél három-három körül - válaszolta Scott.

- Melyik szomszéd volt az? - kérdezte Laurie.

- Azt nem tudom - vallotta meg Scott.

- Nem az egyik közvetlen szomszédja lehetett? - erősködött Laurie.

- Tényleg nem tudom. Nem ismertem fel a hangot, de hát ez nem szokatlan dolog.

- Pontosan mit mondott? - kérdezte Laurie.

- Azt mondta, hogy furcsa hangokat hall a 10/F-ből - magyarázta Scott. - Attól tartott, valakinek esetleg bántódása esik.

- Mit mondott, hogy a hívással egyidejűleg hallja a hangokat? - tudakolta Laurie. - Avagy azt mondta, hogy korábban hallotta?

- Ezt hiszem, azt mondta, hogy akkor hallja - jelentette ki Scott.

- Nem látott kilépni két férfit az épületből, mialatt szolgálatban volt? - faggatódzott tovább Laurie. - Két férfit, akikkel sohasem találkozott korábban?

- Ezt nem tudnám határozottan megmondani - állította Scott. - Itt az emberek jönnek-mennek egész éjszaka. Hogy őszinte legyek, nem is igazán törődöm azokkal, akik távoznak. Sokkal inkább arra figyelek, hogy kik jönnek.

Laurie megköszönte a segítségét, elnézést kért a zavarásért. Majd Carlhoz fordulva megkérdezte, beszélhetne-e a délutáni portással is.

- Hogyne - felelte Carl. - Clark Davenport lehetett az. - Carl újra tárcsázott, majd odaadta Laurie-nak a hallgatót.

Amikor Clark felvette, Laurie neki is elmondta, kicsoda ő és miért telefonál.

- Találkozott Mr. George VanDeusennel tegnap este? - kérdezte Laurie.

- Igen - felelte Clark. - Tíz körül jött meg a barátnőjével.

- Semmi szokatlan nem tűnt fel rajta? - kérdezte Laurie.

- Semmi szokatlan, ami ne férne bele egy szombat estébe - felelte Clark. - Picit be volt csípve. A barátnőjének kellett támogatnia. Látszott, hogy kellemesen érzik magukat, már ha erre kíváncsi.

- Csak ketten voltak? - tudakolta Laurie.

- Ja - felelte Clark. - A vendégeik csak fél óra múlva jöttek.

- Bulit rendeztek? - kérdezte Laurie meglepődve.

- Azt nem mondanám - magyarázta Clark. - Csak két férfi jött. Egy magas, meg egy alacsonyabb.

- Arra nem emlékszik, hogyan néztek ki? - kérdezte Laurie.

Clark elgondolkodott. - A magasabbiknak csúnya volt a bőre. Mintha nem heverte volna ki a gyerekkori pattanásait.

- A nevüket megmondták? - kérdezte Laurie, aki érezte, hogy felgyorsul a pulzusa.

- Hogyne, megmondták a nevüket - válaszolta Clark. - Különben mit mondtam volna Mr. VanDeusennek, amikor megkérdeztem, fölmehetnek-e? E nélkül különben nem engedtem volna fel őket.

- Hogy hívták őket? - kérdezte Laurie, keze ügyében egy darab papírral, tollal.

- Arra már, sajnos, nem emlékszem - felelte Clark. - Szombatonként nálunk a házban legalább százan megfordulnak.

Laurie elkeseredett, hiszen annyira szívfájdítóan közel került már az áttöréshez. Bár azzal együtt, hogy a neveket nem tudta még, mégiscsak valami, amit hallott. Ismételten felbukkant a két férfi, nem sokkal azelőtt, hogy bekövetkezett volna a túladagolásos halál.

- Látta őket elmenni is? - kérdezte Laurie.

- Nem - felelte Clark. - De persze én már nem sokkal azután hazamentem, hogy ők megérkeztek.

Laurie megköszönte a felvilágosítást, és elköszönt. Külön köszönetet mondott Carlnak is, mielőtt elhagyta volna az épületet.

Annak ellenére, hogy odakint csúnya, hideg idő fogadta, Laurie úgy döntött, hogy az esernyője védelmében sétál egy darabot, mielőtt taxival hazavitetné magát. Végig akarta gondolni, amit hallott, és ki akarta deríteni, hogy mindez mit jelent.

A legfontosabb ennek a két titokzatos férfinak az ismételt felbukkanása. Azon tűnődött, hogy vajon benne vannak-e a kábítószer-kereskedelemben. Fontolgatta, vajon ez a felfedezés elég-e ahhoz, hogy a rendőrség kábítószeres csoportja foglalkozni kezdjen az üggyel. Reménykedni kezdett, hogy Lou talán most már másképp látja, hogy ennyi hasonló motívumra lelt.

Nagyon szeretett volna beszélni azzal a szomszéddal is, aki a zajra panaszkodott. Kíváncsi lett volna rá, mit hallott, és hogy mikor hallotta. Amikor az eső komolyan rákezdett, fogott egy taxit, és hazament. Miután elfogyasztott egy salátát és egy kávét, elővette az eseteinek a dokumentációját, és egy tiszta lapra időrendi sorrendben írni kezdte az áldozatok nevét. A nevek mellé még két oszlopot rajzolt: „Megtalálta”, „Két férfi a helyszínen” elnevezéssel.

Ahol tudta, ott beírta a válaszokat. A délután hátralévő részét azzal töltötte, hogy utánajárt a hiányzó adatoknak. A lábát is lejárta, ám tudta jól, alaposnak keli lennie, ha azt akarja, hogy elhiggyék a történetét.

Késő délután úgy érezte, hogy amit csinált, megérte a fáradtságot. Mindegyik esetben úgy találta, hogy az áldozatokra vagy a portás, vagy a főportás talált rá azok után, hogy valamelyik szomszéd arra panaszkodott, furcsa hangokat hall az áldozatok lakásából. Laurie, miután már majdnem minden adat a rendelkezésére állt, hazaindult azzal a szent meggyőződéssel, hogy valami egészen ördögi dologgal áll szemben. Túl sok volt itt a véletlen egyezés. Bárcsak meggyőzhetné valamelyik illetékest, hogy tegyen valamit.

Besötétedett, mire hazaért. Nem tudta, mihez kezdjen. Merő kíváncsiságból felütötte a Sunday Times-t, hogy megnézze, nincs-e benne valami a bankár és a Columbia Egyetem hallgatójának tragikus haláláról. Talált is egy rövid hírt valahol a belső oldalakon. Ám az újságcikk semmi különösebb jelentőséget nem tulajdonított a korábbi esetekkel megegyező szociológiai tényezőnek, szokványos túladagolásként adta hírül a történteket. Elszalasztva egy újabb nap, egy újabb lehetőség. Senki nem riadóztatta a közvéleményt.

Laurie úgy döntött, felhívja Lout. Nem volt ugyan biztos abban, hogy ezúttal sikerül meggyőznie a férfit, mindenesetre szerette volna elmesélni neki. Mivel csak az üzenetrögzítő válaszolt, Laurie letette a kagylót.

Eltűnődött, ne hívja-e újra Binghamet. Ám amikor arra gondolt, hogy hasztalan fáradság lenne, viszont könnyen elérhetné vele, hogy kirúgják, lemondott róla. Bingham egyértelműen a tudomására hozta, hogy semmit nem hajlandó tenni, legalábbis addig nem, amíg nem beszélt az egészségügyi főbiztossal.

Laurie pillantása ekkor a telefonról a nyitott újságra vándorolt. Lassan testet öltött benne a gondolat, hogy ő maga is kiszivárogtathatja a híreket. Kellemetlen élményei fűződnek ugyan a múltkori esethez, amikor is elmondta a magánvéleményét Bob Talbotnak, ám ha igazságos akar lenni, akkor be kell ismernie, hogy nem mondta a fiúnak: kezelje bizalmasan a hallottakat.

Kibékülve a gondolattal, elővette a telefonkönyvét, és megnézte, fel van-e írva benne Bob száma. Igen! Laurie tárcsázott.

- Lám, lám - mondta Bob, hallván, hogy Laurie hívja. - Már attól féltem, soha az életben nem beszélünk többé egymással. Tényleg nem tudtam, mi mást tehetnék a bocsánatkérésen kívül.

- Én is átestem a ló másik oldalára - vallotta meg Laurie. - Ne haragudj, hogy nem hívtalak azóta! De a főnököm irgalmatlanul lehordott azok után, amiket állítottál.

- Még egyszer elnézésedet kérem - mentegetődzött Bob. - Mi újság különben?

- Meg fogsz lepődni - fogott hozzá Laurie -, de lehet, hogy van számodra egy sztorim, egy hatalmas sztorim.

- Csupa fül vagyok - mondta Bob.

- Nem telefontéma - hűtötte le Laurie.

- Nem baj - mondta Bob. - Mit szólnál, ha meghívnálak vacsorázni?

- Hívjál!

Az Ötödik sugárút és az Ötvenharmadik utca sarkán találkoztak, a P. J. Clarkben. Szerencséjük volt, hogy ilyen esős vasárnap este szabad asztalt találtak, méghozzá a terem távoli végében, a fal mellett, ahol zavartalanul beszélgethettek egymással.

Miután egy tiszta tekintetű ír pincér fölvette a rendelésüket, és eléjük tett két színültig töltött söröskorsót, Laurie belefogott a történetbe.

- Először is, nem vagyok biztos abban, hogy helyesen cselekszem, amikor hozzád fordulok. De kétségbeejtő helyzetben vagyok. Úgy érzem, tennem kell valamit.

Bob bólintott.

- De ígérd meg, hogy a nevemet titokban tartod.

- Cserkész becsületszavamra - ígérte Bob, két ujját feltartva. Elővett egy tollat meg egy jegyzettömböt.

- Nem is tudom, hol kezdjem - mondta Laurie. Eleinte akadozva mesélt, ám a közelmúlt eseményeit ecsetelve egyre jobban belemelegedett. Duncan Andrews-zal meg az első gyanújával kezdte, és a legújabb áldozatokkal, George VanDeusennel és Carol Palmerrel fejezte be. Nem egyedül élő, művelt, sikeres emberek, akikről még csak sejteni sem lehetett, hogy narkósok lettek volna, vagy hogy törvénybe ütköző cselekedetet hajtottak volna végre. Megemlítette azt is, mekkora nyomást gyakoroltak bizonyos politikai körök az intézetre, hogy eltitkolják a nyilvánosság elől Duncan Andrews esetét.

- Bizonyos értelemben sajnálatos, hogy ő volt az első. Szerintem az egyik ok, amiért Bingham vonakodik a nyilvánosság elé tárni az elméletemet, az, hogy a sorozat éppen vele kezdődött.

- Ez hihetetlen - álmélkodott Bob, amikor Laurie elhallgatott, mert a pincér megérkezett az étellel. - Az újságokban semmit nem láttam ezekről az esetekről. Semmit a világon. Tökéletes csönd.

- A ma reggeli Timesban beszámoltak a kettős tragédiáról - jegyezte meg Laurie. - De csak a belső oldalakon. Pár sor volt az egész. Különben igazad van, a többi áldozatot meg sem említették.

- Ez aztán a szenzáció - örvendezett Bob. Megnézte az óráját - Igyekeznem kell, ha azt akarom, hogy benne legyen a holnapi lapban.

- Még nincs vége - tartóztatta Laurie, és beszámolt neki arról, hogy szóban forgó kokain feltehetően egyazon forrásból származik, és túl azon, hogy önmagában is veszedelmes dózis, feltehetően valami halálos adalékanyaggal van keverve, és egyetlen vállalkozó forgalmazza, aki valahogyan összeismerkedett ezekkel a középosztálybeli fiatalemberekkel.

- Hát, tudod, ez azért nem egészen így van - javította ki Laurie saját magát. - Lehet, hogy ketten vannak. Az esetek többségében ugyanis két férfit láttak bemenni az áldozatok lakásába.

- De miért kettő? - kérdezte Bob.

- Halvány sejtelmem sincs - vallotta meg Laurie. - Csomó talány van ezek körül az esetek körül.

- Ez minden? - kérdezte Bob, aki már alig várta, hogy elmehessen. Az ételéhez hozzá sem nyúlt.

- Nem, még ez sem minden - folytatta Laurie. - Valahogy az a gyanúm támadt, hogy nem véletlen balesetek ezek, hanem szándékosság van mögöttük. Vagyis hogy gyilkosságok.

- Hát ez egyre szebb - jegyezte meg Bob.

- Az áldozatokat kivétel nélkül rövid idővel a haláluk után felfedezték - magyarázta Laurie. - Ez már önmagában is szokatlan. A váratlanul elhunyt, egyedülálló embereket ugyanis rendszerint csak napokkal később fedezik fel. Az általam vizsgált esetek mindegyikében figyelmeztető telefonhívás vezetett az áldozatok megtalálásához. Két esetben maga az áldozat hívta fel a kedvesét még a halála előtt. A többi esetben azonban névtelen szomszéd riasztotta a portást az épületből azzal, hogy furcsa hangokat hall az áldozat lakásából. A különös ebben az, és ezt a halottkémi vizsgálatok minden kétséget kirázóan bizonyítani tudják, hogy ezeket a panaszokat minden esetben a halál beállta után jó néhány órával jelentették.

- Szent ég! - képedt el Bob, és Laurie-ra nézett. - Na és a rendőrség? - kérdezte. - Ők miért nem csinálnak valamit?

- Mert senki nem hisz az én elméletemben. A rendőrség teljességgel gyanútlan. Egész egyszerűen szimpla narkós túladagolásnak tekintik valamennyi esetet.

- Na és dr. Harold Bingham? Ő mit csinált?

- Idáig semmit - felelte Laurie. - Szerény véleményem szerint igyekszik távol tartani magát ettől a potenciális robbanótöltettől. Duncan Andrews apja jelölt a választásokon: az emberei megszorongatták a polgármestert, a polgármester pedig megszorongatta Binghamet. Annyit ígért, hogy beszél az egészségügyi főbiztossal a dologról.

- Ha ezek valóban gyilkosságok, akkor mi itt egyfajta új tömeggyilkosságról beszélünk - állapította meg Bob. - Ez aztán a szenzáció!

- Szerintem nagyon fontos, hogy riadóztassuk a nyilvánosságot. Ha csak egy embert is megmentünk vele, már megérte. Ezért hívtalak fel. Figyelmeztetnünk kell mindenkit, hogy adalékanyag van a drogban!

- Most már tényleg ez minden? - kérdezte Bob.

- Azt hiszem, egyelőre igen - felelte Laurie. - Ha eszembe jut még valami, amit kifelejtettem volna, akkor felhívlak.

- Remek! - mondta Bob felpattanva. - Elnézést, hogy így faképnél hagylak, de ha azt akarom, hogy benne legyen a reggeli lapokban, akkor egyenest a szerkesztőmhöz kell rohannom.

Laurie már csak azt látta, hogy Bob átverekszi magát az asztalra várók tömegén. Amikor a tányérjára nézve azt látta, hogy borjúszelete úszik az olajban, úgy döntött, hogy ő sem éhes.

Menni készült, amikor az ír pincér megjelent a számlával. Laurie Bob után nézett, ám a férfinak már csak hűlt helyét találta. Hát, ennyit a vacsorameghívásról.

- Hány óra van? - kérdezte Angelo.

- Fél nyolc - felelte Tony, megnézve a Vivonetto-lakásból elemelt Rolex óráját.

Az Ötödik sugárúton parkoltak, északra a Central park keleti bejáratához vezető, Hetvenkettedik utcától. A sugárút park felőli oldalán álltak, ám innen jól láthatták a kiszemelt ház bejáratát.

- Elég sokáig tart ennek a Kendall Fletchernek, hogy magára húzza az edzőszerelését - morgott Angelo.

- Nekem azt mondta, hogy futni készül - mondta Tony védekezőn. - Hívtad volna fel magad, ha nekem nem hiszel.

- Jön valaki - intette Angelo. - Mit gondolsz? Ő lehet az, Kendall Fletcher, a bankár?

- Ebben a szerkóban nem látszik annak - felelte Tony. - Én nem értem ezeket a futkosókat. Ki a fészkes fenének támadhat kedve arra, hogy beöltözzék, és itt futkározzon éjszaka a parkban? Szinte felkínálják magukat, hogy csak rabolják ki bátran őket.

- Azt hiszem, ez ő - vágott közbe Angelo. - Olyan korúnak látszik. Mit is mondtál, hány éves?

Tony a kesztyűtartóból elővett egy gépelt papírlapot. A kiszűrődő fényben megkereste a nevet, és olvasni kezdett: - Kendall Fletcher, harmincnégy éves. Elnökhelyettes, Citicorp.

- Ő kell legyen - jelentette ki Angelo, és beindította a motort. Tony a listát visszatette a helyére.

Kendall Fletcher kocogóöltözékben lépett ki lakóházának kapuján. A Hetvenkettedik utcánál átment az Ötödik sugárúton, és máris futni kezdett, mihelyt a park bejáratához ért.

Angelo megindult a Keleti autóút irányába. Közben le nem vették a szemüket Kendallról, aki lefelé futott a Hetvenkettedik utcán, amely keresztezte az autóutat, és onnan ráfordult északnak a futósétányra.

Angelo vagy száz méterrel megelőzte, majd lehúzódott az út szélére.

Nem Kendall volt itt az egyetlen kocogó. Miközben Angelo meg Tony arra vártak, hogy odaérjen hozzájuk, vagy fél tucat kocogó haladt el mellettük.

- Egész egyszerűen nem értem, ezeket az embereket - értetlenkedett tovább Tony.

Mielőtt Kendall odaérhetett volna hozzájuk, Angelo és Tony elállták az útját.

- Kendall Fletcher? - szólította meg Angelo.

Kendall megállt. - Igen? - felelte kérdő hangsúllyal.

- Rendőrség! - mondta Angelo, és felmutatta Ozone parki jelvényét. Tony is felvillantotta a magáét. - Elnézést, amiért futás közben háborgatjuk - magyarázta Angelo -, de beszélnünk kell magával. A Citicorppal kapcsolatos nyomozást folytatunk.

- Ez nem a legmegfelelőbb időpont - ellenkezett Kendall. A hangja határozottan csengett, ám a szeme elárulta. Rendkívül idegesnek látszott.

- Gondolom, nem szeretne feltűnést kelteni - állapította meg Angelo. - Nem raboljuk el sok idejét. Mielőtt azonban még pert indítunk, szerettünk volna beszélni az alelnökökkel.

- De hiszen futószerelésben vagyok - vetette ellen Kendall.

- Semmi gond - mondta Angelo. - Szívesen hazavisszük, és megvárjuk, amíg átöltözik. Ha együttműködik velünk, egy óra múlva már folytathatja a futást.

Kendall eleinte gyanakodott, de aztán beleegyezett. Beszállt Angelo kocsijába, és visszamentek a házba, ahol lakott.

Angelo meg Tony egy kártyát tűzött a szélvédőre, majd Kendall-lel együtt kiszálltak az autóból, és bekísérték a férfit az épületbe. Tony magával vitte a kopott, fekete orvosi táskát. Elmentek a portás mellett, aki ügyet sem vetett rájuk, odasétáltak a lifthez, és fölmentek a huszonötödik emeletre.

Egyikük sem szólalt meg, miközben Kendall kinyitotta a lakás ajtaját, bement, előreengedve Angelót és Tonyt. Tony körbejártatva a tekintetét a lakáson, elismerően bólintott néhányszor. - Klassz kégli! - jegyezte meg, és az orvosi táskát letette a dohányzóasztalra.

- Hozhatok valamit maguknak, amíg átöltözöm? - kínálta őket Kendall a bárpult felé mutatva.

- Semmit - felelte Tony. - Tudja, a kötelesség! Szolgálat közben nem iszunk.

Angelo, miközben Tony szemmel tartotta Kendallt, végigjárta a lakást. Kendall zavart kíváncsisággal figyelte, mit csinál Angelo.

- Mit keres? - kiáltott Angelo után Kendall.

- Tudni akarom, van-e itt még valaki rajtunk kívül - felelte Angelo a konyhából visszatérve, majd rögtön utána eltűnt a hálószobában.

- Hé! - kiáltotta Kendall. - Nem kutathatja át a lakásomat! - Tonyhoz fordult. - Ahhoz házkutatási parancs kell.

- Házkutatási parancs? - kérdezett vissza Tony. - Ja, igen, a parancs! Hát tudja, azt mindig elfelejtjük.

Angelo visszatért.

- Láthatnám még egyszer a jelvényüket? - követelte Kendall. - Ez példátlan!

Angelo benyúlt Brioni-zakója zsebébe, és előhúzta Waltherjét. - Tessék az enyém - mondta, és intett Kendallnak, hogy üljön le. Tony ugyanakkor széthúzta az orvosi táska két szárnyát.

- Mi ez, rablás? - kérdezte Kendall a pisztolyra meredve. Leült. - Ne zavartassák magukat! Vigyék csak, amit akarnak!

- Én vagyok a cukros bácsi - szólalt meg Tony, és azzal előhúzott egy tiszta műanyag zsákot, meg egy kis hengert a táskából.

Angelo, kezében a fegyverrel, Kendall mögé állt. Kendall idegesen figyelte, hogy Tony a kis hengerből valami gázt fújt a műanyag zsákba. Mihelyt a zsák megtelt, elzárta a nyílást, és a palackot visszatette a helyére. Kezében a zsákkal megindult Kendall felé.

- Mi történik itt? - kérdezte Kendall.

- Azért jöttünk, hogy megutaztassuk - magyarázta Tony mosolyogva.

- Semmiféle utazás nem érdekel - tiltakozott Kendall. - Vigyék, amit akarnak, aztán tűnjenek el innen!

Tony ekkor megnyitotta a műanyag zsák alját, amely úgy festett, mintha miniatűr, áttetsző hőlégballon lenne. Majd széthúzva a két alaplapot, ráhúzta Kendall fejére.

A váratlan mozdulattól Kendall meglepődött. Felnyúlt, megragadta Tony alkarját, így a zsák elakadt a vállánál. Amikor megpróbált felállni, Angelo a nyakának szegezte a fegyvert. A másik kezével igyekezett Tony karját kiszabadítani a szorításból. Egy percig hadakoztak egymással, amikor Kendall immáron megrettenve kinyitotta a száját, és a zsákon át megharapta Angelo alkarját.

- Áááá! - jajdult fel Angelo, amikor Kendall fogai belemélyedtek a húsába. Angelo elengedte Kendall karját, és éppen be akart húzni egyet neki, amikor észrevette, hogy szükségtelen.

Néhány lélegzetvétel a zacskóból elég volt ahhoz, hogy Kendall szeme fennakadjon, a teste elernyedjen, az állkapcsa pedig leessék.

Angelo hamar kigombolta a mandzsettáját, és felhúzta az inge ujját. Belül a karján, mintegy nyolc centire a könyökhajlat alatt ovális, pontokból álló seb. Kendall fogainak a nyoma. Itt-ott vérzett.

- A rohadék megharapott! - jelentette ki dühösen Angelo, és a fegyvert visszatette a tokba. - Az efféle munkánál az ember sohasem tudja előre, mi a nyavalya fog történni.

Tony felállt, és odasétált az orvosi táskához. - Mindig elámulok, mikor ezt a gázt használjuk - mondta. - Az öreg Travino doki érti a dolgát. - A táskából elővett egy fecskendőt meg egy gumicsövet. Kendall mellé lépve, a gumicsővel elszorította a karját. - Nézd ezeket a vénákat! - lepődött meg. - Istenem, olyan vastagok, mint egy szivar. Ezúttal nem téveszthetjük el. Te csinálod vagy én?

- Csináld te! - hagyta rá Angelo. - De azt a zsákot előbb levehetnéd a fejéről. Nem kéne most is elbarmolnunk, mint Robert Evansnél.

- Jól van - békítette Tony. Levette a férfi fejéről a zsákot, és kirázta. - Pfuj - mondta -, undorodom ettől az édeskés szagtól.

- Add már be neki azt a kokót, jó? - noszogatta Angelo. - Még felébred, mielőtt végeznél.

Tony fogta a fecskendőt, és beleszúrta Kendall jól kitapintható vénájába. - Na, mit mondtam? - örvendezett, hogy elsőre eltalálta. Leoldotta az érszorítót, majd befecskendezte Kendall karjába az egész adagot.

Tony az elhasznált fecskendőt a dohányzóasztalkára tette, a többi kelléket pedig vissza az orvosi táskába. Ugyanakkor elővett egy kis pergamenzacskót. Kendall mellé lépve, a férfi orrcimpájára szórt némi fehér port. Majd vett egy picit belőle a hüvelykujjára, és fölszippantotta. - A maradék az enyém - örvendezett.

- Te csak hagyd békén az anyagot! - förmedt rá Angelo.

- Nem tudtam ellenállni - mondta Tony, és a kiürített zacskót a fecskendő mellé tette. - Mi legyen, bele a frizsiderbe?

- Hagyd a csudába! - mondta Angelo. - Megbeszéltem a dokival. Azt mondja, hogy ha tizenkét órán belül felfedezik, nem lehet semmi vész. Mi pedig gondoskodunk róla, hogy tizenkét órán belül megtalálják.

Tony körülnézett. - Mindent eltettem?

- Úgy néz ki - felelte Angelo. - Üljünk le, és nézzük, mit szól Kendall az utazáshoz.

- Csinos lakás - mondta Tony elismerően. - Nem kéne körülnéznünk, hátha találunk egy kis elvinnivalót?

- Hányszor mondjam még neked, semmit sem viszünk el az utazások helyszínéről.

- Micsoda pazarlás! - kesergett Tony, a lakást végigjárva.

Pár perc múlva Kendall megmozdult, megnyalta a szája szélét. Nyögve a hasára fordult.

- Hé, Kendall fiú! - szólította meg Tony. - Hogy érzed magad? Mondj valamit!

Kendall ülő helyzetbe tornázta magát. Az arca sápadt, a tekintete kifejezéstelen volt.

- Hogy tetszik? - érdeklődött Tony. - Amennyi hó végigszánkázott az ereiden, a mennyországban kell érezned magad.

Kendall minden előzetes figyelmeztetés nélkül odahányt a szőnyegre.

- Szűzanyám! - jajdult fel Tony félreugorva. - Milyen undorító!

Kendall hevesen köhögni kezdett, aztán Tonyra és Angelóra nézett zavartan, elhomályosult tekintettel.

- Hogy érzi magát? - kérdezte Angelo.

Kendall szája mintha szavakat formált volna, ám képtelen volt azokat kiejteni. A következő pillanatban a szeme fennakadt, csak a fehérje látszott, és görcsösen vonaglani kezdett.

- Innen már rendben van - jelentette ki Angelo. - Lépjünk le!

Tony fölvette az orvosi táskát, és Angelo nyomában megindult az ajtó felé. Angelo először a kulcslyukon kikémlelt. Senkit nem látott, kinyitotta hát az ajtót, és kidugta fejét.

- A folyosó tiszta - jelentette. - Indulás!

Sietve elhagyták a lakást, és odafutottak a lépcsőkhöz. Egy emelettel lejjebb megálltak, és odasétáltak a lifthez. - Nem vagy éhes? - tudakolta Tony.

- Egy kicsit - felelte Angelo.

Mivel a portással nem akartak találkozni, az első emeleten szálltak ki a liftből, és a lépcsőn lefelé folytatták az útjukat. Az épületet a személyzeti kapun át hagyták el.

A kocsihoz érve Angelo megállt. Nem hitt a szemének. - Idenézz! - mondta elképedve. - Hát ez hihetetlen! Büntetőcédula! Micsoda pimaszság. Remélem, hogy az az arcátlan kopó, aki ezt művelte, nem jön az Ozone park környékére.

- Mi következik? - kérdezte Tony, mihelyt elindultak. - Meló vagy kaja?

- Nem is tudom, mit szeretsz jobban - mondta Angelo megrázva a fejét -, öldökölni vagy enni.

Tony elmosolyodott. - Attól függ, milyen hangulatban vagyok.

- Szerintem meg kéne csinálnunk a másikat - javasolta Angelo. - Mire végzünk, épp ideje lesz felhívni az itteni portást, és közölni vele, hogy furcsa hangokat hallunk a 25/G-ből.

- Legyen - egyezett bele Tony, és hátradőlt az ülésen. A felszippantott kokainnak köszönhetően pompás hangulatban volt. Úgy érezte, a világon mindenre képes.

Amikor Angelo elhúzódott a járdaszegélytől, Franco Ponti is indított. Néhány autót maga elé engedett, csak azután sorolt be az Ötödik sugárút forgalmába. Figyelte, hogy Angelo meg Tony fölszedik a parkban a futót, majd felkísérik a lakására. Noha nem volt a tanúja a lakásban zajló eseményeknek, nagyon is el tudta képzelni, mi történhetett. Ám a fő kérdés az volt: mindez miért?

14.

Hétfő, 6.45

Manhattan

Megcsörrent az ébresztőóra, és Laurie eljátszotta a szokásos reggeli műsort az elhallgattatására. Mihelyt a szerkezetet visszaállította az ablakpárkányra, ráeszmélt, hogy annyi nap óta most először nem küszködött visszatérő rémálmával. Úgy tűnt, némi átmeneti nyugalomhoz jutott azzal, hogy beszélt Bob Talbottal.

Ám amikor belebújt a báránybőr papucsába, és bekapcsolta a televíziót, hogy meghallgassa a reggeli híreket, egyre nyugtalanabbul gondolt arra, mit tartogat a számára ez a nap, no meg Bingham. Izgatottan várta, hogy lássa, mit hozott össze Bob Talbot, és hogy fő helyen hozzák-e. Afelől nem voltak kétségei, hogy Bingham rá gyanakszik majd, mint forrásra. Mit fog mondani neki, ha rákérdez? Erős kétségei támadtak afelől, hogy a szemébe tudna hazudni a főnökének.

Mielőtt még bevonult volna a fürdőszobába, vetett egy pillantást a konyhaablak keskeny sávján át látható, parányi égboltra. Az örvénylő, sötét felhők arról árulkodtak, hogy ma is ugyanolyan csapadékos, rossz idő lesz, mint tegnap.

Laurie, miután lezuhanyozott, és a második csésze kávéját odaállította a mosdókagyló peremére, hozzálátott a sminkeléshez, egyre azt fogalmazgatva magában, mit fog felelni dr. Bingham kérdéseire. A háttérben felhangzott a Jó reggelt, Amerika! ismert szignálja. Valamivel később Laurie hallotta a két műsorvezető optimizmust sugárzó hangját.

Éppen a száját akarta kirúzsozni, amikor Mike Schneider vette át a szót, és arról számolt be, hogy egy ENSZ-csapat további tömegpusztító fegyvereket talált Irakban. Laurie végzett a felső ajkával, és összerezzent. Mike Schneider szájából éppen egy meglepő név hallatszott. A saját neve!

Laurie berohant a hálószobába, és fölerősítette a készülék hangját. Hitetlenkedése rémületre váltott, amikor Schneider ismertette a túladagolásos áldozatok sorát, kezdve Duncan Andrews-zal, Clayton Andrews esélyes szenátorjelölt fiával. Három ismeretlen nevet is említett: Kendall Fletcher, Stephanie Haberlin és Yvorme Andre. Beszámolt a George VanDeusen lakásban történt kettős tragédiáról is. A legszörnyűbb az volt, hogy újra meg újra Laurie nevét emlegette. Elmondta, hogy dr. Laurie Montgomery állítása szerint jó okunk van feltételezni: nem véletlen balesetekről, hanem szándékos emberölésekről van szó, és a történteket mind a rendőrség, mind pedig a kórboncnokok igyekeztek a legnagyobb titokban tartani.

Mihelyt Mike Schneider egyéb hírekre tért át, Laurie berohant a nappaliba, és a papírjait szanaszét dobálva lázasan kutatott a telefonkönyve után. Kikereste Bob telefonszámát, és tárcsázott.

- Mit tettél velem? - sikította a telefonba, mihelyt Bob felvette.

- Laurie, sajnálom - mentegetődzött Bob. - Kérlek, higgy nekem! Nem az én hibám. Hogy bekerülhessen a reggeli lapba, a szerkesztőm azt kérte, írjak neki az egészről egy feljegyzést. Azt is beleírtam, hogy a nevedet nem szabad megemlíteni, ő azonban az egész sztorit ellopta tőlem. Minden tekintetben etikátlanul viselkedett.

Laurie undorodva lecsapta a telefont. Zakatolt a szíve. Ez aztán a csapás. Mit csapás? Katasztrófa! Biztosan kirúgják. Egy percig sem kétséges Bingham reakciója: dührohamot kaphatott már. Na és hol kap ő ezek után kórboncnoki állást?

Laurie odasétált az ablakhoz, kibámult a lehangoló, elhagyatott udvarok sorára. Elkeseredettsége teljesen megbénította. Még sírni sem tudott. Ám ahogyan ott állt a szomorú látványt nézve, érzelmei megváltoztak. Végtére is pusztán a lelkiismeretére hallgatott. Azt még Bingham is elismerte a tegnapi telefonbeszélgetésnél, hogy a jószándékában nem kételkedik.

Kezdeti félelme lassan elpárolgott, talán el sem bocsátják. Biztosan megdorgálják, esetleg fel is függesztik, de ki nem rúghatják. Laurie eljött az ablaktól, és bement a fürdőszobába, hogy befejezze a sminkelést. Minél többet gondolkodott a helyzeten, annál nyugodtabb lett. Szinte már látta magát, hogyan fog védekezni azzal, hogy végül is hű maradt mind emberi, mind kórboncnoki felelősségérzetéhez.

Még egyszer visszament a hálószobába, felöltözött, körülnézett a szobában, majd a holmijait összeszedve elhagyta a lakást.

Miközben arra várt, hogy a lift megérkezzék, az egyik szomszédja ajtaja előtt megakadt a szeme az egyik újságon. Odalépett, és kivette a műanyag borítóból. A címoldalon a második főcím az ő túladagolásos szériáját harangozta be. Még egy régi, az egyetemen készült fotóját is közölték. Laurie eltűnődött, vajon kitől kaphatták a képet.

A megfelelő oldalra lapozott, és végigolvasta az első néhány bekezdést. Csak megismételték azt, amit Mike Schneider elmondott. Ám a szenzációhajhász újságírói szellemnek megfelelően olyan apró részletekkel is szolgáltak, mint hogy az áldozatok némelyikét a hűtőszekrénybe préselve találták meg. Laurie eltűnődött, vajon ez kitől származhat. Ő ugyanis ilyesmit meg sem említett Bob Talbotnak. A cikk sokkal nagyobb feneket kerített az állítólagos eltussolásnak is, amely ebben a megfogalmazásban sokkal vészjóslóbban csengett, mint a Mike Schneiderében.

Hallván, hogy a lift megérkezett, Laurie ledobta az újságot az ajtó elé, és szaladni kezdett, hogy a liftet elcsípje. Félúton hallotta, hogy Debra Engler rekedt hangján utasítja.

- Nem illik beleolvasni mások újságjába!

Laurie egy pillanatra a lábát a nyílásba téve, visszatartotta a lift becsukódni készülő ajtaját. A legszívesebben megfordult volna, hogy az esernyőjét Debra ajtajához vágja, csak hogy ráijesszen. Végül mégiscsak uralkodott magán, és beszállt.

Lefelé menet Laurie nyugalma szertefoszlott, és rettegve gondolt arra, hogy szembe kell néznie Binghammel. Laurie gyűlölt vitatkozni, mert nem volt tehetsége hozzá.

Paul Cerino a kedvenc napi étkezése, a reggelije fölé hajolt. Élvezte a hatalmas adag kolbászos tojásrántottát, amelyhez kétszersültet fogyasztott. Szemét még mindig ugyanaz a fémellenző fedte, ennek ellenére ragyogó hangulatban volt.

Gregory és Steven szótlanul belefeledkeztek a saját reggelijükbe, ami nem volt más, mint cukrozott müzli. Az előttük sorakozó gazdag választékból mindegyikük ezt vette ki magának. A kiürült tálkák ott álltak Cerino szeme előtt, aki elmélyülten tanulmányozta a műanyagot. Gloria behozta az újságot a verandáról, és maga is leült.

- Olvasd fel nekem, mi volt tegnap a Giants-Steelers mérkőzésen - motyogta Paul teli szájjal.

- Szent ég! - szörnyülködött Gloria a címoldalra pillantva.

- Mi történt? - kérdezte Paul.

- Itt azt írják, hogy kábítószerezésbe halt bele egy csomó gazdag, művelt fiatal ember - magyarázta Gloria. - Meg azt is írják, hogy gyilkosságra gyanakszanak.

Pault heves köhögés fogta el, a szájában lévő étel szanaszét röpködött az asztalon.

- Apaaaaa! - méltatlankodott Gregory, akinek félig rágott kolbászos rántotta hullott az ételébe.

- Paul, mi van veled? - kérdezte Gloria riadtan.

Paul fölemelt kézzel jelezte, hogy semmi baj. Ám az arca olyan vörösre váltott, mint gyógyuló sebe. A másik kezével fogta a narancsleves poharát, és ivott egy kortyot.

- Ezt nem tudom megenni - panaszkodott Gregory, elnézve a müzlijét. - Hányingert kapok tőle.

- Én sem - jelentette ki Steven, aki mindig azt csinálta, amit a bátyja.

- Vegyetek magatoknak tiszta bögrét - szólt rájuk Gloria. - Meg másik doboz müzlit.

- Te meg olvasd fel nekem azt a cikket azokról a kábítószeresekről - kérte Paul rekedt hangon.

Gloria elejétől fogva végigolvasta a cikket. Amikor befejezte, Paul visszavonult a dolgozószobájába.

- Be sem fejezed a reggelidet? - kiáltott utána Gloria.

- Rögtön jövök - felelte Paul, és becsukta maga mögött az ajtót. Megnyomta a telefonautomata gombját, amelyre Angelo száma volt beprogramozva.

- Ki zavar? - morogta álmosan Angelo.

- Olvastad a reggeli újságokat?

- Már hogy olvastam volna a reggeli újságot? Aludtam. Egész éjjel úton voltam, és csináltam a jól tudod mit.

- Te meg Tony, meg az a kelekótya sarlatán Travino azonnal gyertek ide! - parancsolta Paul. - És útközben olvassátok el az újságot! Gond van.

- Franco! - mondta meglepődve Marie Dominick. - Nem gondolja, hogy kicsit korán van?

- Beszélnem kell Vinnie-vel - felelte Franco.

- Vinnie alszik még - ellenkezett Marie.

- Mindjárt gondoltam, de ha lenne szíves felébreszteni...

- Halaszthatatlan?

- Az.

- Hát akkor fáradjon be - adta meg magát Marie, és szélesre tárta az ajtót.

Franco belépett.

- Ha kimegy a konyhába - ajánlotta Marie -, ott talál kávét.

Marie megindult fölfelé az alacsony lépcsősoron, Franco pedig kiment a konyhába. A legkisebb Dominick fiú, ifjabb Vinnie már ott ült az asztalnál. A hatéves kölyök azzal foglalatoskodott, hogy a kanalával sorra kalapálta a palacsintákat. Nővére, a tizenegy éves Rosalyn a tűzhely mellett állt, és szorgosan nekikészülődött, hogy megforgassa a következő palacsintát.

Franco töltött magának egy csésze kávét, majd visszament a nappaliba, leült a fehér bőrborítású kanapéra, és az új, zöldes színű plüss-szőnyeget nézegette. Elcsodálkozott. Azt hitte, hogy plüss-szőnyeget már rég nem is árulnak.

- Remélem, jó hírrel keltettél fel! - mennydörögte Vinnie a szobába lépve. Bársonyos, apró mintás köpenyt viselt. A haja, amelyet rendszerint gondosan hátrafésülve viselt, most égnek állt.

Franco mindenféle magyarázkodás helyett odanyújtott egy újságot Vinnie-nek, aki kitépte a kezéből, és leült. - Na és mit nézzek benne? - mérgelődött.

- Van benne egy cikk narkós áldozatokról - mondta Franco.

Vinnie homloka olvasás közben ráncokba szaladt. Öt percig egy szót sem szólt. Franco a kávéját szürcsölte.

- Na és akkor mi a franc van? - dohogott Vinnie felnézve, és kézfejével az újságra csapva. - Mi a fészkes fenéért kellett ezért a baromságért felébresztened?

- Nem láttad a neveket? Fletcherét meg a többiekét? Tegnap éjjel a nyomában voltam Angelónak és Tonynak. Ők tették hidegre valamennyit. Szerintem az egész társaságot ők tették el láb alól.

- De miért? - értetlenkedett Vinnie. - És miért kokainnal? Szabadulni akarnak a cucctól?

- Azt még mindig nem tudom, miért - vallotta meg Franco. - Mint ahogy azt sem sikerült még kiderítenem, hogy Angelo meg Tony a saját szakállára dolgozik-e, vagy Cerino utasítására.

- Persze, hogy utasításra - jelentette ki Vinnie. - Hülyék ezek ahhoz, hogy bármit is a saját szakállukra csináljanak. Atyaisten! Ez katasztrófa. Most aztán a helyi szaglászókon kívül a szövetségiek meg a narkósok is rászabadulnak a városra. Mi a francot csinál ez a Cerino? Elment az esze? Sehogy sem értem.

- Én sem - mondta Franco. - Mindenesetre beépítettem egy emberünket, aki néhány másikon keresztül hozzáférkőzhet Tonyhoz. Az illető majd kapcsolatba lép velem.

- Tennünk kell valamit - jelentette ki Vinnie a fejét rázva. - Ezt nem hagyhatjuk ennyiben.

- Addig azonban semmit nem tehetünk, amíg nem tudjuk, mi a fenét csinál Cerino - vetette ellen Franco. - Adj nekem még egy napot!

- De csak egyet - egyezett bele Vinnie. - Aztán már lépnünk kell!

Laurie rettegve nézett fel az intézetre. Ekkora változás egyetlen nap leforgása alatt! Tegnap és tegnapelőtt még úgy járt-kelt itt, mintha a tulajdona lenne a ház. Most meg félve merte átlépni a küszöböt, pedig meg kellett tennie. A higgadtság, amit még otthon érzett, mostanra szertefoszlott.

Közelebb érve felfedezte az épületben nyüzsgő újságírók hadát, akik a sztori, nyilván az ő sztorija miatt jöttek. Bingham eleddig annyira lekötötte minden gondolatát, hogy róluk meg is feledkezett. Körülbelül annyian tolongtak most is itt, mint a második tinigyilkosság után. Talán még többen is lehettek.

Előbb-utóbb ezen is túl kell esnie, határozta el magát. Azonnal felismerték, mihelyt belépett az előcsarnokba. A szája elé azon nyomban mikrofonokat dugtak, kérdések özönével árasztották el, és villogtak a vakuk. Laurie egyetlen hang nélkül belépett a személyzeti ajtón. A biztonsági őr megnézte a fényképes igazolványát, mielőtt beengedte volna. A riporterek szerencséjére ide már nem követhették.

Laurie nyugalmat erőltetve magára, egyenesen a felvételire tartott. Vinnie az újságot olvasta. Most Calvin is itt volt.

Laurie a fekete férfi szemébe nézett. Calvin, érzelmeit leplezve, viszonozta a pillantását. Drótkeretes szemüvege mögött a szeme mint két fekete márványgolyó.

- Dr. Bingham hívatja - mondta Calvin Laurie-nak szárazon. - Jelen pillanatban, sajnos, el van foglalva ezekkel az újságírókkal. Mihelyt végzett, telefonál az irodájába.

Laurie szerette volna megmagyarázni a történteket, de hát mit is mondhatott volna? Calvinon sem látszott, hogy érdekelné, mert máris visszatért korábbi foglalatosságához. Laurie úgy határozott, hogy még megnézi a napi beosztásokat, mielőtt fölmenne a szobájába. Az ő neve nem szerepelt a listán. De felfedezte azt a három nevet, amit az újságban olvasott: Kendall Fletcher, Stephanie Haberlin és Yvonne Andre. Három újabb, a korábbiakhoz hasonló haláleset.

Laurie odalépett Calvinhoz: - Gondolom, tudja, hogy én szerettem volna megkapni ezeket a boncolásokat - mondta.

Calvin fölemelte a fejét a munkájából. - Engem személy szerint teljesen hidegen hagy, hogy maga mit szeretne - jegyezte meg Calvin. - Az utasítás úgy szól, hogy menjen föl az irodájába, és ott várjon, amíg Bingham hívatja.

Laurie zavarba jött ettől a nyilvánvaló rendreutasítástól, és lopva Vinnie-re pillantott. A fiatalember, mint mindig, most is látszólag a sportrovatban elmerülve üldögélt. Ha hallotta is az elhangzottakat, semmi tanújelét nem adta.

Laurie, mint a szobából kizavart kisgyerek, fölment az irodájába. Arra gondolva, hogy ezzel az erővel akár dolgozhat is, leült az íróasztalához, és elővett néhány dossziét. Éppen hozzá akart fogni, hogy átnézze őket, amikor megérezte, hogy még valaki van a szobában. Felpillantott: az ajtóban Soldano állt elnyűtten. Nem látszott túlzottan boldognak.

- Szeretnék személyesen köszönetet mondani magának, amiért pokollá változtatta az életemet - mondta köszönés helyett. - Nem elég, hogy a rendőrfőnök már eddig is halálra szekírozott, erre jön maga. Kitereget mindent a sajtónak, és ezzel fölteszi az i-re a pontot.

- Megmásították, amit mondtam - mentegetődzött Laurie.

- Hát persze! - nyugtázta Lou gúnyosan.

- Én semmi olyasmit nem állítottam, hogy maguk takargatni akarták - tiltakozott Laurie. - Csak azt mondtam, hogy a rendőrség úgy véli, nem rájuk tartozik a dolog. Ezt pedig éppen maga állította.

- Az én kis bajkeverőm! Mintha már nem lett volna az is elég, hogy a belbiztonságiakat hívta. Muszáj volt rátennie még egy lapáttal!

- Arra a telefonra minden okom megvolt - mondta Laurie. - És ha már a telefonnál tartunk: maga is épp elég durván beszélt velem, amikor tegnap fölhívtam. Elegem van a gunyoros megjegyzéseiből.

Laurie meg Lou pár percig farkasszemet nézett egymással, egészen addig, míg Lou nem bírta tovább, és elfordította a tekintetét. Majd belépett a szobába, és leült a megszokott helyére.

- Gyerekes volt, amit a telefonba mondtam - ismerte be. - Abban a pillanatban rájöttem, amint kicsúszott a számon. Sajnálom, csak tudja, az a baj, hogy féltékeny vagyok arra a pasasra. Most már legalább tudja. A büszkeségemnek már úgyis lőttek, elbánhat velem, ahogyan akar.

Laurie dühe alábbhagyott. Az asztalra könyökölt, és az arcát a kezébe temette. - Sajnálom, hogy kellemetlen helyzetbe hoztam - mentegetődzött a szemét dörzsölgetve. - Nem állt szándékomban. De tudja, mennyire el voltam keseredve. Tennem kellett valamit, hogy szembenézhessek magammal. Nem tudtam elviselni a gondolatot, hogy ezek az emberek sorra pusztulnak anélkül, hogy segíteni próbálnék nekik.

- Van fogalma arról, mekkora felfordulást okozott? - kérdezte Lou. - Meg arról, hogy ez milyen következményekkel jár?

- Nem tudom pontosan - felelte Laurie. - Azt persze tudom, hogy valami történni fog, különben nem adtam volna ki a sztorit. De hogy ekkora lesz a kalamajka, arról fogalmam sem volt. Mint ahogy azt sem gondoltam volna, hogy megmásítják, amit mondtam. Mindennek a tetejébe még a szavukat is megszegték. A feltételem az volt, hogy a nevem titokban marad. A főnökömmel még nem találkoztam, ám abból, ahogyan a helyettese bánt velem, könnyen kitalálható, hogy nem baráti beszélgetés lesz. Még ki is rúghat.

- Nem fog repesni a boldogságtól - erősítette meg Lou az elhangzottakat. - De ki nem fogja rúgni. Ha a módszerét nem is, a szándékát tiszteletben kell tartania. Az viszont biztos, hogy a balhé egy részét neki kell elvinnie, ezért aligha fogja megdicsérni magát.

Laurie bólintott. Hálás volt, amiért Lou is úgy látja, nem fogják elbocsátani.

- Szívesen maradnék itt, hogy megtudjam, miként alakulnak a dolgok, de sajnos, mennem kell. Az én irodám is olyan, mint a méhkas. Mégis muszáj volt idejönnöm, hogy kiadjam a mérgemet. Örülök, hogy megtettem. Sok szerencsét a főnökéhez!

- Köszönöm - mondta Laurie. - Én is örülök, hogy eljött.

Miután Lou távozott, Laurie felhívta Jordant. Jólesett volna neki egy kis lelki vigasz, ám a férfi operált, és belátható idő belül nem is várták vissza az irodájába.

Laurie már éppen újra munkához akart látni, amikor kopogtattak az ajtaján. Felpillantott. Peter Letterman állt előtte.

- Dr. Montgomery? - szólt tétován Peter. Laurie üdvözölte, és hellyel kínálta.

- Köszönöm - mondta Peter. Leült, és körbenézett. - Kellemes iroda.

- Úgy találja? - kérdezte Laurie.

- Kellemesebb, mint az én kalitkám - állapította meg Peter. - De nem akarom túl sok idejét igénybe venni. Csak azért jöttem, hogy elmondjam, végül is találtam valamiféle adalékanyagot, illetve idegen anyagot a Randall Thatchertől vett minták alapján.

- Igazán? - kapta fel a fejét érdeklődve Laurie. - Na és mit talált?

- Etilént - felelte Peter. - Nagyon illékony anyagról lévén szó, nem volt könnyű kimutatni, és ez nem is sikerült a másik két vizsgált esetben.

- Etilént? - lepődött meg Laurie. - Ez különös. Nem is tudom, mit gondoljak erről. Azt hallottam már, hogy étert használnak az anyag keveréséhez, de az etilénről még nem.

- Étert is csak akkor alkalmaznak, ha elfüstölik a kokaint - magyarázta Peter -, és nem olyan esetekben, mint a magáé, amikor az áldozatok intravénásan adták be maguknak. Ám még olyankor is, ha elfüstölésre szánják, az éter csak oldószer a lepárlásnál. Így aztán én sem értem, mitől van jelen az etilén. Még az is lehet, hogy csupán laboratóriumi tévedésről van szó. Mivel azonban magát annyira izgatta valamiféle adalékanyag jelenléte, minél hamarabb tájékoztatni akartam.

- De ha az etilén annyira illékony - vetette ellen Laurie -, akkor miért nem keresi a Robert Evanstól vett mintákban? Miután maga megállapította, hogy szinte azonnal meghalt, akkor szerintem az ő esetéből több esélyünk van arra, hogy megtaláljuk az etilént, már ha egyáltalán használták.

- Jó ötlet - ismerte el Peter. - Megyek és utánanézek.

Laurie, miután Peter távozott, egy darabig még az ajtót bámulta. Nem pont etilénre számított, amikor adalékanyagra gyanakodott. Inkább arra, hogy olyasféle stimulánst találnak, mint például a sztrichnin vagy a nikotin, amely a központi idegrendszert károsítja.

Laurie az etilénről szinte semmit nem tudott. Utána kéne néznie.

A Rivával közös gyógyszerészeti könyvében semmi különöset nem talált erről a gázról. Úgy határozott, hogy fölmegy az intézet könyvtárába. Egy régi kiadású farmakológiai könyvben aztán talált egy hosszabb leírást az etilénről. Nem véletlen, hogy csak a régebbi könyvek taglalták az etilént, hiszen jó pár éve már annak, hogy nem használják altatószerként, betiltották, mivel a levegőnél könnyebb, és nagyon robbanékony. E két tulajdonsága miatt túlontúl veszélyessé vált a használata a műtőkben.

Egy másik könyvben Laurie azt olvasta, hogy a századfordulón Chicagóban vették észre: az üvegházakban az etilén megakadályozta a szegfűk nyílását. Ott az etilén a világítógáz alkotóeleme volt. Az etilén dicséretére csupán annyit talált, hogy a gyümölcsérést viszont serkenti, és felhasználják különböző műanyagok, így polietilén és habszivacs gyártásánál is.

Laurie, jóllehet érdekesnek találta ezeket az információkat, még mindig nem tudta elképzelni, mi magyarázza az etilén jelenlétét a túladagolásos eseteknél. Csüggedten tette vissza a könyveket a helyükre, és visszaindult az irodájába, remélve, hogy Bingham még nem kereste. Lehet, hogy Peternek van igaza, és amit talált, az tényleg nem más, mint laboratóriumi hiba.

Lout, amint visszaért az őrsre, a kapitány, a főfelügyelő és a rendőrfőnök sürgős üzenetei várták. Megbolydult minden.

A szobájába lépve Lou meglepődve látta, hogy egy frissen kinevezett nyomozó várakozik türelmesen az íróasztala mellett. Új öltönye arról árulkodott, hogy csupán rövid ideje vehették fel a civil ruhás nyomozók közé.

- Kicsoda maga? - kérdezte Lou.

- O'Brian nyomozótiszt - felelte a rendőr.

- Keresztneve nincs?

- De van, uram! Patrick.

- Jó olaszos név - állapította meg Lou. Patrick elnevette magát.

- Mit tehetek önért? - kérdezte Lou, azon tanakodva magában, hogy milyen sorrendben hívja vissza az üzenethagyókat.

- Norman Carver őrmester kért meg rá, hogy segítsek magának azonosítani néhány orvosi szakkifejezést a maffiagyilkosságokkal kapcsolatban. Tudja, azokról az emberekről van szó, akik mind dr. Jordan Scheffield betegei voltak. Az őrmester úgy gondolta, nekem talán menni fog, mert az egyetemen egy ideig orvosi előkészítőre is jártam, és kórházban is dolgoztam, mielőtt beálltam volna ide.

- Biztatóan hangzik - állapította meg Lou.

- Találtam valamit, ami esetleg fontos lehet - folytatta Patrick.

- Hm... hm - mormogta Lou, amikor az üzenetek sorában a rendőrfőnökhöz érkezett. Ez ígérkezett a legkellemetlenebb hívásnak. A rendőrfőnök eddig még sohasem kereste őt közvetlenül. Olyan ez, mintha az egyik parókia papját egyenesen a pápa hívná.

- Az igaz, hogy mindegyik betegnél más és más a diagnózis - folytatta Patrick -, ám van egy tényező, amelyik közös náluk.

Lou felkapta a fejét. - Nos?

Patrick bólintott. - Mindegyikük műtétre várt. Méghozzá szaruhártyaműtétre.

- Komolyan? - kérdezte Lou.

- Komolyan - felelte Patrick.

Miután Patrick távozott, Lou megpróbálta összerakni a képet. Az elején letörte, amikor kiderült, hogy ezeknek a gyilkosságoknak az áldozatait egyetlen dolog köti csak össze, nevezetesen az, hogy mindannyian Jordan Scheffield betegei voltak. De ez a szál talán mégiscsak elvezet valahová. Nem lehet puszta véletlen.

Az üzenetekre pillantva Lou úgy döntött, hogy majd később hívja vissza az üzenethagyókat. Jobban jár, ha az újonnan kapott információnak néz utána. Különben is, tudta jól, hogy a felettesei miért keresik. Azért, hogy számon kérjék, miért nem jutott már előbbre a gyilkosságok felderítésével, meg hogy a tetejébe még lehordják Laurie kábítószeresei miatt is. Amennyiben ez a szaruhártyadolog elvezethet a megoldásig, akkor jobb, ha előbb utánajár, és csak azután beszél a főnökeivel.

Lou úgy döntött, hogy legelőször is magát a szemészorvost keresi föl. Számított arra, hogy a férfinak ma is zsúfolt napja lehet, Lou azonban eltökélte, hogy betegek ide vagy oda, akkor is mindenképpen beszélni fog vele.

A rendelőbe érve azonban Scheffield asszisztense közölte vele, hogy Jordan a Manhattan Generalban operál, ahol egy csomó műtétje van ma. Csak késő délutánra várják vissza.

Lou sorra vette a lehetőségeit. Ezek között változatlanul nem szerepelt első helyen az, hogy visszahívja az üzenethagyókat. Úgy döntött, hogy az állhatatosság a legfőbb erény, tehát megy, és meglátogatja a szemorvost, még akkor is, ha a műtőbe kell utánamennie. Ezen a héten már legalább egy tucat boncolást nézett végig, egy műtét sem lehet rosszabb.

- Mi a franc történt? - bömbölte Paul. Angelo, Tony és dr. Louis Travino, mint a csínytevő diákok az igazgatójuk előtt, úgy sorakoztak előtte a szőnyegen. Paul Cerino hatalmas íróasztala mögött ült. Nem repesett a boldogságtól.

Dr. Travino idegesen megtörölte a homlokát egy zsebkendővel. Kopaszodó, elhízott férfi, hasonlított valamelyest Cerinóra.

- Mi van, senki nem válaszol? Kivágták a nyelveteket? Én csak egy egyszerű kérdést tettem fel. Hogyan kerülhetett ez a sztori az újságokba? - Ezzel odacsapott az íróasztalon heverő újságra. - Rendben van - folytatta Paul, látva, hogy egyikük sem fog magától megszólalni. - Kezdjük akkor az elején. Louie, te azt mondtad nekem, hogy ezt a „gyümölcsérlelő gázt” nem lehet kimutatni.

- Úgy is van - erősítette meg Louie. - Nem is lehet. Ahhoz túlontúl illékony. Az újságcikkben nem is említik.

- Ez igaz - hagyta helyben Paul. - De akkor meg honnan a fenéből veszik, hogy ezek a túladagolásos esetek gyilkosságok?

- Nem tudom - felelte Louie. - Annyi bizonyos, hogy nem a gáz miatt.

- Adja neked az isten, hogy igazad legyen - intette Paul. - Azt talán mondanom sem kell, hogy én állom a tetemes játékadósságaidat. És a Vaccarro család rossz néven venné, ha ezek a pénzek valahogy nem folynának be hozzájuk.

- Nem a gáz az oka - bizonygatta Louie.

- Hanem akkor micsoda? Meg kell mondjam, ez az újságcikk igencsak rossz érzéseket keltett bennem. Fejek fognak hullani, ha kiderül, hogy valaki elbarmolt valamit.

- Most először adódott gond - mondta Louie. - Egyébként simán ment minden. A te állapotod is rohamosan javul.

- De akkor meg hogyan állhatott elő az igazsággal ez az orvosnő? - kérdezte Paul. - Ez a Laurie Montgomery ugyanaz a nő, aki elkotyogta Lou Soldanónak, hogy savat öntöttek az arcomba. Ki ez a tyúk?

- A manhattani törvényszéki intézet egyik kórboncnoka - magyarázta Louie.

- Hogyan sejthetett meg bármit is? - faggatódzott tovább Paul. - Mintha azt mondtad volna, Louie, hogy erre nem lehet rájönni. De hát akkor ez a Laurie Montgomery hogyan jött rá az igazságra?

- Nem tudom - felelte Louie. - Talán tőle magától kéne megkérdeznünk.

Cerino fontolóra vette a dolgot. - Őszintén szólva - mondta - magam is éppen erre gondoltam. Már csak azért is, mivel ez a Laurie Montgomery nagy bajt keverhet, ha folytatja a detektívesdit. Angelo, mit gondolsz, meg tudnál szervezni egy, hm, randevút ezzel az ifjú hölggyel?

- Hogyne - felelte Angelo. - Ha ő kell neked, akkor idehozom.

- Nemigen tehetünk mást - jelentette ki Paul. - Azután, ha már elbeszélgettünk, e bájos ifjú hölgy majd szépen eltűnik. Szó szerint értem. Se hulla, se egyéb nyom, ugye értitek?

- A Montego Bay hamarosan elhajózik, nem? - kérdezte Angelo.

- Igen - felelte Paul. - Hamarosan fölszedi a horgonyt, és megy Jamaikába. Jó ötlet. Rendben. Hozzátok a kikötőbe! Louie majd kifaggatja.

- Én nem szeretnék közvetlenül részt venni ilyesmiben - tiltakozott Louie.

- Ezt én meg sem hallottam - vetette oda Paul. - Máris a fejed búbjáig benne vagy az egészben, hülyeségeket meg nem kell beszélned.

- Mikor kezdjük? - kérdezte Angelo.

- Ma délután vagy este - felelte Paul. - Nem nézhetjük ölbe tett kézzel, hogy a dolgok rosszabbra forduljanak. Az az Amendola kölyök nem ott dolgozik a hullaházban? Hogy is hívják? Tudjátok, az a bayside-i család!

- Vinnie - segítette ki Tony. - Vinnie Amendola.

- Ez az - mondta Cerino. - Vinnie Amendola. Ott dolgozik a hullaházban. Beszéljetek vele, ő talán tud segíteni. Emlékeztessétek arra, hogy mit tettem az apjáért, amikor gondjai támadtak a szakszervezettel. Ezt meg vigyétek magatokkal - mutatott oda az újságra. - Úgy tudom, benne van annak a nőnek a fényképe. Már csak azért, nehogy összetévesszétek valakivel.

Miután a vendégei távoztak, Cerino Jordan rendelőjét tárcsázta. Amikor kérdésére az asszisztens azt a felvilágosítást adta, hogy az orvos operál, Cerino meghagyta Jordannek, hogy egy órán belül hívja vissza. Jordan tizenöt perc múlva jelentkezett.

- Nem tetszik nekem, ami történt - kezdte Jordan, mielőtt még Paul megszólalhatott volna. - Amikor a reménybeli üzletről beszéltünk, maga azt mondta nekem, hogy problémák nem adódhatnak. Ez csak két napja volt, és máris itt egy hatalmas botrány. Nekem ez sehogyan sem tetszik.

- Csigavér, doki - nyugtatta Cerino. - Minden kezdet nehéz. Nyugalom. Csak azért hívtam, hogy tudjam, nem csinál semmi ostobaságot. Semmi olyasmit, amit később megbánna.

- Fenyegetéssel vett rá, hogy beszálljak. Ezt is fenyegetésnek szánta?

- Azt hiszem, maguk valahogy így hívják - felelte Paul. - Nézőpont kérdése. Én úgy mondanám, hogy egyik üzletember óva inti a másikat. Csupán arra szerettem volna felhívni a figyelmét, hogy nemcsak maga profi. Mi is.

Befutott a hívás, jelentkezett Bingham titkárnője. Megkérdezte Laurie-tól, le tudna-e fáradni dr. Bingham irodájába. Ő azt felelte, hogy természetesen.

A belépő Laurie-t Bingham komoly képpel fogadta. Laurie tudta jól, legalább annyira igyekszik uralkodni az érzelmein, mint ő a saját idegességén.

- Igazán nem értem magát, doktornő - szólalt meg végül Bingham merev tekintettel, határozott hangon. - Maga szándékosan megszegte az utasításomat. Pedig világosan megtiltottam, hogy az újságokhoz forduljon a magánvéleményével, maga mégis ezt tette. Ebből az derül ki, hogy nyilvánvalóan semmibe veszi a tekintélyt, ezért nem maradt más választásom, mint hogy elbocsássam.

- Na de dr. Bingham! - kezdte Laurie.

- Nem vagyok kíváncsi sem a kifogásaira, sem a magyarázatára - szakította félbe Bingham. - A rendelkezések értelmében, tekintve, hogy próbaidős évét tölti nálunk, jogom van magát elbocsátani. Ha írásban kéri a meghallgatását ebben az ügyben, azt nem akadályozom meg. Most azonban nincs több mondanivalóm a maga számára, dr. Montgomery. Ez minden!

- Na de dr. Bingham! - próbálkozott újra Laurie.

- Ez minden! - üvöltötte most már dr. Bingham, és a hajszálerek lángba borították az orrát.

Laurie sietve felpattant, és kiviharzott Bingham irodájából. Kerülte a kinti titkárnők pillantását, akik fültanúi voltak Bingham kifakadásának. Egyenest az irodájába ment, és bezárta maga mögött az ajtót. Az íróasztalához ülve elnézte az ott uralkodó rendetlenséget. Sokkos állapotba került. Idáig azzal nyugtatta magát, hogy semmiképpen sem rúghatják ki, és most mégis megtörtént. Feltörő könnyeivel küszködve azt kívánta, bárcsak uralkodni tudna az érzelmein.

Remegő ujjakkal kinyitotta a táskáját, és kivette belőle az aktáit. Ezután belepakolta a személyes holmiját. A könyveiért, ilyesmiért majd visszajön máskor. Az íróasztal középső fiókjából kivette a túladagolásos esetekről készített táblázatát, azt is beletette a táskába. Fölvette a kabátját, a hóna alá csapta az esernyőjét, majd kezében a táskával bezárta kívülről az iroda ajtaját.

Kissé elidőzött még az épületben. Lement a toxikológiai laborba, és megkereste Peter Lettermant. Elmondta neki, hogy őt ugyan elküldték innen, de azért továbbra is érdekli az eseteivel kapcsolatos vizsgálatok eredménye. Megkérdezte, nem baj-e, ha ezért később még érdeklődik nála. Peter megnyugtatta, hogy nem. Laurie látta rajta, hogy nagyon kíváncsi rá, mit mondott neki Bingham, de megállta, és nem kérdezte meg.

Laurie-nak, még mielőtt elment volna, eszébe jutott az a szövetminta, amit leadott a DNS-labornak. Kíváncsi volt, mire jutottak a Julia Myerholtz körme alól vett mintával. Pozitív eredményben bizakodott, számítani azonban nem számított rá. Némi meglepetésére reménye ezúttal valóra vált.

- A végső elemzésre persze még várni kell - magyarázta a technikus Laurie kérdésére -, azonban kilencvenkilenc százalékban biztos vagyok abban, hogy a két szövetminta két különböző embertől származik.

Laurie elgondolkodott. Újabb talányos mozzanat. Mi lehet ez? Újabb jel, amely gyilkosságra utal? Nem tudta eldönteni. Nem jutott más eszébe, mint hogy felhívja Lout. Visszament az irodájába, és megpróbálta elérni, ám a férfi házon kívül volt. A telefonközpontos nem tudta megmondani, mikorra várható vissza, és közölte, hogy csak végszükség esetén érhető el. Laurie elkeseredett. Szerette volna elpanaszolni Lounak, hogy kirúgták, ám erről aligha állíthatja, hogy „végszükség”. Megköszönte a telefonközpontos felvilágosítását. Üzenetet nem hagyott neki. Újra bezárta az irodája ajtaját.

Laurie úgy gondolta, jobb, ha a proszektúrán keresztül hagyja el az épületet. Ily módon kevesebb esélye marad arra, hogy akár Binghammel, akár Calvinnal összefusson. És az újságírókat is elkerülheti. Amikor leért a bonctermekhez, eszébe jutott, hogy van még valami, amit meg kell tudnia, mielőtt elmenne. Meg kell szereznie a három új áldozat címét, és meg kell tudnia a boncolás eredményét. Az egyetlen lehetőség, hogy az állását visszaszerezze, az, ha bebizonyítja a gyanúját. Ha ez sikerül, akkor kérheti csak azt a bizonyos meghallgatást, amelyről Bingham beszélt.

Laurie gyorsan beöltözött, és belépett a boncterembe. Mint általában minden hétfő reggel, mindegyik asztalnál dolgozott valaki. Laurie odament megnézni a kiírást, és látta, hogy mind a három kérdéses esetet George Fontworth kapta. Laurie odament hozzá. Vinnie meg ő már hozzáfogtak az első boncoláshoz.

- Nem beszélhetek veled - mondta neki George. - Tudom, hogy hülyén hangzik, de maga Bingham járt itt, és közölte velem, hogy felmondott neked, nekem pedig megtiltotta, hogy szóba álljak veled. Ha gondolod, akkor hívj fel este otthon!

- Csak egyet mondj meg! - erősködött Laurie. - Ezek az esetek is olyanok, mint a többi?

- Azt hiszem - felelte George. - Ez még csak az első boncolás, így hát a másik kettő esetében nem állíthatom biztosan, ám az anyaguk alapján úgy látszik, igen.

- Mást már nem is kérek, csak a címüket - mondta Laurie. - Hadd emeljem ki egy percre a halottkémi jelentéseket! Hozom mindjárt vissza őket.

- Hogy én mivel szolgáltam rá minderre? - panaszolta George a szemeit forgatva. - De siess vele! Ha bárki megkérdi, azt fogom mondani, hogy bejöttél, és elemelted, amikor nem néztem oda.

Laurie fogta az iratokat, amelyekre szüksége volt, és visszament az öltözőbe. Kimásolta a címeket, a cédulát beletette a táskájába. Visszament a boncterembe, és mindegyik iratot visszacsúsztatta a helyére.

- Kösz, George - hálálkodott Laurie.

- Nem is láttalak téged - felelte George.

Laurie visszatért az öltözőbe, és kényelmesen átöltözött. Majd kezében a holmijával végigsétált a proszektúrán, sorra elhaladva a felvételi iroda és a biztonsági őrök irodája mellett. A parkolóban számos halottaskocsi, oldalán a felirattal: - Egészségügyi és Kórházi Rt.

A járművek között elhaladva Laurie kiért a Tizenharmadik utcára. Szürke, esős, hideg idő volt. Laurie kinyitotta az esernyőjét, és igyekezett az Első sugárút felé. Úgy érezte, ennél mélyebb gödörbe már nem is kerülhet.

Tony kiszállt Angelo kocsijából. Már becsapta az ajtót, amikor észrevette, hogy Angelo nem mozdul. Még mindig ott ült a volán mögött.

- Mi van? - kérdezte Tony. - Azt hittem, hogy bemegyünk.

- Semmi kedvem sincs bemenni a halottasházba - vallotta meg Angelo.

- Akarod, hogy magam menjek? - kérdezte Tony.

- Nem - felelte Angelo. - Azt még kevésbe szeretném! - Angelo kelletlenül kinyitotta az ajtót, és kiszállt. A hátsó ülés alól kihúzott egy esernyőt, ezt is kinyitotta, majd bezárta a kocsit.

A biztonságiaknál Vinnie Amendola után érdeklődött Angelo.

- Menjenek az irodára - ajánlotta az őr. - Arra előre, ott van balra.

Angelo sokkal kellemetlenebbül érezte magát a hullaházban, mint gondolta. Rémesnek tetszett, és bűzlött is. Még csak három perce, hogy belül voltak, de már alig várta, hogy kiszabadulhasson.

Az irodán ismét Vinnie után érdeklődött. Azzal indokolta, hogy Vinnie apjával kapcsolatos. A férfi kérte, hogy várjanak, idehívja Vinnie-t.

Vinnie zöld műtősruhájában öt perc múlva megjelent az irodán. A szemében aggodalom. - Mi van az apámmal? - kérdezte.

Angelo átkarolta Vinnie vállát. - Beszélhetnénk négyszemközt? - kérdezte. Vinnie hagyta, hogy kivezesse az előtérbe.

Vinnie egyenest a férfi szemébe nézett. - Az apám két éve halott - jelentette ki. - Mi ez az egész?

- Paul Cerino barátai vagyunk - magyarázta Angelo. - Emlékeztetni szeretnénk, hogy Mr. Cerino segítségére volt az apjának, amikor problémái támadtak a szakszervezettel. Mr. Cerino értékelni tudná, ha maga most viszonozná neki ezt a segítséget. Van itt egy Laurie Montgomery nevű orvosnő...

- Már nincs - szakította félbe Vinnie.

- Ezt meg hogy érti? - kérdezte Angelo.

- Ma reggel rúgták ki - felelte Vinnie.

- Akkor a címével is megelégszünk - mondta Angelo. - Meg tudja szerezni nekünk? Ne feledje, köztünk marad! Gondolom, ezt mondanom sem kell.

- Értem - jegyezte meg Vinnie. - Várjanak! Rögtön jövök.

Angelo visszaült a helyére, de nem kellett sokáig várakoznia. Vinnie, ahogy ígérte, pillanatok alatt visszatért Laurie címével és telefonszámával. Elmondása szerint az ügyeleti beosztásból olvasta ki.

Angelo megkönnyebbült, hogy kinn van a halottasházból, és szinte rohant a kocsijához.

- Mi a terved? - kérdezte Tony, amikor Angelo beindította a motort.

- Használjuk ki az alkalmat! Ugorjunk el most a nőhöz. Itt lakik a közelben.

Tizenöt perccel később már leparkoltak a kocsijukkal a Tizenkilencedik utca sarkán, és Laurie háza felé tartottak.

- Hogyan csináljuk? - kérdezte Tony.

- Ahogyan szoktuk - felelte Angelo. - Felmutatjuk a jelvényünket. Mihelyt bent ül a kocsiban, nyert ügyünk van.

A kapualjban a levélszekrényről leolvasták Laurie lakásának a számát. A belső kapu nem okozott különösebb gondot egy olyan kaliberű fickónak, mint Angelo. Két perccel később már fölfelé mentek a liften az ötödikre.

Egyenesen Laurie ajtajához mentek, és becsöngettek. Mivel senki nem jött ajtót nyitni, Angelo újból próbálkozott.

- Jó néhány zár van itt felszerelve - jegyezte meg Angelo az ajtót tanulmányozva.

Tony elfordult, és végignézett a parányi folyosón. A szeme abban a pillanatban Debra Engler kíváncsi tekintetével találkozott. Tony megérintette Angelo vállát, és azt súgta:

- Figyel az egyik szomszéd.

Angelo még idejében fordult meg, hogy lássa Debra fürkésző pillantását az ajtórésben. Abban a pillanatban, hogy a tekintetük találkozott, Debra becsapta az ajtót. Angelo hallotta, hogy ráfordítja a zárat.

- A franc üssön belé! - suttogta Angelo.

- Mit csináljunk? - kérdezte Tony.

- Menjünk vissza a kocsiba - felelte Angelo.

Néhány perc múlva már újra bent ültek Angelo kocsijában, és szemmel tartották a ház bejáratát. Tony ásított. Angelo, tőle szokatlan módon, ugyanezt tette.

- Fáradt vagyok - panaszkodott Tony.

- Én is - csatlakozott hozzá Angelo. - Azt hittem, ma egész nap alhatunk.

- Nem kéne most betörnünk a lakásba? - kérdezte Tony.

- Megfordult a fejemben - vallotta meg Angelo. - Ám ennyi zárral beletelik egy kis időbe. És mi a nyavalyát kezdünk azzal a boszorkánnyal ott a szomszédban? Láttad a képét? Mit szólnál, ha egy szép napon mellette ébrednél?

- Ez a tyúk viszont nem rossz - jegyezte meg Laurie fényképét nézegetve az újságban Tony. - Ezt el bírnám képzelni magam mellett.

Lou vett magának egy kávét. A Manhattan General sebészetén várakozott, ott, ahol legutóbb sikerült meglepnie Jordant. Akkor csak húsz percet kellett várakoznia. Most azonban már több mint egy órája fecsérelte itt az idejét. Már-már kezdett kételkedni abban, helyesen tette-e, hogy nem a feletteseit hívta föl előbb.

Épp abban a pillanatban, amikor már arra gondolt, hogy elmegy, belépett Jordan. Egyenest a frizsiderhez ment, és kivett egy karton narancslét.

Lou figyelte, ahogy iszik egy nagyot. Várt addig, amíg Jordan odaért a díványhoz, és kezébe vette az ott heverő újságot. Ekkor megszólalt:

- Jordan, öregfiú - mondta. - Most mit szól, hogy pont ilyen helyen szaladunk össze?

Jordan, mihelyt felismerte, összeráncolta a homlokát. - Már megint maga az?

- Meghat ez a szívélyes fogadtatás - jegyezte meg Lou. - Feltehetően a műtétek teszik, hogy ennyire udvarias velem. De ismeri a mondást: addig üsd a vasat, amíg meleg!

- Örültem a találkozásnak, hadnagy úr - búcsúzott Jordan az italát felhörpintve, és az újságot a szeméttartóba dobva.

- Egy pillanat! - tartóztatta Lou, elállva az útját. Az a határozott érzése támadt, hogy Jordan ezúttal még elutasítóbb, mint korábban. És sokkal nyugtalanabb is. A rideg álarc nyilvánvaló idegességet takart.

- Operálni kell mennem - tiltakozott Jordan.

- Hogyne, tudom - jelentette ki Lou. - És e tudattól valamelyest jobban érzem magam. Már úgy értem, jó tudni, hogy nem minden műtétre váró betegét teszik el láb alól a profi gengszterek.

- Miről beszél? - csattant fel Jordan.

- Ugyan már, Jordan, mire ez a nagy felháborodás? Örömmel venném, ha nem adná itt az ostobát, és kiterítené végre a kártyáit. Maga nagyon is jól tudja, hogy miről beszélek. Amikor legutóbb itt jártam, azt kérdeztem magától, van-e valami, ami összekapcsolja ezeket a maga betegeiből lett áldozatokat. Azonos betegség, vagy ilyesmi. Maga akkor könnyedén kijelentette, nem tud ilyesmiről. Csupán azt felejtette el közölni velem, hogy mindannyian arra vártak, hogy a maga szakértő ujjai alá kerüljenek.

- De hát ez magától értetődik! Miért mondtam volna? - kérdezte Jordan.

- Az is magától értetődik, hogy mindegyik betege ugyanarra a bizonyos fajta műtétre várt? - folytatta a támadást Lou.

- Nem, arra viszont csak akkor jöttem rá, amikor visszamentem a rendelőmbe - mondta Jordan. - Amikor már megnéztem a kartonjaikat.

- Értem, és amikor felfedezte ezt az összefüggést, vajon miért nem közölte velem? De ezt most hagyjuk egy percre! A kérdésem most csupán az: mivel tudja ezt az egészet megmagyarázni?

- Semmivel - felelte Jordan. - Csak azt mondhatom, hogy a véletlenek különös egybeesése. Se több, se kevesebb.

- Halvány elképzelése sincs arról, miért követték el ezeket a gyilkosságokat?

- Semmi - jelentette ki Jordan. - Őszintén remélem, és imádkozom azért, hogy több ne forduljon elő. Semmire sem vágyom kevésbé, mint arra, hogy a leendő pácienseimet sorra gyilkolják, ráadásul ilyen kegyetlen módon.

Lou bólintott. Jordant ismerve ezt el is hitte.

- Na és Cerino? -~ kérdezte Lou némi szünet után. - Mi van Cerinóval?

- Egy műtét még mindig előtte áll - jelentette ki Lou.

- Nem képzelhető el, hogy összefüggésbe hozhatók vele ezek a gyilkosságok? Nem lehet, hogy veszélyben van?

- Minden megtörténhet - mondta Jordan. - Hónapok óta kezelem azonban már Paul Cerinót, és eddig semmi baja nem esett. Nem hiszem, hogy köze lenne a gyilkosságokhoz, mint ahogyan azt sem, hogy veszély fenyegetné.

- Ha mégis eszébe jutna valami, okvetlenül hívjon fel - kérte Lou.

- Feltétlenül, hadnagy úr - ígérte Jordan.

Lou ellépett az ajtótól, Jordan pedig eltűnt a lengőajtó mögött.

Laurie úgy döntött, hogy ha nem is talál semmi érdekeset, ha semmi hasznos információnak nem jut a birtokába, akkor is érdemes elfoglalnia magát. Akkor legalább nem lesz ideje borongani újdonsült helyzetén, azon, hogy itt áll munka nélkül egy olyan városban, ahol nem éppen olcsó az élet, és még az is megeshet, hogy kórboncnokként el sem tud helyezkedni többé. Arra aligha számíthat, hogy Bingham ajánlólevelet ad neki. De ezen még ráér törni a fejét. Okosabb, ha folytatja, amit elkezdett, és igyekszik még több részletet kideríteni a három új esetről. Nevezetesen: hogyan találtak rá a holttestekre, és hogy azon a végzetes estén vajon két férfi társaságában látták-e az áldozatokat?

Laurie egy óra múlva már Kendall Fletcher lakóházában érdeklődött, és minden, amit hallott, ismerősen csengett a fülében. Fletcher elment futni, ám nemsokára visszatért két férfi társaságában. A portás elmenni nem látta a két férfit. Néhány órával azután, hogy Fletcher hazatért, egy szomszéd, aki nem mutatkozott be, hívta a portát, és arra panaszkodott, hogy furcsa hangokat hall a 25/G-ből. Attól tartott, hogy esetleg valakinek bántódása eshet. A házfelügyelő fölment a lakásba, és ekkor találta meg Fletcher hulláját.

Stephanie Haberlinnél már kevesebb szerencsével járt Laurie. A nő átalakított villalakásban élt, ahol portás nem volt. Laurie úgy döntött, hogy ezzel az esettel egyelőre nem foglalkozik, inkább elmegy a harmadik, utolsó helyszínre.

Yvonne Andre a Kendall Fletcheréhez hasonló épületben lakott. Laurie ezúttal is az orvosi igazolványát használta fel a kérdezősködéshez. A portás, aki Timothy néven mutatkozott be, kész-ségesen segített. Csakúgy, mint Kendall Fletcher, Ms. Andre szintén két férfi társaságában tért haza. Használható személyleírást a portás nem tudott adni róluk, de arra határozottan emlékezett, hogy itt jártak.

Arra a kérdésre, ki találta meg a holttestet, Timothy azt felelte, hogy Juan, a házfelügyelő. Laurie megkérdezte, tudna-e vele beszélni. Timothy azt felelte, hogy természetesen. Odaszólt egy sovány, homokszínű egyenruhát viselő férfinak, aki éppen a hallban javított valamilyen bútort. Juan odalépett hozzájuk, és kölcsönösen bemutatkoztak egymásnak.

- Hogyan találta meg a holttestet? - kérdezte Laurie.

- Az éjszakai portás szólt, hogy nézzek körül Andre lakásában.

- Hadd találgassak - ajánlotta Laurie. - Az éjszakai portást az egyik szomszéd hívta fel azzal, hogy furcsa hangokat hall kiszűrődni Andre lakásából?

Juan és Timothy meglepődéssel vegyes tisztelettel meredtek Laurie-ra.

- Á! - mosolyodott el Juan. - Szóval már beszélt a rendőrséggel?

- A lakásban pontosan hol találta meg? - kérdezte Laurie.

- A nappaliban - felelte Juan.

- És a lakás milyen állapotban volt? - tudakolta Laurie. - Nem tört valami össze? Nem látszott dulakodás nyoma?

- Nem nagyon néztem körül - felelte Juan. - Különösen azután nem, hogy fölfedeztem Ms. Andre hulláját. A rendőrség persze itt járt, de semmihez nem nyúltak hozzá. Kívánja megnézni?

- Szeretném - felelte Laurie.

Ekkor fölmentek Yvonne negyedik emeleti lakásába. Juan a pótkulccsal kinyitotta az ajtót. Beléptek.

Laurie ment be elsőnek. Ám alig tett meg öt lépést, amikor majdnem beleszaladt egy elegáns, középkorú asszonyba. Siralmas állapotban volt, látszott rajta, hogy sírt. Egy zsebkendőt szorongatott a kezében.

- Bocsánatot kérek - szólalt meg Laurie zavartan. - Nem számított arra, hogy van valaki a lakásban.

Az asszony már-már mondani akart valamit, amikor megismerte Juant.

- Elnézést kérek, Mrs. Andre - mondta Juan -, de nem tudtam, hogy van fent valaki. Ő Montgomery doktornő, az Igazságügyi Kórbonctani Intézetből.

- Ki az, drágám? - egy magas, ősz hajú férfi jelent meg az ajtóban.

- A főportás - válaszolta Mrs. Andre. - Ő pedig Montgomery doktornő az Igazságügyi Kórbonctani Intézetből.

- A manhattanitől? - kérdezte Mr. Andre.

- Onnan - felelte Laurie. - Rettenetesen sajnálom, amiért magukra törtem. Juan volt szíves felajánlani. Nem tudtam, hogy idefent vannak.

- Én sem - tette hozzá gyorsan Juan.

- Nincs semmi baj - nyugtatta meg őket Mrs. Andre. Zsebkendőjével letörölte a szeme sarkából kibuggyanó könnyeket, miközben szomorúan végignézett a szobán. - Épp Yvonne holmiját rendezgettük.

- Elnézést - mondta Mr. Andre, majd sarkon fordult, és eltűnt a hallban.

- Majd később visszajövök - szólalt meg Laurie, és tett egy lépést az ajtó felé. - Rettenetesen sajnálom, ami történt.

- Nem, maradjon csak! - mondta Mrs. Andre, és a kezét nyújtotta Laurie felé. - Kérem, fáradjon be! Foglaljon helyet! Jobb lenne, ha beszélnénk róla.

Laurie Juanra pillantott. Nem tudta eldönteni, mit tegyen.

- Én nem zavarnám magukat tovább - mondta Juan. - Kérem, hívjanak, ha szükségük van valamire!

Laurie is szívesen távozott volna. Nehezére esett vigaszt nyújtani az elhunyt szeretteinek. Mire ment vele akkor is, amikor megpróbálta megvigasztalni Duncan Andrews barátnőjét, Sara Wetherbee-t? Ám úgy érezte, nem sétálhat ki egyszerűen, nem hagyhatja magára a gyászoló anyát, aki maradásra kérte. Kétségekkel küszködve hagyta, hogy Mrs. Andre beljebb invitálja. Az asszony leült a kanapéra, Laurie pedig az egyik fotelbe.

- El sem tudja képzelni, micsoda megrázkódtatás ez nekünk - panaszolta Mrs. Andre. - Yvonne annyira kedves, jólelkű, szinte túlzottan önfeláldozó teremtés volt. Bármiféle jótékonysági ügyet felvállalt.

Laurie együttérzőn bólintott.

- Nem tud olyan jó ügyet említeni, amelyben ne játszott volna szerepet. A Greenpeace mozgalom, az Amnesty International, a NARAL.

Laurie tudta jól, nem nagyon kell beszélnie, elég, ha meghallgatja az asszonyt.

- Mostanában két új dolgot is felkarolt - nevetett föl erőltetetten Mrs. Andre. - Legalábbis számunkra újnak hatott: harcolt az állatok jogaiért, meg a szervátültetésekért. A sors iróniája, hogy szívroham végzett vele. Tényleg azt hitte, hogy egy szép napon majd valamelyik belső szervét nemes célokra használják fel. Arra persze nem számított, hogy ez ilyen hamar bekövetkezik, ám ahhoz ragaszkodott, hogy ne temessék el. Ebben hajlíthatatlan volt: úgy vélte, hogy ez rettenetes hely- és donoranyagpazarlás.

- Bárcsak mindenki úgy gondolkodna, ahogyan a lánya - jegyezte meg Laurie. - Akkor az orvosok sokkal több életet menthetnének meg. - Kínosan ügyelt arra, nehogy kiábrándítsa ezt a szerencsétlen asszonyt abból a hitéből, hogy a lányával szívroham, nem pedig kokain végzett.

- Talán magához vehetne néhányat Yvonne könyveiből - ajánlotta Mrs. Andre. - Nem tudom, mihez kezdenénk velük.

Mielőtt Laurie bármit válaszolhatott volna a nagyvonalú ajánlatra, Mr. Andre viharzott be a szobába. Az arca lángolt.

- Walter, mi történt? - kérdezte Mrs. Andre. A férje rettenetesen izgatottnak látszott.

- Dr. Montgomery! - csattant Mr. Andre hangja, és tudomást sem vett a feleségéről. - Történetesen a Manhattan Generál Hospital igazgatósági tagja vagyok, és történetesen személyesen ismerem dr. Harold Binghamet. Miután valamivel korábban beszéltem vele a lányomról, mondhatom, meglepődtem, amikor maga beállított. Így most visszahívtam. A vonalban van, magával akar beszélni.

Laurie nagyot nyelt. Felállt, és Mr. Andre mellett elhaladva kiment a konyhába. Habozva vette föl a telefont.

- Montgomery! - mennydörögte Bingham, mihelyt beleszólt Laurie. El kellett tartania a hallgatót a fülétől. - Az isten szerelmére, mit keres maga Yvonne Andre lakásán? Maga ki van rúgva! Hallotta? Ha azonnal nem hagyja abba, feljelentem szélhámosságért! Megértette, amit mondtam?

Laurie éppen válaszolni akart, amikor a szeme megakadt a telefon mögötti naptárba csúsztatott névjegykártyán. A kártyán ez állt: Mr. Jerome Hoskins, Manhattani Donor Szervösszeíró Állomás.

- Montgomery! - üvöltötte újra Bingham. - Válaszoljon! Mi a nyavalyát csinál maga ott?

Laurie szó nélkül letette a telefont. Remegő kézzel magához vette a névjegykártyát. Ebben a pillanatban minden részlet a helyére állt. Rettenetes, iszonyú kép rajzolódott ki előtte. Laurie szinte képtelen volt elhinni, ám most, hogy a hiányzó láncszem megkerült, tudta már, hogy szörnyű, kérlelhetetlen igazsággal kell szembenéznie. Természetesen el kell mondania Lounak! Ám előtte még el kell mennie valahová.

15.

Hétfő, 16.15

Manhattan

Lou Soldano ma már másodszor fordult meg a Manhattan General sebészetén. Ezúttal azonban nem kellett sokáig várakoznia. Most ugyanis felhívta a műtőt, és megkérdezte, mikorra végez az operálással dr. Scheffield. Lou úgy időzítette az érkezését, hogy éppen akkor csípje el Jordant, amikor kijön a műtőből.

Nem egészen öt perc várakozás után Lou elégedetten látta, hogy a doktor magabiztosan sétál ki a sebészetre, majd onnan az öltözőbe. Lou kalapjával a kezében, esőkabátjával a karján utánament. Kissé lemaradt Jordan mögött, és megvárta, amíg a beszennyeződött műtősruháját beledobja a szennyestartóba. Úgy tervezte, hogy csak akkor lepi meg a férfit, amikor az már alsóneműben van, vagyis lelkileg sebezhető. Lou azt vallotta, könnyebb a vallatás akkor, ha az alany kibillent a lelki egyensúlyából.

- Helló, doki! - szólította meg halkan. Jordan hirtelen fordult hátra. Szemmel láthatóan feszült volt. - Elnézést - folytatta Lou, a fejét vakarva -, sajnálom, hogy megint háborgatnom kell, de eszembe jutott még valami.

- Mégis mit képzel, kicsoda maga? - fortyant fel Jordan. - Columbo?

- Olyasmi - hagyta rá Lou. - Már nem is reméltem, hogy rájön. Most, hogy sikerült fölkeltenem az érdeklődését, van itt valami, amit szeretnék megkérdezni.

- Ki vele, de gyorsan, hadnagy - sürgette Jordan. - Egész nap operáltam, a rendelőm mostanra már tele van türelmetlen betegekkel. - Ezzel odament a mosdóhoz, és megnyitotta a vízcsapot.

- Amikor korábban itt jártam, említettem, hogy a betegei, akiket megöltek, egytől egyig valamilyen műtéti beavatkozásra vártak. Ám azt elfelejtettem megkérdezni, hogy milyen jellegű operációkról volt szó. Tudomásom szerint valami szaruhártyaműtét, vagy mi. Avasson be, doki! Pontosan mit is kellett volna csinálnia ezekkel az emberekkel?

Jordan fölegyenesedett a mosdókagyló mellett. Arcáról csöpögött a víz. A könyökével odébb lökte Lout, hogy a törülközőkhöz férjen. Elvett egyet, és jó alaposan megtörülközött.

- Szaruhártya-átültetésre vártak - jelentette ki Jordan, jól megnézve magát a tükörben.

- Ez érdekes - jegyezte meg Lou. - A diagnózisuk különböző volt, mégis mindannyian ugyanarra a műtétre vártak?

- Úgy van, hadnagy - felelte Jordan, és a mosdótól odament az öltözőszekrényéhez. Elfordította a számzáras gombot.

Lou, mint egy hű eb, a sarkában. - Én pedig meg mertem volna esküdni arra, hogy eltérő diagnózis eltérő gyógymódot igényel.

- Kétségtelen, hogy a diagnózis eltérő volt - magyarázta Jordan öltözködés közben. - Ám a panasz azonos. A szaruhártya állapota látáscsökkenést okozott.

- Így viszont ez csak tüneti kezelés, magát a betegséget nem gyógyítja, nem így van? - kérdezte Lou. Jordan abbahagyta a gombolkozást, és Loura meredt.

- Azt hiszem, alábecsültem magát - jelentette ki. - Magának tulajdonképpen igaza van. A szemészeti esetek többségében azonban pontosan ez történik. Természetesen mielőtt az ember még vállalkozna a transzplantációra, előtte igyekszik megszüntetni a betegség okát. És ezt a kezelést az ember addig csinálja, amíg többé-kevésbé biztos nem lehet abban, hogy a betegség nem fogja károsítani az újonnan beültetett szöveteket. Megfelelő gyógymód esetén ez így is történik.

- Az anyját! - mondta Lou. - Talán belőlem is lehetett volna orvos, ha nekem is megadatott volna, hogy elit iskolába járjak, mint maga.

Jordan folytatta a gombolkozást. - A megjegyzés magára vall - jelentette ki.

- Ahogy vesszük - jegyezte meg Lou. - De azért az meglepő, hogy a betegei, akiket meggyilkoltak, mind ugyanarra a műtétre vártak.

- Egyáltalán nem - vetette ellen Jordan, folytatva az öltözködést. - Én éppen ennek a specialistája vagyok. A szaruhártya a fő területem. Ma is négy ilyen műtétet csináltam.

- Az operációinak zöme tehát szaruhártya-átültetés? - kérdezte Lou.

- Igen. Különösen az utóbbi időben.

- És Cerinónál? - kérdezte Lou.

- Ugyanaz - felelte Jordan. - A különlegesség az ő esetében csak annyi, hogy nála két műtétet kell csinálni, mivel mind a két szeme súlyosan károsodott.

- Aha - nyugtázta Lou, aki ezúttal is kifogyott a további kérdésekből.

- Félre ne értsen, hadnagy! Megdöbbentett és elkeserített, hogy a betegeimet megölték. Ám az, hogy mind szaruhártya-átültetés előtt álltak, számomra még akkor sem meglepő, ha tudom, hogy meggyilkolták valamennyit. Miután mind az én betegeim voltak, ennek volt némi statisztikai valószínűsége. Van még más is, hadnagy? - felvette a zakóját.

- Amellett, hogy mindannyian szaruhártya-átültetésre vártak, volt-e valami, ami megkülönböztette őket a többi hasonló műtét előtt álló betegétől?

- Semmi - jelentette ki Jordan.

- Na és Marsha Schulman? Kapcsolatba hozható ezeknek a betegeknek a halálával?

- Ő nem állt műtét előtt.

- De találkozott ezekkel az emberekkel - vetette ellen Lou.

- A titkárnőm volt. Gyakorlatilag mindenkivel találkozott, aki a rendelőmben megfordult.

Lou bólintott.

- És most, hadnagy, ha megbocsát, mennem kell megnézni a friss műtöttemet. Örültem a találkozásnak - és ezzel már ott sem volt.

Lou kissé elkedvetlenedve sétált vissza a kocsijához. Amikor Patrick O'Brian azzal állított be az irodájába, hogy az áldozatok mindegyike ugyanarra az operációra várakozott, úgy érezte, hogy végre ráakadt arra a láncszemre, amit keresett. És most kiderült, hogy ez is zsákutca.

Elhúzott a járdaszegélytől és máris bent találta magát a forgalom kellős közepén. A New York-i csúcsforgalom elviselhetetlenül idegesítő, esős napokon pedig még annál is rosszabb. Lou a járda felé pillantva azt tapasztalta, hogy még a tárókelők is gyorsabban haladnak, mint ő.

Most, hogy volt ideje gondolkodni, igyekezett számba venni az ismert tényeket. Nehezére esett elemeznie dr. Jordan Scheffield személyiségét. Mindenesetre utálja a pasast. Nemcsak Laurie miatt, jóllehet az is közrejátszik benne. Hanem hogy annyira öntelt és leereszkedő. Meglepő, hogy Laurie ezt nem veszi észre.

A mögötte jövő autó váratlanul beleszaladt a kocsijába. Lou feje előre-hátra billent. Első dühében rálépett a fékre, és kipattant. A másik kocsi vezetője is kiszállt. Lou elképedve látta, hogy a pasas legalább száz kiló, és csupa izom.

- Miért nem vigyáz? - méltatlankodott Lou. Hátrament, és megnézte a Caprice-t. A lökhárítón a másik kocsiról lepergett festéknyom. Lou eljátszhatta volna a kemény kopót, de nem tette. Nem volt szokása: túl sok erőfeszítést igényelt.

- Elnézést, uram - mentegetődzött a férfi.

- Semmi baj - jelentette ki Lou, és visszaszállt a kocsijába. Lassanként araszolva előre a bedugult forgalomban, Lou jobbra-balra forgatta a fejét. Remélte, hogy nem rándult meg a nyaka.

Agyában váratlanul egy elképzelés kezdett körvonalazódni. Kezdett értelmet nyerni ez az egész. Hogyan is nem vette észre eddig? Egy pillanatig csak bámult maga elé, teljesen megbénította az egyre kristályosodó megoldás. Annyira elmerült a gondolataiban, hogy a mögötte haladó nagydarab férfi kénytelen volt rádudálni, hogy induljon már.

- Szentséges ég! - mondta hangosan Lou. Azon tűnődött, miért is nem jött rá sokkal hamarabb. Az eddig oly távolinak tetsző részletek most egységes, irtózatos egésszé álltak össze.

Lou fogta a rádiótelefonját, és Laurie-t hívta a törvényszékin. A telefonközpontos közölte vele, hogy elbocsátották.

- Micsoda? - hökkent meg Lou.

- Kirúgták - ismételte meg a központos, és letette. Lou sebtében tárcsázta Laurie otthoni számát. Dühös volt magára, amiért nem hívta korábban, hogy megtudja, mire jutott a főnökével. Nagyon úgy fest, hogy semmi jó sem sült ki belőle.

Lou csalódottan fogadta Laurie üzenetrögzítőjének a hangját. Kérte, hogy sürgősen hívja vissza akár az irodájában, akár otthon.

Lou ezzel letette a telefont. Sajnálta Laurie-t. Nagy csapás lehet a számára, hogy elveszítette az állását. Hiszen azon kevesek közé tartozik, akik éppen annyira szeretik a munkájukat, mint jómaga.

- Ott jön! - kiáltott fel Tony, és oldalba bökte az alvó Angelót.

Angelo megrázta a fejét, és kibámult a szélvédőn. Besötétedett azalatt a rövid idő alatt, amíg aludt egy keveset. Kábult volt. De észrevette a nőt, akire Tony hívta fel a figyelmét. Már csak három méterre volt a ház bejáratától.

- Menjünk - mondta Angelo, és kikászálódott az autóból. Ekkor azonban majdnem orra esett. Teljesen elzsibbadt a bal lába abban a furcsa pózban, amelyben meglepte az álom.

Tony jócskán megelőzte Angelót, aki e kényszeredett futás közben a lábát sokkal inkább egy darab fának, semmint csontokból és izomzatból álló élő szervezetnek érezte. Mire a bejárathoz ért, combtól lefelé úgy érezte, mintha ezernyi tűvel szurkálnák a lábát. Amikor kinyitotta az ajtót, azt látta, hogy Tony már javában társalog a nővel.

- Be kell vinnünk a rendőrségre - mondta Angelo módszerét utánozva Tony.

Angelo látta, hogy Tony túlontúl magasra emelte a jelvényét. Laurie Montgomery, ha akarná, el is olvashatná. Angelo visszahúzta Tony karját, és elmosolyodott.

Úgy látta, hogy Laurie tényleg olyan csinos, mint ahogy a fotója alapján Tony megállapította.

- Csak néhány percét kívánjuk igénybe venni - vette át a szót Angelo. - Rutin dolog az egész. Egy órán belül már vissza is hozzuk. Az Igazságügyi Kórbonctani Intézettel kapcsolatos ügyről van szó.

- Nekem sehová nem kell magukkal mennem!

- Gondolom, nem szeretne feltűnést kelteni - jegyezte meg Angelo.

- De még csak szóba sem kell állnom magukkal! - Angelo látta, hogy Laurie-val nem lesz könnyű dolguk.

- Akkor, sajnos, kényszerítenünk kell rá - jelentette ki hűvösen.

- Még csak nem is láttam magukat errefelé. Melyik körzetből vannak?

Angelo a válla fölött gyorsan hátrapillantott. Senki nem igyekezett az épület felé. Itt erőszakhoz kell folyamodni. Angelo Tonyra nézett, és bólintott egy picit.

Tony vette a lapot, benyúlt a zakójába, és előhúzta a Berettáját. Laurie-ra szögezte a fegyvert.

Angelo összerezzent, amikor a nő olyan fülsiketítően felsikoltott, hogy attól még a halottak is felébredtek a közeli, Rego parki Szent János temetőben.

Tony a szabad kezével megragadta Laurie nyakát, arra készülve, hogy így vonszolja a kocsiig. Ekkor azonban ütést érzett az ágyékán. Tony a fájdalomtól kétrét görnyedt. Mihelyt fölegyenesedett, a nő mellkasára célzott, és gyors egymásutánban kétszer lőtt. Laurie abban a pillanatban összerogyott.

Fülsiketítő volt a zaj; Tony, arra számítva, hogy nem lesz rá szüksége, a hangtompítót nem tette föl. A levegőben érezhetővé vált a kordit szaga.

- Mi a francért lőtted le? - vonta kérdőre Angelo. - Élve kellett volna odavinnünk.

- Elvesztettem a fejemet - magyarázta Tony. - A rohadt a táskájával a mogyoróimra csapott.

- Tüntessük el innen a francba! - adta ki a parancsot Angelo.

Megragadták Laurie karját. Angelo lehajolt, és fölvette a nő táskáját. Ezután odahúzták-vonták Laurie élettelen testét a kocsihoz. Élve vagy holtan, de el kell juttatniuk a Montego Bay fedélzetére.

Amilyen hamar csak tudták, betuszkolták a hátsó ülésre. Néhány járókelő gyanakodva felfigyelt rájuk, ám egyikük sem szólt egy szót sem. Tony beszállt a nő mellé, ezalatt Angelo előreült, és indított. Mihelyt átmelegedett a motor, ráhajtott a Tizenkilencedik utcára.

- Remélem, nem vérez össze mindent - bosszankodott Angelo a visszapillantó tükörbe nézve. Látta, hogy Tony birkózik a testtel: - Mi a fészkes fenét csinálsz?

- Megpróbálom kihúzni alóla a tárcáját - morogta Tony. De olyan halálos szorítással fonódtak rá a nő ujjai, mintha bármi is függene már ettől.

- Meghalt? - kérdezte Angelo, még mindig nagyon dühös volt.

- Eddig még nem mozdult meg - vetette oda Tony. - Á, megvan! - És úgy mutatta fel a tárcát, mint holmi trófeát.

- Ha Cerino megkérdezi, mi történt - sziszegte Angelo -, megmondom neki az igazat.

- Sajnálom - mentegetődzött Tony -, mondtam már neked. Elvesztettem a fejem. Idesüss! Ez a tyúk tele van pénzzel - azzal meglobogtatott egy maroknyi húszdollárost.

- Inkább arra ügyelj, hogy ki ne szúrják - figyelmeztette Angelo.

- Jaj, ne! - jajdult föl Tony.

- Mi az már megint? - kérdezte Angelo.

- Ez a tyúk nem is Laurie Montgomery - jelentette ki Tony, a fényképes igazolványt megvizsgálva. - Hanem Maureen Wharton helyettes államügyész. Pedig tisztára úgy néz ki, mint az a nő a képen. - Tony előrehajolt, és magához vette az újságot. Kisimította Maureen haját az arcából, jobban megnézte a nő arcát, és összehasonlította a fényképen láthatóval. - Hát, majdnem olyan - jelentette ki.

Angelo olyan szorosan markolta meg a volánt, hogy minden vér kiszaladt a kezéből. Mindenképpen beárulja Cerinónak Tonyt, akár kérdezi, akár nem. Hála neki, tévedésből egy másik nőt tettek hidegre, és nem kisebb személyiséget, mint egy helyettes államügyészt. Őrület, amit ez a Tony csinál.

- Én vagyok az, Ponti - mondta Franco a telefonban Vinnie Dominicknak. - Az alagút felé tartok. Csak közölni akartam, hogy láttam, amint a két pasas, akiről beszéltünk, néhány perccel ezelőtt, fényes nappal elintézett egy fiatal nőt. Ezek teljesen megőrültek. Ennek semmi értelme.

- Örülök, hogy hívtál - nyugtázta Vinnie. - Már én is kerestelek. Ez a besúgó, akivel összehoztál, Tony Ruggeiro barátnője barátjának a barátja, elköpte nekem. Ő tudja, hogy mit csinálnak. Hihetetlen! Magadtól ki nem találod.

- Odamenjek? - kérdezte Franco.

- Nem, maradj csak ezen a kettőn - mondta Vinnie. - Én megyek, és beszélek néhány Luciával. Kitaláljuk, mit kéne tennünk. Le kell állítanunk Cerinót, de úgy, hogy nyerjünk is valamit a dolgon. Világos?

Franco letette a telefont. Angelo körülbelül öt autóhosszal járt előtte. Most, hogy Vinnie már tudta, mi folyik itt, Franco majd meghalt a kíváncsiságtól.

Laurie, a kezével ernyőzve az arcát, bekukucskált a Keleti Ötvenötödik utcán álló villalakás bezárt üvegajtaján. Annyit látott, hogy innen néhány márványlépcső vezet egy másik bezárt ajtóhoz.

Hátrébb lépett, és szemrevételezte az épület homlokzatát. Ötemeletes épület, domború homlokzattal. A második emeleti hatalmas ablakból fény szűrődött ki. A harmadikon is égtek a lámpák. Afölött már minden sötét.

Az ajtótól jobbra réztáblán a felirat: MANHATTANI DONOR SZERVÖSSZEÍRÓ ALLOMÁS. NYITVATARTÁS: 9.00-TŐL 17.00-IG. Laurie-t azért fogadta zárt ajtó, mert elmúlt már öt. Mivel azonban a második és a harmadik emeleten fényt látott, ebből arra következtetett, hogy többen még az épületben tartózkodnak. Így hát eltökélte, hogy feltétlenül beszél valakivel.

Visszament az ajtóhoz, és jó hangosan, ugyanúgy, mint megérkezésekor, kopogtatni kezdett. Senki nem jött ajtót nyitni.

Laurie balra pillantva észrevett egy személyzeti bejárót. Odament az ajtóhoz, és ott is megpróbált bekukucskálni. Semmit sem látott, sötétség honolt odabent. Visszament a főbejárathoz, és már-már újra kopogtatni kezdett, amikor felfigyelt valamire, amit korábban nem vett észre.

A réztábla alatt a falon futó borostyán takarásában egy apró kis rézcsengő volt. Laurie megnyomta a gombját, és várt.

Néhány perc múlva világosság gyúlt az üvegajtó mögötti folyosón. Majd nyílt a belső ajtó, és egy hosszú, feszes, dísztelen gyapjúruhás nő jött lefelé a lépcsőn. A szűk ruha miatt oldalazva járt. Jó ötvenesnek tetszett. Kedélytelen arca, szigorú vonásai voltak, a haja szorosan hátrafésülve.

Az ajtóhoz lépve némajátékkal előadta, hogy zárva vannak. Hogy nyomatékot adjon a mozdulatainak, újra meg újra az órájára mutatott.

Laurie ugyancsak kézjelekkel megpróbálta előadni, hogy beszélni szeretne valakivel. Amikor ez hatástalan maradt, Bingham fenyegetődzése ellenére, hogy letartóztattatja érte, elővette az orvosi igazolványát, és fölmutatta a nőnek. Hogy a megszokott reagálás ezúttal is elmaradt, Laurie elővette azt a névjegyet, amelyet Yvonne Andre lakásán talált, és odanyomta az ajtó üvegéhez. Az asszony végül megadta magát, és kinyitotta a kaput.

- Elnézését kérem, de már zárva vagyunk – jelentette ki a nő.

- Erre már rájöttem - mondta Laurie, és a kezét az ajtó kilincsére tette -, de muszáj beszélnem magával. Csak néhány percét rabolnám el. Az igazságügyieknél dolgozom. A nevem dr. Laurie Montgomery.

- És miről akar beszélni? - kérdezte az asszony.

- Bejöhetnék? - kérdezte Laurie.

- Na jöjjön - mondta nagyot sóhajtva. Beengedte Laurie-t, majd bezárta maguk mögött az ajtót.

- Nagyon csinos - dicsérte a házat Laurie. A ház átalakítása során megőrizték a legtöbb tizenkilencedik századi belső dekorációt.

- Nagyon örültünk, hogy megkaphattuk ezt az épületet - mesélte az asszony. - Apropó, a nevem Gertrude Robeson.

Kezet ráztak.

- Felfáradna az irodámba?

Laurie igennel válaszolt. Gertrude egy elegáns, század eleji stílusú lépcsőn fölvezette a második emeletre.

- Köszönöm, hogy szakít rám időt - hálálkodott Laurie. - Nagyon fontos dologról van szó.

- Már csak én vagyok itt - magyarázta Gertrude. - Gondoltam, behozom az elmaradásomat.

Gertrude irodája az utcára nézett, innen szűrődött ki a második emeleti világítás. Hatalmas iroda, kristálycsillárral. Laurie szórakozottan eltűnődött azon, hogyan engedheti meg magának néhány nem nyereségérdekelt szervezet, hogy ilyen pazar környezetben működjék.

Mihelyt helyet foglaltak, Laurie a tárgyra tért. Újra elővette az Yvonne lakásán talált névjegyet, és odanyújtotta Gertrude-nak. - Ez az ember itt dolgozik maguknál? - kérdezte Laurie.

- Igen, itt - felelte Gertrude, és visszaadta a kártyát. - Jerome Hoskins a toborzó részleg vezetője.

- Pontosan mivel foglalkozik az önök állomása? - kérdezte Laurie.

- Örömmel mesélnék erről önnek többet is - mondta Gertrude -, de a lényeg az, hogy profitot nem termelő szervezetként azon fáradozunk, hogy emberi szerveket gyűjtsünk, és azokat felajánljuk átültetésre.

- Toborzó munkán mit ért? - kérdezte Laurie.

- Igyekszünk rávenni az embereket, hogy jelentkezzenek potenciális donornak - magyarázta Gertrude. - Ennek a legegyszerűbb formája az, hogy a jelentkező beleegyezik abba, hogy váratlan baleset esetén, ha megszűnik az agyműködése, egyéb belső szerveit az arra rászorulókba átültethetik.

- Ha ez a legegyszerűbb változata - jegyezte meg Laurie -, akkor mi az, ami ennél bonyolultabb?

- Talán ez esetben nem a „bonyolultabb” a legpontosabb kifejezés - magyarázta Gertrude. - Voltaképpen az is végtelenül egyszerű. Ám a következő lépcső az, hogy a leendő donortól vér- és szövetmintát is veszünk. Ez rendkívül hasznos olyan esetekben, ha mondjuk csontvelő-átültetésre kerül sor.

- És hogyan folyik a toborzás? - kérdezte Laurie.

- A szokásos módon - felelte Gertrude. - A jótékonysági alapokat támogatók, aktív egyetemi csoportok meg ilyenek körében. Nekünk leginkább azt kell köztudottá tennünk, hogy egyáltalán létezik ez a lehetőség. Nagyon hasznos például, ha egy rászoruló a sajtó segítségét kéri, mondjuk, ha egy kisgyereknek új szívre vagy májra van szüksége.

- Sok alkalmazottal dolgoznak? - tudakolta Laurie.

- Tulajdonképpen nem, csak néhányan vagyunk - mesélte Gertrude. - De egy csomó önkéntes segíti a munkánkat.

- És kik jelentkeznek a felhívásukra? - faggatódzott tovább Laurie.

- Többnyire diplomások - mondta Gertrude -, különösen olyanok, akiket érdekelnek a társadalmi problémák, és akik komolyan gondolják, hogy valamit vissza is kell adniuk a társadalomnak.

- Találkozott már Yvonne Andre nevével? - kérdezte Laurie.

- Nem, nem hiszem - jelentette ki Gertrude. - Találkoznom kellett volna vele?

- Nem, azt hiszem, nem - felelte Laurie. - Halott.

- Szent ég! - álmélkodott Gertrude. - Akkor meg miért kérdezte, hogy hallottam-e róla?

- Puszta kíváncsiságból - felelte Laurie. - És azt meg tudná-e nekem mondani, azok között szerepelt-e a neve, akiket Mr. Hoskins toborzott?

- Sajnálom - mondta Gertrude -, de ez bizalmas információ. Nem mondhatom meg.

- De hiszen törvényszéki orvos szakértő vagyok - érvelt Laurie. - Az esetemben nem szokvány érdeklődésről van szó. Ma beszéltem Yvonne Andre édesanyjával, és tőle tudom, hogy a lánya a híve lett a maguk céljának korai halála előtt. Mr. Hoskins névjegyét is az ő lakásán találtam. Engem a részletek nem érdekelnek, csupán annyit szeretnék tudni, hogy az önök donorjai között szerepelt-e.

- Ms. Yvonne Andre tisztázatlan körülmények közepette hunyt el? - kérdezte Gertrude.

- A halál okának baleset van megjelölve - magyarázta Laurie -, de vannak bizonyos körülmények, amelyek nyugtalanítanak.

- Mert tudja, ahhoz, hogy egy-egy szerv átültethető legyen, a donoroknak - általánosan fogalmazva - a vegetáció állapotában kell lenniük. Vagyis az agyon kívül minden más szervének fiziológiai értelemben élnie kell.

- Hogyne - mondta Laurie. - Tisztában vagyok ezzel a feltétellel. Yvonne Andre a halála előtt már nem volt vegetatív állapotban. Ezzel együtt szeretném tudni az itteni státusát.

- Egy pillanat! - mondta Gertrude, azzal odasétált az íróasztalához, és beütött pár adatot a számítógépbe. - Igen - mondta -, Yvonne donor volt. De ennél többet nem mondhatok.

- Hálásan köszönöm ezt is - mondta Laurie. - Már csak egy kérdésem van. Nem törtek be magukhoz mostanában?

Gertrude nagy szemet meresztett erre. - Hát, igazából nem is tudom, hogy kiadhatok-e ilyen információt, de hát végtére is ez közügy. A rendőrségen bármikor utánanézhet. Szóval, néhány hónapja valóban betörtek ide. Szerencsére nem sok mindent vittek el, és nem is garázdálkodtak.

Laurie felállt. - Nagyon szépen köszönöm! Hálás vagyok, amiért időt szakított rám. Nagyra értékelem.

- Adhatok a tájékoztatónkból? - kérdezte Gertrude.

- Igen, hogyne - mondta Laurie. Gertrude kinyitotta az egyik szekrény ajtaját, kivett néhány füzetet, és odaadta Laurie-nak. Laurie a táskájába tette valamennyit. Gertrude ezután kikísérte Laurie-t, és bezárta utána a villa ajtaját.

Az utcára kilépve Laurie lesétált a Lexington sugárútra, hogy fogjon egy taxit, és bemenjen a belvárosba. A sofőrrel közölte, hogy vigye az Igazságügyi Kórbonctani Intézetbe. Egyre növekvő gyanúja, és meggyőződése közepette még szeretett volna beszélni George Fontworth-szel. Szeretett volna megkérdezni valamit a ma behozott áldozatokról. Noha már elmúlt hat óra, feltételezte, hogy a férfi még bent lehet. Rendszerint sokáig bent marad.

Ám ahogyan közeledtek az intézet felé, Laurie aggódni kezdett, mi történik, ha Bingham is bent lesz. Nála sem ment ritkaságszámba a túlórázás. Laurie megkérte a taxisofőrt, hogy az Első sugárútról forduljon majd rá a Tizenharmadik utcára. Amikor odaértek a hullaház parkolójához, Laurie kérte, hogy álljon be oda. Szerencsés húzásnak bizonyult, mert ott állt Bingham szolgálati kocsija is.

- Meggondoltam magam - szólt oda a plexiablakon át a sofőrnek Laurie. Bemondta az otthoni címét. A sofőr Laurie előtt teljesen ismeretlen nyelven elkezdett káromkodni, majd kiállt a parkolóból, és visszament az Első sugárútra. Negyedórával később már meg is érkeztek Laurie házához.

Még mindig esett az eső, ezért Laurie sietve belépett a kapun. Azt kellett tapasztalnia, hogy a belső ajtót betörték. Arra gondolt, szólni fog a házfelügyelőnek, hátha még nem tud róla.

Laurie egyenesen a lifthez ment. Még a postáját sem nézte meg. Már csak az járt a fejében, hogy föl kell hívnia Lout.

Miközben becsukódni készült a lift ajtaja, Laurie egy benyúló kezet látott, amely igyekezett megállítani az ajtót. Laurie meg akarta nyomni a. nyitó gombot, de tévedésből a zárót találta el. A kéz visszahúzódott, az ajtó becsukódott, a lift elindult fölfelé.

Laurie a zárjaival bajmolódott, amikor meghallotta, hogy nyílik Debra Engler ajtaja.

- Két férfi kereste - szólt oda neki Debra. - Sohasem láttam még őket. Kétszer is becsöngettek.

Noha Laurie ki nem állhatta, hogy Debra a magánéletében kurkászik, eltűnődött, ki lehetett az a két férfi, és hogy mit akarhattak. A „két férfi” említése hallatán nemigen tudott másra gondolni, mint a túladagolásos eseteire, és ettől a gondolattól a hideg is kirázta. El sem tudta képzelni, hogyan juthattak föl az ajtajáig, hiszen nem volt itthon, hogy a kapucsengőre beengedhette volna őket. De aztán az eszébe jutott, hogy a második bejárati ajtó zárját feltörték. Megkérdezte Debrától, hogyan néztek ki.

- Az arcukat nem láttam jól - felelte Debra. - De nem tettek jó benyomást rám. És ahogy már mondtam, kétszer is csöngettek.

Laurie visszafordult, és kinyitotta az utolsó zárat is. Hirtelen felötlött benne, hogy ha azok ketten ártó szándékkal jöttek, akkor feljöhettek a tűzlépcsőn is, és onnan a konyhába már gyerekjáték bejutni.

Laurie kinyitotta az ajtót. A többszörösen rárakódott festékrétegtől a sarokvas megcsikordult. Onnan, ahol állt, a lakás háborítatlannak tetszett. Nem hallott szokatlan hangot, és nem is látott semmi gyanúsat. Óvatosan átlépte a küszöböt, készen arra, hogy az első gyanús neszre visszarohanjon.

Laurie a szeme sarkából észrevette, hogy valami feléje tart. Erre halkan, önkéntelenül felkiáltott. Nem is annyira kiáltás volt ez, mint inkább elakadó lélegzetének hangja. A táskáját a földre ejtette, és védekezőn maga elé emelte a karját. Abban a pillanatban, hogy a táska a földre zuhant, a macska már neki is ugrott, de ez csak egy pillanatig tartott. A következő másodpercben már az előszobaasztalra szökkent, majd szorosan a fejéhez simuló fülekkel beiramodott a nappaliba.

Laurie egy percig csak állt az ajtóban, a mellkasára szorított kézzel. Olyan hevesen vert a szíve, mint valaha a teniszjátszmák után. Miután már újból levegőhöz jutott, akkor fordult csak meg, és kulcsolta be maga mögött a zárakat.

Fölvette a táskáját, és bement a nappaliba. A kerge macska előjött a rejtekhelyéről, felmászott a könyvespolc tetejére, majd onnan átszökkent az ablakpárkányra. A leshelyéről figyelte Laurie-t, játékosan fújtatva.

Laurie egyenesen a telefonhoz ment. Látta, hogy villog az üzenetrögzítő lámpája, de most nem törődött a hívókkal. Ehelyett Lou számát hívta. Sajnos, nem vette föl. Laurie letette, és most az otthoni számát kezdte tárcsázni. Mielőtt azonban a végére érhetett volna, megszólalt az ajtócsengő. Laurie riadtan visszatette a kagylót a helyére.

Első ijedelmében az ajtóhoz sem mert odamenni, hogy kikukucskáljon. Másodszor már hosszabban szólalt meg a csengő. Laurie tudta, hogy valamit tennie kell. Odamegy, és megnézi, ki az. Végül is nem kell kinyitnia az ajtót.

Laurie lábujjhegyen odasettenkedett, és kikukucskált a folyosóra. Két ismeretlen férfi állt az ajtó előtt, az arcukat eltorzította a széles látószögű lencse.

- Ki az? - kérdezte Laurie.

- Rendőrség - felelte az egyik hang.

Elöntötte a megkönnyebbülés hulláma, és kezdte sorban kinyitni a zárakat. Lehet, hogy Bingham beváltotta a fenyegetését? De hiszen nem állította határozottan, hogy följelenti, csak azt mondta, hogy lehet.

Laurie, miután kioldotta a láncot, megállt. Újra kikukucskált. - Láthatnám az igazolványukat? - kérdezte. Tisztában volt azzal, hogy senkit nem engedhet be a lakásába egyetlen szóra.

A két férfi gyorsan megvillantotta a jelvényét a kémlelőnyílás előtt. - Csupán egy percre zavarnánk - állította az előbbi hang.

Laurie elhátrált az ajtóból. Noha az előbb még megkönnyebbülten hallotta, hogy a látogatói a rendőrségtől vannak, most kezdett elbizonytalanodni. Mi van, ha azért jöttek, hogy letartóztassák? Ha így van, akkor be kell kísérniük a rendőrségre? Ott aztán vallatóra fogják, benntartják, talán még vád alá is helyezik. Ki tudja, meddig fog tartani? Neki viszont sürgősen beszélnie kell Louval. Már csak azért is, mert ő aztán segíthet rajta, ha csakugyan le akarják tartóztatni.

- Egy pillanat! - szólt ki Laurie. - Magamra kell kapnom valamit.

Laurie egyenesen a konyhába ment, a hátsó ajtóhoz. Tony összenézett Angelóval. - Nem kéne szólnunk neki, hogy ne bajlódjon az öltözködéssel?

- Pofa be! - intette súgva Angelo.

A hátuk mögött hallották, hogy kattan egy öreg zár. Tony megfordult, és látta, hogy Debra Engler ajtaja résnyire tárul. Tony megindult az ajtó felé, és a tenyerét jó hangosan összeütötte, hogy megijessze Debrát. Az ötlet bevált. Debra ajtaja becsukódott. Legalább egy tucat zár kattanása hallatszott.

- Az isten szerelmére! - suttogta Angelo. - Mi a nyavalya ütött beléd? Most nincs idő hülyéskedni.

- Ki nem állhatom, hogy ez a boszorkány itt bámészkodik.

- Gyere vissza! - parancsolt rá Angelo. Ezzel elfordult Tonytól, és megrázta a fejét. Ekkor vette észre, hogy egy nő sziluettje suhan el a tűzlépcsőre nyíló ajtó üvege mögött.

Angelo egy pillanat alatt rájött, hogy mi történik. - Futás! - mondta abban a pillanatban. - Ott megy a hátsó lépesőn!

Angelo odarohant a tűzlépcsőhöz, és feltépte az ajtót. Tony a nyomában. Egy pillanatra megálltak a korlátnál, és elnézték az öt emelet magasságból a földszintre vezető, mocskos, rövid fordulókból álló lépcsőket. Jóval alattuk ott volt Laurie, hallották cipősarkainak koppanását a csupasz betonon.

- Kapd el, mielőtt még leérne az utcára! - vicsorogta Angelo.

Tony megeredt, mint a nyúl, négyesével szedte a lépcsőfokokat. Szorosan Laurie nyomában volt, ám elkapni nem tudta; mert a nő a földszinti ajtón át kirohant a hátsó udvarra.

Tony még elérte az ajtót, mielőtt az becsukódhatott volna. Kirohant, és egy kavicsos, gazzal benőtt udvaron találta magát. Laurie léptei ott visszhangoztak egy szűk, az utcára vezető átjáróban. Egy alacsony korlátot átugorva Tony utána iramodott. Laurie-nak csupán hatméternyi előnye volt. Egy pillanat, és utoléri.

Laurie tisztában volt azzal, hogy a szökését felfedezték, és hogy a rendőrök a sarkában vannak. Hallotta, hogy rohannak utána a lépcsőn. Menekülés közben arra gondolt, vajon helyesen cselekedett-e. De ha már megtette, akkor nem fordulhat vissza. Rohanás közben egyre inkább eltökélte, hogy nem hagyja elkapni magát. Persze azzal tisztában volt, hogy már maga az is bűnnek számít, ha az ember ellenáll a letartóztatásnak. Közben ugyanakkor az is átsuhant a fején, ezek ketten talán nem is rendőrök.

Már csak néhány lépés választotta el az utcától, amikor megérezte, hogy egyik üldözője ott van szorosan a nyomában. A lépcső aljában az épület falának támasztva öreg, horpadt, fém szemetesládák sorakoztak. Laurie végső elkeseredésében megragadta fölül az egyiket, és maga mögé dobta. Csattogva gurult lefelé az átjáróhoz vezető pár lépcsőn.

Laurie látva, hogy üldözője megbotlik és elesik, hamarjában utánagurította a többi ládát is. Néhány járókelő a látvány kedvéért lelassított, ám senki nem állt meg, egyikük sem szólt egy szót sem.

Laurie, bízva abban, hogy üldözője egy darabig el lesz foglalva, kirohant az Első sugárútra. Áldotta a szerencséjét, amikor az első taxi, amit meglátott, odajött hozzá és megállt. Laurie levegő után kapkodva beugrott, és közölte, hogy a Tizenharmadik utcába akár menni.

Amikor a taxi besorolt a forgalomba, Laurie hátranézni sem mert. Reszketett, és azon gondolkodott, hogy jaj, mit is tett. Mihelyt eszébe jutott, milyen következményekkel járhat, hogy meghiúsította a letartóztatását, máris meggondolta magát. Előrehajolt, és közölte a sofőrrel, hogy inkább a Harmincadik utcai rendőrségre vigye.

A sofőr egy szó nélkül balra fordult, és ráhajtott a Második sugárútra. Laurie hátradőlt, igyekezett megnyugodni. A tüdeje még mindig zihált.

Amikor egy darabig eljutottak, Laurie megint csak meggondolta magát. Mivel az eszébe jutott, hogy Lout esetleg már nem találja bent, úgy döntött, hogy mégis az előbbi hely a biztonságosabb. Előrehajolt, és ezt közölte a sofőrrel. A férfi ezúttal már szitkozódott, de azért balra fordult, és visszatért az Első sugárútra.

Laurie, ugyanúgy, mint korábban, ezúttal is arra kérte a taxisofőrt, hogy a hullaház parkolójába álljon be. Megkönnyebbült, amikor látta, hogy Bingham kocsija már nem áll a helyén. Laurie, miután fizetett, berohant a hullaházba.

Tony kifizette a taxisofőrt, és kiszállt a kocsiból. Angelo autója ott állt, ahol hagyták, és Angelo már a volán mögött ült. Tony bemászott.

- Nos? - kérdezte Angelo.

- Nem értem utol - felelte Tony.

- Azt én is látom - jegyezte meg Angelo. - De hol van?

- Megpróbált lerázni - magyarázta Tony. - Ide-oda cikázott. De ráragadtam. Visszament az intézetbe. Angelo előrehajolt, és gázt adott. - Cerino nem is tudja, mennyire igazat beszélt, amikor azt állította, hogy ezzel a nővel meggyűlhet a bajunk. Most az igazságügyiektől kell kilopnunk.

- Lehet, hogy ott könnyebb dolgunk lesz - találgatta Tony. - Ilyen későn nem lehetnek ott sokan.

- Adja isten, hogy ezúttal több szerencsével járjunk - mondta Angelo, és hátrapillantott, mielőtt kiállt volna az autóval.

Hang nélkül hajtottak rá az Első sugárútra. Angelónak azért egyvalamit el kellett ismernie Tonyról: fürgén szedi a lábát, annyi szent.

Angelo behajtott a Tizenharmadik utcába, és leállította a motort. Nem volt túlzottan elragadtatva attól, hogy megint itt van az intézetnél. De hát mi más választásuk lehetne? Ezúttal nem barmolhatják el.

- Hogyan csináljuk? - kérdezte Tony.

- Éppen azon gondolkodom - felelte Angelo. - A rendőrjelvényeink szemmel láthatóan nem bűvölték el.

Laurie a sötét, elhagyatott épületben valamelyest biztonságban érezte magát. Fölment egyenesen az irodájába, és bezárta maga mögött az ajtót. Elsőként Lou otthoni számát hívta. Megörült, hogy a férfi az első kicsengésre fölvette.

- De örülök, hogy hallom a hangját - mondta Lou abban a pillanatban, hogy Laurie beleszólt.

- Én is örülök, hogy megtaláltam.

- Hol van most? - kérdezte Lou. - Ötpercenként kerestem otthon. Már-már úgy éreztem, ordítok, ha még egyszer meghallom a rögzítőjét.

- Itt vagyok az irodámban - felelte Laurie. - Volt egy kis gondom.

- Tudom - mondta Lou. - Szomorúan hallom, hogy elbocsátották. Végleges a döntés, vagy lesz még alkalma védekezni?

- Pillanatnyilag véglegesnek tűnik. De nem ezért hívtam. Pár perccel ezelőtt két férfi keresett a lakásomon. Két rendőr. Én megijedtem és elrohantam. Azt hiszem, nagy bajban vagyok.

- Egyenruhás rendőrök voltak? - kérdezte Lou.

- Nem - felelte Laurie. - Civilben jöttek. Öltönyben.

- Ez különös - jegyezte meg Lou. - El nem tudom képzelni, hogy az én embereim lehettek volna. Hogy hívták őket?

- Fogalmam sincs - jelentette ki Laurie.

- Csak nem azt akarja mondani, hogy meg sem kérdezte? - lepődött meg Lou. - Hát ez óriási. Meg kellett volna kérdeznie a nevüket meg az igazolványuk számát, és felhívnia a rendőrséget, hogy ellenőrizhesse. Honnan tudhatná különben, hogy tényleg rendőrök?

- Nem jutott az eszembe, hogy megkérdezzem a nevüket - magyarázta Laurie. - De a jelvényüket megnéztem.

- Ugyan már, Laurie - bosszankodott Lou. - Elég régen él már New Yorkban ahhoz, hogy tudja, mi a teendő ilyenkor.

- Jól van már! - elégelte meg Laurie még mindig feszülten. Más sem hiányzott már neki, mint egy kioktatás. - És most mit csináljak?

- Semmit - felelte Lou. - Utánanézek. Ha időközben megint jelentkeznének, kérdezze meg a nevüket és a számukat. Nem fogja elfelejteni?

Laurie azon tűnődött, hogy vajon Lou szándékosan provokálja-e. Igyekezett megőrizni a nyugalmát. Most nem alkalmas az idő arra, hogy hajba kapjanak. - Beszéljünk inkább másról - ajánlotta. - Ennél fontosabb dolog miatt hívtam. Azt hiszem, hogy megtaláltam a magyarázatot a kábítószeres túladagolások sorozatára. Benne van valaki, akit maga is ismer. Végül még meggyőző bizonyítékkal is tudok szolgálni. Mi lenne, ha most átjönne ide? Szeretném megmutatni magának egy DNS-vizsgálat előzetes eredményét. Napközben itt már nem találkozhatunk.

- Micsoda véletlen! - álmélkodott Lou. - Nagyon úgy fest, hogy mindketten előbbre jutottunk. Azt hiszem, én is megfejtettem a magam gyilkosságainak a rejtélyét. El is akartam újságolni.

- Hogyan sikerült megoldania?

- Fölkerestem a maga barátját, Jordant - magyarázta Lou. - Ami azt illeti, többször is. Azt hiszem, az idegeire mentem.

- Lou, mondja, maga szándékosan bosszant engem? - kérdezte Laurie. - Mert ha igen, akkor minden elismerésem. Már vagy tizedszer mondom magának, hogy Jordan nem a barátom!

- Rendben van - ajánlotta Lou -, vegyük úgy, hogy csak próbára tettem, mennyire figyel. De tudja, minél többször találkozom vele, annál inkább úgy tapasztalom, hogy ez egy hernyó, egy similabda. És ezt nem a féltékenység mondatja velem, amit egy gyenge pillanatomban bevallottam magának. El nem tudom képzelni, mit eszik rajta.

- Nem azért hívtam fel, hogy kiselőadást tartson nekem - jegyezte meg Laurie fáradtan.

- Nem tehetek róla - mentegetődzött Lou. - De meg kellene fogadnia olyasvalakinek a tanácsát, aki törődik magával. Szerintem soha többé nem volna szabad találkoznia vele.

- Igen, papa, fontolóra veszem - mondta Laurie, és letette a telefont. Unta már a férfi atyáskodó modorát. Ebben a pillanatban úgy érezte, nem tudja folytatni a beszélgetést. Kell egy kis idő, amíg megnyugszik. Rémes, hogy Lou milyen idegesítő tud lenni olykor.

Laurie telefonja szinte ugyanabban a pillanatban, ahogy letette, csöngeni kezdett. Tudomást sem vett róla. Hadd főjön Lou egy darabig a saját levében. Elfordította a kulcsot a zárban, végigsétált az elhagyatott folyosón, és a lifttel lement a hullaházba. Ebben az időszakban a proszektúra szinte teljesen kihalt, az ügyeletes személyzet ilyenkor vacsorázik. Bruce Pomowski azonban ott ült az irodában. Laurie remélte, hogy mit sem tud az elbocsátásáról.

- Elnézést - szólította meg Laurie az ajtóból. Bruce felnézett az újságjából.

- Fletcher holtteste itt van még? - kérdezte Laurie.

Bruce fellapozta a naplót. - Nincs - felelte. - Délután elvitték.

- És mi a helyzet Andréval meg Haberlinnel? - kérdezte Laurie.

Bruce ismét a naplót nézte. - Andrét délután elszállították, Haberlin még itt van. Bármelyik percben jöhetnek érte Long Islandról. A hűtőházban van.

- Köszönöm - mondta Laurie, és indulni készült. Bruce-nak szemmel láthatóan fogalma sincs arról, hogy őt törölték a bérlistáról.

- Dr. Montgomery! - szólt utána Bruce. - Peter Letterman kereste valamivel korábban, és arra kért, ha látom, mondjam meg magának, hogy menjen fel hozzá. Azt mondta, fontos, és hogy ma sokáig bent lesz.

Laurie vívódott magában. Szerette volna közelebbről megvizsgálni Stephanie Haberlin holttestét, arra gondolva, hogy a látottak még inkább alátámasztják majd a gyanúját. Ugyanakkor Petert sem akarta elszalasztani, hiszen mondanivalója van a számára.

- Ide figyeljen - mondta Bruce-nak Laurie. - Én most fölszaladok, és megnézem, Peter ott van-e még. Haberlint ne engedje elvinni addig, amíg meg nem néztem.

- Úgy lesz - ígérte Bruce búcsút intve.

Laurie felment a negyedikre, a toxikológiai laborba. Látva, hogy odabentről fény szűrődik ki, megkönnyebbülten felsóhajtott: Peter még itt van!

- Kop, kop! - mondta Laurie az ajtóban megállva. Nem akarta megijeszteni Petert.

Peter fölnézett a kiprintelt adatokból. - Laurie! De jó, hogy megjött! Mutatni akarok valamit magának.

Laurie követte öt a gázkromatográf tömegspektrométer egységhez. Peter felvett egy másik számítógépes adatsort, és odanyújtotta Laurie-nak. Laurie értetlenül nézte.

- Robert Evans eredménye - jelentette büszkén Peter. - Megcsináltam, ahogyan maga javasolta.

- Mit kellene látnom? - kérdezte Laurie. Peter a ceruzájával odamutatott.

- Nézze ezt itt - magyarázta. - Pozitív etilén, és ez esetben sokkal egyértelműbb, mint Randall Thatcher esetében volt. Nem laboratóriumi tévedés, vagy ilyesmi. Valóság.

- Ez furcsa - álmélkodott Laurie, aki már beletörődött abba, hogy az etilén jelenléte Thatcher esetében csak laborhiba lehetett.

- Lehet, hogy furcsa - jelentette ki Peter -, de igaz. Efelől semmi kétség.

- Még egy szívességre kérném - mondta Laurie. - Ki tudná nyitni nekem a DNS-labort?

- Hogyne - felelte Peter. - Most rögtön?

- Ha megtenné.

Peter vette a kulcsokat, és Laurie-val együtt lementek a lépcsőn a harmadik emeletre.

Amikor beléptek, Laurie elmagyarázta, mit keres. - Mutattak itt nekem egy polaroid felvételt, egy előzetest. Julia Myerholtz anyagához tartozott. Talán ismerősen cseng a neve.

- Hogyne - mondta Peter. - Nem is egy preparátumát vizsgáltam.

- Az a polaroid felvétel kellene nekem - magyarázta Laurie. - Pontosabban annak egy másolata. Nem kell, hogy fénykép legyen, xerox is megteszi.

- Semmi gond - jelentette ki Peter. Tudta, hogy hol keresse. Kezében a polaroid felvétellel, odament a másológéphez. Laurie követte.

Amíg a gép melegedett, Peter megnézte a fotót. Szemmel láthatóan nem egyezik a két szövetminta - jegyezte meg. - Erre számított?

- Nem igazán - vallotta meg Laurie. - Csak vaktában tapogatództam.

- Érdekes - állapította meg Peter. - Van ennek jelentősége?

- De van ám - jelentette ki Laurie. - Szerintem azt bizonyítja, hogy Julia harcolt az életéért.

- Gondolod, hogy itt van még? - kérdezte Tony, aki már tűkön ült. - El is mehetett, mialatt én odamentem hozzád. Ha meg nincs bent, akkor hülye fejjel csak az időnket vesztegetjük itt.

- Látod, ebben van valami - hagyta rá Angelo. - Mielőtt azonban bemennénk, meg kéne valahogy győződnünk arról, hogy a nő nem riasztotta a rendőrséget. Egész egyszerűen nem értem, miért lógott meg előlünk, hacsak nem azért, mert nem hitte el, hogy tényleg rendőrök vagyunk. Úgy értem, amúgy szolid állampolgárnak látszik. Neki aztán mi rejtegetnivalója lehet a rendőrség elől? Ennek így semmi értelme, és ha valaminek semmi értelme, akkor az azt jelenti, hogy valami fontosat nem tudok. Azt pedig nagyon nem szeretem.

- Szűzanyám, te folyton csak aggodalmaskodsz! - fakadt ki Tony. - Bemegyünk, elkapjuk, és kész.

- Na jó - egyezett bele Angelo. - De ne kapkodj el semmit! És hozd magaddal a táskát! Itt rögtönöznünk kell.

- Rajtam nem múlik - jelentette ki harciasan Tony. A sikertelen hajsza a végsőkig csigázta tettvágyát. A robbanásig feltöltődött energiával.

- Jobb, ha föltesszük a hangtompítókat - javasolta Angelo. - Kiszámíthatatlan, hogy mi vár ránk odabent. Gyorsan kell cselekednünk!

- Remek! - örvendezett Tony. Látható izgalommal húzta elő a Berettáját, és föltette rá a hangtompítót. A művelet beletelt vagy egy percébe, annyira remegett a keze a várakozás gyönyörűségétől.

Angelo keményen ránézett, majd bosszúsan megrázta a fejét. - Csillapodj már! Indulás!

Kiszálltak a kocsiból, átfutottak az úttesten, majd két halottszállító autó fedezékében odaértek az épülethez. A nyakukat behúzták, hogy minél kevesebb eső érje őket. Most is ugyanott léptek be az épületbe, mint kora délután, a szállítóajtón át. Angelo ment elöl. Tony az egyik kezében az orvosi táskát, a másikban a fegyvert tartva szorosan a nyomában. Hogy ne legyen annyira feltűnő, félig-meddig a zakója alá rejtette a pisztolyt.

Angelo már majdnem túljutott a biztonsági őr ajtaján, amikor valaki bentről rákiáltott:

- Hé! Itt nem jöhet be!

Tony nekiszaladt Angelónak, amikor az hirtelen megtorpant előtte. Egy kék egyenruhás férfi ült az íróasztala mellett. Előtte egy kirakott pakli kártya.

- Hová, hová, fiúk? - kérdezte.

Tony elővette a fegyvert, és rátartotta a meglepett őr homlokára. Habozás nélkül meghúzta a ravaszt. A golyó pontosan a bal szeme fölött találta el az őrt. - Telitalálat! - örvendezett Tony. Az őr fejjel előrebukott, rá a kiterített kártyákra. Aki erre járt, és nem vette észre, azt gondolhatta, elaludt szolgálat közben.

- Mi a fészkes fenének lőtted le? - hörögte Angelo. - Várhattál volna, amíg szót értek vele.

- Az utunkba állt - jelentette ki Tony. - Te mondtad, hogy sietnünk kell.

- Na és ha nincs egyedül? - kérdezte Angelo. - És ha a társa azonnal itt lesz? Akkor mi a nyavalyát csinálunk?

Tony felhúzta a szemöldökét.

- Tűnés! - parancsolt rá Angelo.

Bekukucskált a felvételi irodába. A levegőben cigarettafüst, egy égő cigarettavég a hamutartón, de sehol senki. Óvatosan megindultak előre. Angelo benézett a kiegészítő boncterembe, oda, ahol az oszlásnak indult tetemeket tárolták. A boncasztal körvonalai kivehetők voltak a halvány derengésben.

- Frászt kapok itt - vallotta meg.

- Én is - mondta Tony. - Ez nem olyan, mint az a hullaház, ahol dolgoztam. Nézd meg ezt a betonpadlót! Undorító.

- És miért csak ennyi lámpa ég? - kérdezte Angelo.

- Talán takarékosságból - találgatta Tony.

Odaértek az U alakban, egymás tetején négyesével sorakozó hűtőkamrákhoz. Mindegyiken súlyos, vasalt ajtó. - Szerinted itt vannak a hullák? - kérdezte Angelo a hűtők ajtajai felé mutatva.

- Gondolom, igen - felelte Tony. - Olyan, mint a moziban, tudod, amikor azonosítani kell valakit.

- De a moziban nem érzed a szagot - jelentette ki Angelo. - És mi a fenét keresnek itt ezek az egyszerű koporsók? Itt árulják?

- Fogalmam sincs - jelentette ki Tony.

Elhaladtak a hűtőház hatalmas ajtaja előtt, és megindultak a boncteremhez vezető, kétszárnyú ajtón át kiszűrődő fény irányába. Mielőtt azonban odaértek volna, kivágódott az ajtó, és Bruce Pomowski sétált ki rajta.

Mindegyikük meglepődve hátrahőkölt. Tony a háta mögé rejtette a fegyvert. -A frászt hoztátok rám, fiúk - nevette el magát Bruce.

- Te is ránk - jegyezte meg Angelo.

- Gondolom, a Haberlin-hulláért jöttetek - folytatta Bruce. - Hát, van egy jó hírem, meg egy rossz. A jó az, hogy készen áll a szállításra. A rossz az, hogy várnotok kell egy darabig, amíg az egyik orvosunk lejön, és megvizsgálja.

- Hát ez szomorú - jegyezte meg Angelo. - De ha már várnunk kell, nem láttad errefelé dr. Laurie Montgomeryt?

- Dehogynem - felelte Bruce. - Pár perccel ezelőtt találkoztam vele.

- És meg tudnád mondani, hová ment? - kérdezte Angelo.

- Föl a toxikológiára - válaszolta Bruce, akiben egyidejűleg kíváncsiság meg gyanú is ébredt.

- És a toxikológia hol van? - kérdezte Angelo.

- Fönt a negyediken - Bruce igyekezett visszaemlékezni, hogy látta-e már korábban is itt hullaszállítóként ezt a két férfit.

- Kösz - mondta Angelo, sarkon fordult, és intett Tonynak, hogy kövesse.

- Hé, oda nem mehettek fel! - szólt rájuk Bruce. - Mit is mondtatok, melyik halottasházból jöttetek.

- A Spolettóból - vágta rá Angelo.

- Én onnan nem vártam senkit - jelentette ki Bruce. - Azt hiszem, jobb, ha telefonálok. Hogy hívnak benneteket?

- Nem azért jöttünk, hogy bajt csináljunk - nyugtatta Angelo. - Mi csak Laurie Montgomeryvel szeretnénk beszélni.

Bruce egyet hátralépve, le nem vette a szemét Angelóról és Tonyról. - Azt hiszem, felhívom a biztonságiakat.

Tony elővette a fegyverét. Bruce megdermedve, bandzsítva nézte a fegyver csövét. Mielőtt még Angelo bármit szólhatott vagy tehetett volna, Tony meghúzta a ravaszt. A golyó a homloka közepén találta el Bruce-t. A boncmester egy pillanatra megingott, majd a földre rogyott.

- A rohadt életbe! - szisszent fel Angelo. - Nem lőhetsz agyon mindenkit!

- A francba! - szólt vissza Tony. - Hiszen az őrt akarta hívni.

- Sokra ment volna vele - állapította meg Angelo. - Arról te már gondoskodtál. Meg kell tanulnod uralkodni magadon.

- Elvesztettem a fejem, annyi - mondta Tony. - De legalább tudjuk, hogy az a tyúk még itt van. Na meg azt is, hogy hol.

- Előbb azonban el kell tüntetnünk ezt a hullát. - mondta Angelo. - Ha valaki erre jár, rögtön meglátja.

Angelo körülnézett, a tekintete a hűtőkamrákon állapodott meg. - Gyömöszöljük bele az egyik tepsibe - ajánlotta.

Angelo meg Tony hamarjában kezdték kinyitogatni a hűtőkamrák ajtaját. A látvány mindegyikben ugyanaz: két meztelen láb, a nagylábujjon azonosító kártya.

- Undorító - jegyezte meg Angelo.

- Itt egy üres! - mondta Tony, és kihúzta a tárolót. Visszamentek Bruce elernyedt testéhez. Tony észrevette, hogy a férfi még él, és lélegzéskor furcsa hangokat ad. - Beleeresszek még egyet? - kérdezte.

- Hogyne! - förmedt rá Angelo, aki nem akart több lövöldözést. - Fölösleges. A hűtőben már nem fog zajt csapni.

Odavonszolták a testet az üres hűtőkamrához, majd beemelték a tárolóba.

- Szép álmokat! - mondta Tony, azzal betolta a tárolót, és rácsukta az ajtót.

- És most tedd már el azt a rohadt fegyvert! - parancsolt rá Angelo.

- Jól van - egyezett bele Tony, és a pisztolyt becsúsztatta a tokba. Hogy a tompítót rajta hagyta, a zakó hajtókájánál kilátszott belőle egy darab.

- Nyomás a negyedikre! - mondta Angelo idegesen. - Nem úgy megy, ahogyan kéne. Valahogy ki is kell jutnunk innen. Elszabadul a pokol, ha valaki felfedezi a hátrahagyott hulláidat.

Tony fölkapta az orvosi táskáját, és sietett Angelo után, aki már elindult fölfelé a lépcsőn. Nem merte megkockáztatni, hogy a liftben összefussanak valakivel.

A negyedikre érve látták, hogy az egyik szobában ég a villany. Feltételezve, hogy az lehet a toxikológiai laboratórium, egyenesen oda tartottak. Beóvakodva azt látták, hogy csak Peter tisztogatja a műszereket.

- Elnézést! - szólította meg Angelo. - Dr. Laurie Montgomeryt keressük.

Peter megfordult. - Elkerülték egymást - felelte. - Lement a proszektúrára, hogy megvizsgáljon egy holttestet a hűtőházban.

- Köszönöm - hálálkodott Angelo.

- Nincs mit - hárította el Peter.

Angelo megfogta Tony karját, és gyorsan magával húzta a folyosóra. - Kedves tőled, hogy nem lőtted agyon - jegyezte meg gúnyosan.

Ezzel mindketten elindultak lefelé, vissza a proszektúrára.

Laurie, miután hiába nézte meg Bruce-t az irodán és a boncteremben, feladta a további keresést. Valószínűleg elment enni vagy inni valamit. Laurie úgy döntött, hogy egymaga keresi meg a hűtőházban Stephanie Haberlin holttestét.

Kesztyűt húzott, mielőtt belépett volna a hatalmas tárolóba. Minden erejét beleadva maga felé húzta a vaskos ajtót. Belépett, villanyt gyújtott.

Nagyjából ugyanúgy fest itt minden, mint amikor Julia Myerholtzot kereste. Legutóbbi látogatása óta a legtöbb testet nem mozdították el korábbi helyéről. A gurulós hordágyakon újabb hullák feküdtek. Laurie módszeresen az ajtótól kezdte a keresést. Az azonosító cédulák szokás szerint ott lógtak mindegyikükön. Laurie-nak föl kellett hajtania a lepedőket ahhoz, hogy tovább tudjon haladni.

Végül, a hűtő szemközti falának a közelében, miután már vagy egy tucat holttestet végignézett, az egyik kártyán fölfedezte Stephanie Haberlin nevét. Elég messzire kellett bemennie, ezért fázott már. Visszahajtotta a lepedőt a lábra, és egy kicsit arrébb fordította a hordágyat, hogy odaférjen a holttest fejéhez. Ekkor felhajtotta a takarót.

A látványtól Laurie összerezzent. Sohasem kellemes érzés belenézni egy fiatal ember vértelen arcába. Bármennyi ideje foglalkozott is már kórbonctannal, ehhez a képhez nem tudott hozzászokni. Laurie tőle szokatlan módon kelletlenül tette oda a hüvelyk- és mutatóujját Stephanie szemhéjára.

Laurie egy pillanatra elbizonytalanodott. Azon tűnődött, mit szeretne jobban, azt, hogy igaza legyen, vagy azt, hogy tévedjen. Vett egy mély levegőt, és felhúzta a szemhéját.

Laurie másodjára is összerezzent. De még a lába is rogyadozott alatta. Gyanúja a másodperc töredéke alatt beigazolódott. Jól sejtette. Véletlenről szó sem lehet. A halott nőnek hiányzott a szeme!

- Iszonyú, iszonyú ember! - mondta ki hangosan, fogvacogva Laurie. - Hogyan tud egy emberi lény ilyen gyalázatos bűntettre vetemedni? Ez az egész annyira ördögi!

Gondolataiból a hűtőház ajtajának visszhangzó kattanása riasztotta fel. Laurie, aki Bruce-ra számított, döbbenten látta, hogy két idegen lép be, az egyiknél ódivatú orvosi táska.

- Dr. Montgomery? - kérdezte a magasabbik.

- Igen - felelte Laurie, és úgy rémlett neki, hogy ez ugyanaz a két férfi, aki becsöngetett hozzá.

- Szeretnénk magával elbeszélgetni - mondta Angelo. - Szíveskedne velünk jönni?

- Kik maguk? - kérdezte Laurie remegve.

- Nem hiszem, hogy ez fontos lenne - jegyezte meg az alacsonyabbik, és a szabad kezével kezdte félretolni a hordágyakat, utat törve ezzel magának Laurie felé. Angelo is megindult a nyomában.

- Mit akarnak tőlem? - kérdezte Laurie egyre fokozódó rémülettel.

- Csak elbeszélgetni - válaszolta Tony.

Laurie csapdába esett. Sehová sem tudott elfutni itt, a hordágyakon fekvő halottak sűrűjében. Tony éppen az utolsó két hordágyat lökte félre, amelyik kettőjüket elválasztotta.

Laurie, más választása nem lévén, lekapta a válláról a táskáját, és ledobta a földre. Majd odalépett Stephanie Haberlin hordágyának fejéhez, és megragadta a kocsi két oldalát.

Hogy bátorságra kapjon, felsikított, és minden erejét beleadva, a szűk helyen sebesen előrelendítette Stephanie hordágyát, neki egyenest a meglepett Tonynak. Tony az első pillanatban úgy gondolta, hogy talpon maradhat. Ám amikor látta, mekkora sebességgel közeledik a kocsi, megpróbált félreugrani az útból.

Laurie kétségbeesésében akkorát lökött a hordágyon, hogy az ledöntötte Tonyt a lábáról, és Stephanie holtteste egyenesen rábukott. A halott nő merev karja ráesett Tony nyakára.

Laurie nem várta meg, hogy a férfi talpra állhasson, megragadott egy másik hordágyat, és nekilökte a Stephanie-énak. Ezt Angelo felé gurította, aki megcsúszott, és eltűnt a szeme elől.

Tony kiszabadította magát a halott öleléséből, és eltolta magától a testet. A hordágyak közé ékelődve előrángatta a fegyverét. Célozni próbált, Laurie azonban újabb ágyat gurított a többihez. Angelo, abbéli igyekezetében, hogy helyet csináljon magának, és lábra álljon, önkéntelenül még több hordágyat görgetett Tony felé.

Amikor Laurie meglökte az utolsó hordágyat, Tony tüzelt. A hangtompító ellenére is fülsiketítő volt a zaj a szigetelt hűtőházban. A golyó Laurie válla fölött süvített el, miközben az ajtó felé iramodott. Egy szempillantás alatt kint volt a hűtőkamrából, és becsapta maga mögött a nehéz ajtót. Kétségbeesetten keresett valami zárat, ám ilyet nem talált. Más választása nem lévén, rohanni kezdett. Nem jutott még messzire, amikor hallotta, hogy nyílik a hűtő ajtaja.

Amilyen gyorsan csak tudott, rohant az iroda felé. Hogy ott senkit nem talált, futott tovább a biztonságiakhoz. Berontva igyekezett felébreszteni az őrt.

- Segítség! - sikoltotta. - Segítenie kell! Két férfi...

Mivel az őr meg sem mozdult, Laurie kétségbeesetten megragadta a férfi vállát, és ülő helyzetbe rántotta. Rémületére a férfi feje ide-oda billent, mint egy rongylabdáé, a homlokára kártyalapok ragadtak. Laurie ekkor észrevette rajta a golyó ütötte lyukat. A férfi üres tekintettel bámult. Véres hab szivárgott a szája szélén. Ott, ahol az előbb a feje feküdt az íróasztalon, félig alvadt vértócsa.

Laurie felsikoltott, és elengedte az őrt. Az hátrarogyott a székben, a feje lehanyatlott. Laurie megpördült, hogy tovább rohanjon, de már késő volt. Az alacsonyabbik férfi robbant be az ajtón, a kezében fegyver, és az arcán, mint egy tátongó seb, démoni vigyor látszott. A fegyverrel egyenesen Laurie-ra célzott. Ilyen közelről Laurie még a hangtompító csövébe is belelátott.

Mintha csak lassított filmkockák peregnének, a férfi megindult feléje. A fegyver csöve két centiméternyire állapodott meg Laurie orrától. Laurie mozdulatlanul állt, teljesen megbénította a rémület.

- Ne lőj! - kiáltotta most a magasabbik, aki hirtelen fölbukkant Tony háta mögött. - Kérlek, ne lőj!

- Olyan jólesne pedig - ellenkezett Tony.

- Ne bomolj! - intette Angelo. - Gázt adjál neki!

Angelo a fekete orvosi táskát odatette az íróasztal sarkára. A lábával arrébb lökte az útban álló széket. A halott őr kibukfencezett a székből, és a földre zuhant. Angelo ekkor kilépett a folyosóra, és körülnézett. Hangokat hallott.

Tony leeresztette a fegyvert. Csak így lehetett biztos abban, hogy nem süti el. Miután beletette a zakója zsebébe, kinyitotta az orvosi táskát, és elővett egy gázzal töltött hengert, meg egy műanyag zacskót. Miután feltöltötte az utóbbit, odalépett az asztal előtt álló Laurie-hoz.

- És most szépen megpihenünk - mondta Tony. Laurie a rettenettől tágra nyílt szemmel, döbbenten tapasztalta, hogy Tony a fejére húzza a zsákot. A mozdulat erejétől egyensúlyát vesztve hátrahanyatlott az íróasztalra. Jobb keze egy üveg papírnehezékbe ütközött. Megragadta, és Tony ágyékába vágta.

Tony elengedte a zsákot, és önkéntelenül a nemi szervéhez kapott.

Laurie, amíg a férfi fájdalmában összegörnyedt, letépte a zsákot a fejéről. A gáznak émelyítően édeskés szaga volt. Eltolta magát az asztaltól, és elrohant a még mindig kétrét görnyedő Tony, meg a folyosón őrt álló Angelo mellett.

- A rohadt életbe! - kiáltott fel Angelo, és Laurie után eredt. Tony, aki időközben valamelyest magához tért, a kezében az orvosi táskával, a zsákkal és a gázpalackkal, Angelo után bicegett.

Laurie futott visszafelé, elrohant a koporsók és a hűtőház mellett. Azt remélte, hogy beleszalad valamelyik éjszakásba, bárkibe, aki segíteni tud rajta.

Amikor meglátta, hogy a boncteremben ég a lámpa, reménykedve arra futott. Remény ébredt benne, amikor egy férfit talált odabenn, aki a padlót mosta. - Segítsen! - zihálta.

A takarítót meglepte Laurie hirtelen felbukkanása.

- Két férfi üldöz! - kiabálta Laurie, azzal odarohant a mosogatóhoz, és felkapta az egyik legnagyobb bonckést. Tudta, hogy nem sok védelmet jelenthet egy pisztollyal szemben, de más nem akadt a keze ügyébe.

A takarító még mindig úgy meredt Laurie-ra, mintha őrültet látna, ám még mielőtt a nő bármi egyebet mondhatott volna, kivágódott az ajtó, és Angelo lépett be fegyverrel a kezében.

- Vége a játszadozásnak! - zihálta teljesen kifulladva. Mögötte ismét nyílt az ajtó. Egyik kezében a fekete táskával és a gázpalackkal, a másikban a fegyverével Tony nyomakodott be.

- Mi folyik itt? - kérdezte a takarító. A felmosófát két kézzel szorította, készen arra, hogy ha kell, fegyverként használja.

Tony minden előzetes figyelmeztetés nélkül célzott, és fejbe lőtte a takarítót. Az megtántorodott, majd összerogyott. Tony odalépett hozzá.

- A nő kell nekünk! - kiabált rá Angelo. - Gázt neki!

Tony ugyanúgy, mint a biztonsági őr irodájában, feltöltötte a nejlonzacskót, és elindult Laurie felé.

Laurie, bénultan a döbbenettől, hogy a takarítót a szeme láttára lőtték agyon, képtelen volt bármiféle ellenállásra. A bonckés kicsúszott a kezéből, és nagyot csattanva földet ért.

Tony ekkor Laurie mögé lépett, és ráhúzta a fejére a zsákot. Laurie önkéntelenül belélegezte az édeskés gázt, és felnyúlt, hogy lehúzza a fejéről a zacskót. Ekkor azonban már késő volt. A lába felmondta a szolgálatot, és öntudatlanul, ernyedten összeesett.

- Rohanj, és hozz egy koporsót! - adta ki az utasítást Angelo. - De mozogj!

Pár perccel később Tony megjelent a koporsóval, szögekkel és kalapáccsal. A koporsót odaállította Laurie mellé. Angelo a karját, Tony a lábát fogva beemelte a ládába, majd lehúzták a fejéről a zacskót. Tony már fölvette a fedelet, és éppen szögelni készült, amikor Angelo azt ajánlotta, hogy fújjon be még egy kis gázt.

Tony megemelte a fedelet, és elkezdte befújni a gázt. Hamar megérezte a szagát. Kihúzta a kezét, és a helyére csúsztatta a fedelet.

- Több már nem fér bele - magyarázta Tony.

- Reméljük, elég lesz - mondta Angelo. - Hozd ide az egyik targoncát - mutatott oda a szemközti falhoz lökött szállítóeszközökre Angelo.

Tony odagurított egyet, ezalatt Angelo leszögezte a koporsó fedelét. A koporsót ráemelték a targoncára. Tony a műanyag zacskót meg a gázpalackot belegyömöszölte az orvosi táskába, és az egészet odatette a koporsó tetejére. A targoncát kigurították a boncteremből, és elindultak a szállítóajtó felé. Sietve elhaladtak a felvételi iroda, meg a biztonsági őr szobája előtt.

Miközben Tony megállt az ajtónál, és tartotta a targoncát, hogy el ne guruljon, Angelo kiment, hogy sorra járja a halottaskocsikat. Már az elsőben benne találta a slusszkulcsot. Visszarohant Tonyhoz, és szólt neki, hogy guríthatja. A kulccsal, amilyen hamar csak tudták, kinyitották a kocsi hátsó ajtaját, és betolták a koporsóban fekvő Laurie-t. Angelo ekkor a kulcsokat Tony kezébe nyomta.

- Te viszed őt - mondta Tonynak. - Menj egyenesen a kikötőbe! Ott találkozunk.

Tony beült a volán mögé, és indított.

- Állj ki - utasította Angelo, és őrülten hadonászva segített Tonynak kiállni és ráfordulni a Tizenharmadik utcára. Angelo ismételten hangokat hallott kiszűrődni a hullaházból.

- Húzz el! - mondta, és rávágott a halottaskocsi oldalára. Várt, amíg Tony ráfordul az Első sugárútra, majd odarohant a saját kocsijához, beugrott, és utánaeredt.

Angelo rádiótelefonon felhívta Cerinót. - Nálunk van az áru - mondta.

- Nagyszerű - örvendezett Cerino. - Hozzátok ide a kikötőbe! Riasztom Travino dokit. Ott találkozunk.

- Nem volt zökkenőmentes - tájékoztatta Angelo. - Csak azt akarom, hogy tudja.

- Csak az számít, hogy megvan - nyugtatta Cerino. - Az időzítés tökéletes. A Montego Bay holnap szedi fel a horgonyt. A mi kis doktornőnk pedig szépen elhajózik.

16.

Hétfő, 20.55

Manhattan

Lou odahajtott a proszektúra parkolójához, és oldalt állította le a kocsiját. A parkolóban a szokásos két halottaskocsi helyett most csak egy álldogált, és Lou könnyűszerrel beállhatott volna a helyére, hogy közelebb legyen a bejárathoz, ám arra gondolva, hogy a másik kocsi bármelyik pillanatban visszajöhet, nem élt az alkalommal. Nem akart útban lenni.

Rendőrigazolványát belülről odatette a szélvédőre, és kiszállt. A legszívesebben felpofozta volna magát, amiért annyira felbosszantotta Laurie-t a telefonban. Mikor tanulja meg már végre, hogy mást is hagyjon szóhoz jutni? Azzal, hogy kritizálta Jordant, még inkább arra késztette Laurie-t, hogy a védelmébe vegye. Ezúttal aztán tényleg kihozta őt a béketűrésből. Nem csodálkozott, hogy a nő nem vette fel a telefont, amikor visszahívta. Bármilyen dühös volt is azonban Laurie, Lou mégiscsak arra számított, hogy egy idő múlva odatelefonál. Amikor fél óra elteltével sem jelentkezett, Lou úgy döntött, idejön, és személyesen beszél vele. Remélte, hogy még itt találja.

Lou elsétált a biztonsági őr irodája mellett, és bekukucskált az ablakon. Kissé meglepődött, hogy senkit nem lát bent, de aztán arra gondolt, hogy az őr valószínűleg a szokásos ellenőrző körútjára indult. Továbbmenve benézett az irodába, de ott sem látott senkit.

Lou megvakarta a fejét. Minden elhagyatottnak látszott. Mindenütt halálos csönd honol, állapította meg magában elmosolyodva. Megnézte az óráját. Még nem volt nagyon késő, és különben is, itt éjjel-nappal folyik a munka. Végtére is a nap minden órájában meghal valaki, nem igaz? Lou vállat vonva odament a lifthez, és fölment Laurie emeletére.

Mihelyt kilépett a liftből, tudta, hogy a nő nincs már bent. Az ajtó zárva, a szoba sötét. Eltűnődött, hogy vajon egyáltalán az épületben van-e? Eszébe jutott, hogy Laurie holmi laboreredményeket említett. Lou úgy döntött, megpróbálja megkeresni a kérdéses labort, hátha Laurie-t is ott találja. Liften lement egy emeletet, ám fogalma sem volt arról, hol találja azt a labort, amelyikről Laurie beszélt. A negyedik emeleti folyosó végén az egyik helyiségben égett a villany. Lou odasétált, és bekukucskált a nyitott ajtón.

- Elnézést kérek! - szólította meg a fehér köpenyes fiatalembert, aki az egyik nagyméretű berendezés mellett állva tevékenykedett.

Peter felnézett.

- Laurie Montgomeryt keresem - mondta Lou.

- Ma nem maga az első - jegyezte meg Peter. - Azt nem tudom, hogy most hol lehet, de egy fél órával ezelőtt lement, hogy megvizsgáljon egy holttestet a hűtőházban.

- Más is kereste? - kérdezte Lou.

- Igen - válaszolta Peter. - Két, számomra teljesen ismeretlen férfi.

- Köszönöm - mondta Lou, sietve kilépett a folyosóra, és elindult a lift felé. Sehogyan sem tetszett neki a két ismeretlen felbukkanása, különösen azok után nem, hogy Laurie azt mesélte: két civil ruhás, magát rendőrnek kiadó férfi kereste föl a lakásán.

Leereszkedett az alagsorba. A laborban látott pasason kívül még mindig nem találkozott egyetlen árva lélekkel sem. Egyre növekvő aggodalommal sietett végig a folyosón, és megállt a hűtőház előtt. Idegessége csak fokozódott, amikor azt látta, hogy az ajtó nincs rendesen becsukva.

Rettegve nyitotta ki a hűtő ajtaját. Amit látott, az minden képzeletét felülmúlta. Odabent holttestek egymás hegyén-hátán. Két hordágy az oldalára dőlt. A halottakat borító lepedők félrecsúszva. Annak ellenére, hogy jó pár napot a boncteremben töltött, az elébe táruló látványtól felfordult a gyomra. Akármi történt is Laurie-val, a holttestektől borított csatamező képe semmi jóval sem kecsegtette.

Lounak a romok között megakadt a szeme egy női táskán. Félretaszigálva a hordágyakat, odament, és fölvette. Amikor kinyitotta, az első dolog, amit meglátott, Laurie jogosítványa volt.

Miközben kifelé rohant a hűtőházból, korábbi aggodalma igazi félelemre váltott, különösen ha arra gondolt, hogy érzése szerint megtalálta a helyes megoldást a maffiagyilkosságokra. Kétségbeesetten tekingetett körbe, hátha meglát valakit, bárkit. Olyan nincs, hogy senki ne tartózkodjék idelent. Amikor észrevette a boncteremből kiszűrődő fényt, odarohant, feltépte az ajtót, de odabent sem látott senkit.

Lou sarkon fordult, és beviharzott az őr szobájába, hogy telefonáljon. Belépve azonnal felfedezte a földön fekvő őrt. Letérdelt, és megfordította a férfit. Üres tekintet bámult vissza rá. A homlokán golyó ütötte lyuk tátongott. Lou kitapogatta a pulzusát. Nem volt. A férfi halott.

Lou felállt, és tárcsázta a 911-et. Mihelyt a központos fölvette, bemutatkozott, és kérte, hogy azonnal küldjenek egy gyilkossági csoportot a kórbonctani intézetbe. Hozzátette még, hogy az áldozatot a biztonságiak irodájában találják, ő azonban nem tudja megvárni, amíg ideérnek.

Ezzel lecsapta a telefont, rohant a parkolóba, és beugrott a kocsijába. Beindította a motort, csikorgó gumikkal kifarolt, hosszú féknyomot hagyva maga után.

Nem volt más választása, mint hogy azonnal Paul Cerinóhoz hajtson. Ideje nyílt lapokkal játszani. Bekapcsolta a vészvillogókat, és huszonhárom perces hajmeresztő autózás után megérkezett Paul Cerino queensi lakására.

Fölszaladva a lépcsőn, kikapcsolta a 38-as Smith & Wessonja biztosító övét. Türelmetlenül megnyomta a csengőgombot. Égtek a villanyok, tehát valakinek itthon kell lennie.

Lou tisztában volt azzal, hogy vaktában cselekszik, a gyanúját egyelőre még semmivel nem tudja bizonyítani. Ám ebben a pillanatban csak erre a megérzésre támaszkodhatott, és ösztöne azt súgta, hogy minden perc számít.

Lou feje fölött meggyulladt egy külső lámpa. Hirtelen az az érzése támadt, hogy valaki figyeli a kémlelőnyíláson át. Végül nyílt az ajtó. Gloria állt ott egyszerű házi öltözetben.

- Lou! - árvendezett Gloria. - Mi szél hozta erre, felügyelő?

Lou az invitálást meg sem várva elment mellette. - Hol van Paul? - kérdezte. Benézett a nappaliba, ahol a gyerekek, Gregory és Steven éppen tévéztek.

- Mi a baj? - tudakolta Gloria.

- Paullal kell beszélnem. Hol van?

- Nincs itthon - felelte Gloria. - Valami baj van?

- Nagy baj - állította Lou. - Nem tudja, hogy hová ment?

- Biztosat nem tudok - felelte Gloria. - Csak azt hallottam, amikor dr. Travinóval beszélt telefonon. Mintha valami olyasmit említett volna, hogy akkor a cégnél találkoznak.

- Mármint hogy a kikötőben? - kérdezte Lou.

Gloria bólintott. - Veszélyben van? - kérdezte Gloria, megijedve Lou szemmel látható idegességétől.

Lou már félig kívül volt az ajtón, a válla fölött szólt vissza: - Gondom lesz rá.

A kocsiba beszállva Lau indított, és az utca kellős közepén élesen visszafordult. Amikor gázt adott, látta, hogy Gloria a szívére szorított kézzel áll a verandán.

Laurie első érzése az volt, hogy hányingere van. Mégsem hányt, jóllehet öklendezett. Fokozatosan kezdett magához térni, mozgást, kényelmetlen rázkódást és ütődést észlelt. Egyidejűleg kábultság tört rá, úgy érezte, mintha forogna vele a világ, miközben iszonyú légszomja támadt, mintha fuldokolna.

Megpróbálta kinyitni a szemét, amíg csak rémülten rá nem jött: nyitva van. Bárhol volt is, koromsötét volt körülötte.

Hogy egyre jobban tisztult a tudata, mozdulni próbált, ám azt tapasztalta, hogy a keze és a lába rögtön fába ütközik. A kezével tapogatódzva hamar rájött, hogy be van deszkázva! Mint a jeges szél söpört végig rajta a klausztrofóbia hulláma, mihelyt rájött, hogy a szegények temetőjébe szánt koporsók egyikében fekszik. Ebben a pillanatban egyre tisztábban visszatértek az emlékezetébe az intézetben történtek: a hajsza, a két rettenetes alak, a halott őr meg a hidegvérrel agyonlőtt szerencsétlen takarító. Ugyanebben a pillanatban szívszorongató gondolata támadt: mi van, ha ezek élve akarják eltemetni?!

Laurie iszonyodva felhúzta a térdét, és nekifeszült a koporsó fedelének. Megpróbálta felrúgni, kísérlete azonban kudarcba fulladt. Vagy valami irdatlan súlyú nehezéket tettek rá, vagy annak rendje és módja szerint leszögelték.

- Áááá! - jajdult fel Laurie, amikor a koporsó zötykölődni kezdett. Ekkor jött rá, hogy valamilyen járműben utazik.

Laurie megeresztett egy sikolyt, ami csak arra volt jó, hogy kis híján megsüketüljön tőle. Ezután az öklével kezdte verni a koporsó fedelét, ám a szűk helyen ez nem ment olyan könnyen.

A zötykölődés váratlanul abbamaradt, csakúgy, mint a motorzúgás. Tompa hangokat hallott, mintha nyílt volna a jármű ajtaja. Laurie érezte, hogy megemelik a koporsóját.

- Segítség! - kiáltott, ahogy a torkán kifért. - Nem kapok levegőt!

Hangokat hallott ismét, de nem hozzá beszéltek. Laurie-n úrrá lett a pánik. Eleredtek a könnyei, és kétségbeesetten dörömbölni kezdett a koporsó fedelén. Nem tudott uralkodni magán. Így még sohasem rettegett életében.

Laurie érezte, hogy jó darabon viszik. Iszonyodva gondolt arra, hol fogják letenni. Tényleg élve akarják eltemetni? Hallani fogja, ahogy a göröngyök zuhognak a koporsójára?

Az út véget ért, a koporsóvivők letették a terhüket. De nem földet ért. Mintha fának ütközött volna.

Laurie a sírással küszködve levegőért kapkodott, a homlokát kiverte a hideg veríték.

Lou nem tudta pontosan, hol található az Amerikai Friss Gyümölcs Társaság, csak annyit tudott, hogy valahol a Greenpoint kikötő környékén. Valamikor évekkel ezelőtt járt már ott egyszer, és remélte, hogy odaérve majd csak rátalál.

Amikor a víz közelébe ért, eloltotta a vészvillogót. A Greenpoint sugárúton ment tovább, míg csak zsákutcához nem ért, ekkor északra ráfordult a West utcára, miközben egész idő alatt figyelte, hol fedez fel valami életjelet.

Már-már kezdett elbizonytalanodni, és valamelyest kétségbeesni, amikor felfigyelt a Java utcára. A név ismerősen csengett. Lou balra ráfordult, és megindult a vízpart felé. Egy háztömbnyivel lejjebb magas lánckerítés fogadta. A nyitott kapu fölött tábla hirdette Cerino társaságának a nevét. A kapun belül már jó néhány autó parkolt. Lou észrevette köztük Cerino Lincoln Continentalját. A kocsik mögött hatalmas, a folyó fölé kinyúló raktárépület. Fölötte és mögötte Lou hatalmas hajó tetejét látta.

Behajtott a kapun, és leparkolt Cerino gépkocsija mellé. A raktárépület egyik ajtaja szélesre tárva. Lou egy furgon hátulját látta benne. Leállította a motort, és kiszállt. Csak a sirályok vijjogása hallatszott.

Ellenőrizte a fegyverét, a tokjából azonban nem vette ki. Lábujjhegyen odaóvakodott a nyitott ajtóhoz, és bekukucskált, hogy megnézze magának a furgont. Amikor az oldalán azt olvasta, hogy EGÉSZSÉGÜGYI ÉS KÓRHÁZI SZOLGÁLAT, tudta, hogy jó helyen jár. A raktárépületen belül körbepillantva Lou nem talált más, csak banánhegyek körvonalait. Élő lelket nem látott, ám a kikötő felőli oldalon, mintegy száz méterrel odébb világosságot fedezett föl.

Habozott, hogy hívjon-e segítséget. Normális körülmények között ez a kötelező eljárás, Lou azonban félt, hogy kifut az időből. Meg kell győződnie arról, hogy nem fenyegeti-e Laurie-t közvetlen életveszély. És ha már efelől nyugodt lehet, ráér majd akkor is segítséget hívni.

Hogy elkerülje a banánhegyek közt vezető központi átjárót, eloldalazott addig, amíg csak nem talált egy másik, a kikötőig vezető ösvényt. Tapogatózva megindult a fény felé.

Öt perc múlva már ott is volt a fény közelében. Itt megint oldalazott egészen addig, amíg csak föl nem fedezte, hogy a világosság egy üvegablakos irodahelyiségből szűrődik ki. Odabent emberek voltak. Lou nyomban felismerte köztük Cerinót.

Közelebb araszolva jobban beláthatott. Föl is fedezte Laurie-t. Egy támlás széken ült. Még azt is jól láthatta, hogy veríték gyöngyözik a homlokán.

Lou látta, hogy Laurie-t átmenetileg nem fenyegeti veszély, óvatosan visszavonult. Itt az ideje, hogy a rádiótelefonján segítséget hívjon. Tudta, hány emberük áll készenlétben, nem akarta hát a magányos hőst játszani, és bármit is kockáztatni.

Lou a kocsihoz érve beszállt, és fölvette a rádiót. Már éppen bele akart szólni, amikor hirtelen fémes hideget érzett a tarkóján.

- Kifelé! - parancsolt rá egy hang.

Lou lassan megfordulva Angelo ösztövér ábrázatát látta maga előtt.

- Kiszállás!

Lou óvatosan a helyére tette a mikrofont, és kiszállt a betonra.

- Arccal a kocsi felé! - harsant fel az újabb parancsszó.

Angelo gyorsan megmotozta Lout, és elvette a fegyverét.

- Oké - mondta Angelo. - És most indulás befelé az irodába! Lehet, hogy magának is kedve támadt egy kis utazásra?

- Fogalmam sincs, hogy miről beszél - mondta Laurie kétségbeesetten remegve. A koporsó, amelyben ide szállították az intézetből, ott hevert mellette a földön. Rettegve gondolt a lehetőségre, hogy arra kényszerítik, másszék vissza belé.

- Doktornő, kérem - igyekezett megnyugtatni Travino. - Magam is orvos vagyok. Mi ketten ugyanazt a nyelvet beszéljük. Pusztán azt szeretnénk tudni, hogyan jött rá? Mitől ébredt föl magában a gyanú, hogy nem szokásos túladagolásokról van szó?

- Összetévesztenek engem valakivel - hazudta Laurie. Lázasan gondolkodni próbált, ám nem ment könnyen, annyira rettegett. Azzal tisztában volt, hogy csak azért hagyták eddig is életben, mert mindenáron meg akarják tudni, hogyan sikerült megfejtenie a rejtélyt. Éppen ezért esze ágában nem volt elárulni nekik.

- Hadd vegyem én kezelésbe! - esdekelt Tony.

- Ha nem válaszol a doki kérdéseire - mondta neki Paul -, akkor hagyom, hogy Tony azt csináljon magával, amit akar.

Ebben a pillanatban nyílt az ajtó, és Lou Soldanót lökték be rajta, mögötte fegyverrel a kezében Angelo. - Társaságot hoztam! - jelentette.

- Ki az, Angelo? - kérdezte Paul, akinek operált szemét még mindig ellenző fedte.

- Lou Soldano - felelte Angelo. - A rádióját akarta használni.

- Lou? - visszhangozta Cerino. - Hát maga mit keres itt?

- Szemmel tartom magát - jelentette ki Lou. – Laurie-ra pillantva megkérdezte: - Jól van?

Laurie megrázta a fejét. - A körülményekhez képest - mondta könnyek között.

Angelo megragadott egy széket, és odatette Laurie mellé. - Leülni! - ugatta.

Lou leült, és Laurie arcát fürkészte. - Megsérült? - kérdezte.

- Travino! - förmedt rá az orvosra dühösen Paul -, ez az egész kezd egyre komplikáltabbá válni. Te meg a te ragyogó ötleteid! - Majd Angelóhoz fordulva azt mondta: - Küldj ki valakit megnézni, tényleg egyedül jött-e Soldano! A kocsijától is szabaduljatok meg! A biztonságunk érdekében tételezzük fel, hogy volt ideje beszólni, mielőtt még elcsíptétek volna.

Angelo az ujjával csettintett a Paul körül lebzselő sameszoknak. A fiúk azonnal elhagyták az irodát.

- Ellássam a nyomozó baját? - kérdezte Tony.

Paul félreintette az útból. - Az, hogy itt van, arról árulkodik, hogy többet tud a kelleténél - jelentette ki. - Hajókázni fog ő is. Vele is el kell még beszélgetnünk ugyanúgy, mint a nővel! Most azonban föl velük a Montego Bay fedélzetére. Méltányolnám, ha a személyzet minél kevesebbet látna. Mit javasoltok?

- Gázt nekik! - vágta rá Angelo.

- Jó ötlet - hagyta helyben Paul. - Tony, te jössz!

Tony kapva kapott az alkalmon, hogy Paul szeme láttára bizonyíthatja, mit tud. Előkapott két műanyag zsákot meg a gázpalackot. Mihelyt az első zacskót felfújta, elkötötte, és hozzáfogott a másodikhoz, miközben az első lassan emelkedett a plafon felé.

Az egyik samesz időközben visszatért, és jelentette, hogy odakint senkit nem talált, és hogy Soldano kocsiját eltüntették.

A Montego Bay kürtjének váratlan, visszhangzó tülkölésére mindannyian felriadtak. A hajó ott horgonyzott az iroda szigeteletlen falán túl. Paul káromkodott. Tony ijedtében elengedte a második ballont, és valamennyi gáz kiszabadult.

- Ártalmas a számunkra ez a vacak? - kérdezte Cerino, megérezve a gáz szagát.

- Nem - felelte dr. Travino.

Laurie kihasználva a zűrzavart, Louhoz fordult. - Van magánál cigaretta? - kérdezte.

Lou rámeredt, mert azt hitte, rosszul hall. - Mit kérdezett?

- Van-e cigarettája! - ismételte meg Laurie. - Adja ide!

Lou belenyúlt a zakója zsebébe. Már éppen vissza akarta húzni a kezét, amikor egy másik kéz hirtelen megragadta a csuklóját. Az a samesz volt, aki az előbb jelentett.

A léhűtő Loura meredve elhúzta a férfi kezét. Amikor látta, hogy csak egy csomag cigaretta meg egy doboz gyufa van benne, elengedte Lou csuklóját, és hátralépett.

Lou még mindig csodálkozva, odanyújtotta a cigarettát Laurie-nak.

- Egyedül van? - kérdezte Laurie súgva.

- Sajnos, igen - súgta vissza Lou, és rámosolygott a banditára, aki az előbb megragadta a karját. A férfi még mindig őt figyelte.

- Gyújtson rá! - kérte Laurie.

- Sajnálom - tiltakozott Lou -, de ebben a pillanatban semmi kedvem sincs rágyújtani.

- Fogja! - sziszegte Laurie.

Lou elképedve nézett rá. - Na jó! - egyezett bele. - Ahogy parancsolja!

Laurie kivett egy cigarettát a dobozból, és belenyomta Lou szájába. Ekkor fogta a gyufát, és felnézett a sameszra, aki még mindig őket figyelte. Az arckifejezése mit sem változott.

Laurie a kezét a doboz elé tartva meggyújtott egy gyufaszálat. Lou, a szájában a cigarettával, odahajolt hozzá. Laurie azonban nem gyújtotta meg, hanem lángra lobbantotta az egész doboz gyufát, és Tony meg a műanyag zacskói felé hajította. Ugyanazzal a mozdulattal oldalt dőlt a széken, és magával rántotta a meglepett Lout. Mindketten a földre zuhantak.

Iszonyú erejű robbanás rázkódtatta meg a falakat, különösen ott, ahol Tony állt, és fölötte, ahová az elszabadult ballon meg a kiszökött etilén fölszállt. A detonáció kitörte az iroda ablakait, az ajtót, de a csillárt is. Csak az íróasztali lámpa maradt a helyén. Tony eleven tűzgolyóvá változott. Angelo a falnak vágódott, onnan berepedt dobhártyával a földre rogyott. A haja a fejbőréig lepörkölődött, a tüdejét belső sérülés érte. A többiek pillanatnyilag érzéketlenül, felületi égési sebekkel hevertek a padlón. Némelyiküknek keservesen nyögve, kábultan sikerült négykézlábra állnia.

A földön fekvő Laurie meg Lou viszonylag ép bőrrel úszták meg, mivel ők alatta maradtak az etilénrétegnek. De azért itt-ott így is megperzselődtek, és zúgott kissé a fülük a fülsiketítő robbanástól. Laurie kinyitotta a szemét, és elengedte Lou derekát.

- Jól van? - kérdezte a férfitól. A füle még mindig csöngött.

- Mi a nyavalya történt? - kérdezte Lou.

Laurie talpra állt. A karjánál fogva igyekezett felhúzni Lout. - Most tűnjünk el innen! - sürgette. - Majd később elmagyarázom.

A nyöszörgő, szanaszét heverő testeket kerülgetve, rajtuk átlépkedve indultak kifelé.

A kivitt ajtótok mögött törött üvegcserepekre léptek. A banánok közt vezető folyosón egyszer csak egy elemlámpa fénye villant. Valaki futva közeledett, egyenesen feléjük tartott.

Lou elrántotta Laurie-t az iroda valamikori ajtajától, és megindult arra, amerről eredetileg jött. Egy banánhegy mögött megbújva hallották, hogy a rohanó léptek egyre közelednek. Nem sokkal később Cerino egy másik pribékje jelent meg zihálva az iroda bejáratánál. Egy pillanatig tátott szájjal csak bámult maga elé. Amikor magához tért elképedéséből, sietett, hogy a főnöke segítségére legyen. Paul az íróasztal előtt, a földön ült, az arcát a kezébe temetve.

- Itt az alkalom! - suttogta Lou. Laurie kezét fogva megindultak a raktárépület kijárata felé. A sötétben csak lassan haladtak előre, de azt sem akarták, hogy belefussanak Cerino egy másik, itt ólálkodó emberébe, amennyiben a fő átjárót választják.

Közel tíz percbe került, mire fölsejlett a szeműk előtt a kivezető ajtó körvonala. A kijáratot elállta a hullaszállító kocsi fekete sziluettje. Pontosan ugyanott állt, mint amikor Lou megérkezett.

- Az én kocsim már csakugyan nincs itt - suttogta Lou. - Nézzük meg, nem hagyták-e benne az indítókulcsot a zárban!

Odaóvakodtak a kocsihoz. Lou kinyitotta a volán felőli ajtót, a kezével tapogatózni kezdett. A kulcsok ott lógtak a zárban.

- Hála istennek! - könnyebbült meg. - Itt vannak. Beszállás!

Laurie fölmászott az anyósülésre, Lou pedig már ott ült a volán mögött.

- Mihelyt indítok - hadarta suttogva Lou -, hamar kint leszünk innen. De nem biztos, hogy tiszta a környék. Lehet, hogy lövöldözés lesz. Mi volna, ha hátramászna, és ott lefeküdne?

- Indítson már! - noszogatta Laurie.

- Jól van - mondta Lou. - Csak ne veszekedjen velem!

- Maga veszekszik, nem én - fortyant fel Laurie. - Menjünk már!

- Senki nem megy sehová! - szólalt meg egy parancsoló hang Lou balján.

Laurie és Lou nehéz szívvel balra fordította a fejét. A sötétben kalapos, arc nélküli férfiak álldogáltak. Egy elemlámpa fénye világított elóbb Lou, majd Laurie arcába. A sötétség után vakító fénytől mindketten pislogni kezdtek.

- Kiszállás! - adta ki a parancsot az előbbi hang. - Mind a ketten!

Laurie meg Lou csalódottan kikászálódtak a furgonból. A szemükbe világító lámpák fényében nem láthatták tisztán a férfiakat, de úgy gondolták, hogy hárman lehetnek.

- Visszamegyünk az irodába! - parancsolta az előbbi hang.

Laurie meg Lou minden reményét vesztve elöl ment. Egyikük sem szólt egyetlen szót sem. Még csak gondolni sem mertek Cerino bosszújára.

Az irodában még mindig pokoli állapot uralkodott. A füstszag uralkodott mindenütt. Cerino egyik csicskása már fölsegítette a főnökét az íróasztal melletti székbe. Angelo még mindig a fejét a falnak támasztva ült. Zavarodottan nézett maga elé, a szája sarkából csöpögött a vér.

Időközben még valami fényt is gyújtottak, így a rombolás most még nyilvánvalóbbá vált. Laurie meglepődött a pusztítás mértékén. Nem viccelt az a régi könyv, amikor azt állította, hogy az etilén nagyon gyúlékony. Valóban az. Nekik kettejüknek hihetetlen szerencséjük volt, hogy ennyivel megúszták.

Laurie-t meg Lout visszaültették pontosan ugyanoda, ahol percekkel korábban is ültek. Laurie odapillantott Tony megégett földi maradványaira. Elhúzta a száját, és elfordította a fejét.

- Fáj a szemem - vinnyogta Paul.

Laurie lehunyta a szemét, gondolni sem mert arra, mi vár rá, amiért lángra lobbantotta az etilént.

- Segítsen már valaki! - kiabálta Cerino.

Laurie kinyitotta a szemét. Itt valami nem stimmel. Senki nem mozdult. A három férfi, aki visszakísérte őket az irodába, tudomást sem vett Cerinóról. Igazából senkiről nem vettek tudomást.

- Mi folyik itt? - kérdezte Laurie súgva Loutól.

- Nem tudom - felelte a férfi. - De valami nagyon nincs rendben.

Laurie alaposan megnézte magának a három férfit. Nem zavartatták magukat, a körmüket piszkálták, a nyakkendőjüket igazgatták. A kisujjukat sem mozdították, hogy bárkinek is a segítségére siessenek. Amikor Laurie az ellenkező irányba fordította a tekintetét, azt látta, hogy az a férfi, aki azután ért ide, hogy ők Louval már kívül voltak, a fejét fogva ül egy széken, és a padlót nézi.

Laurie most léptek zajára figyelt fel. Bárki legyen is az, vasat viselt a cipője sarkán. Az elszállt ajtó helyén maradt nyíláson kinézve Laurie elemlámpák fénycsóváját látta közeledni.

Egy kifogástalanul öltözött, fekete hajú, jóképű férfi jelent meg az ajtókeretben. Megállt, és szemügyre vette a helyszínt. Halszálkás öltönye fölött sötét kasmír felöltőt viselt. A haját szorosan hátrafésülte.

- Szentséges szűzanyám, Cerino! - szörnyülködött gúnyosan az újonnan érkezett. - Hogy mekkora felfordulást okoztál!

Laurie odanézett Cerinóra. Cerino egyetlen szót sem szólt, még csak nem is mozdult.

- Nem hiszek a szememnek - szólalt meg Lou. Laurie azon nyomban feléje fordult. Loura nézve látta, hogy döbbenet ül ki az arcára. - Mi folyik itt? - kérdezte.

- Éreztem, hogy itt valami nem stimmel - ismételte meg Lou.

- De micsoda? - kérdezett vissza Laurie.

- Ez Vinnie Dominick - magyarázta Lou.

- Na és ki az a Vinnie Dominick? - tudakolta Laurie.

Vinnie, miután szemügyre vette Tony földi maradványait, megrázta a fejét, és odament Louhoz.

- Soldano nyomozó! - szólította meg. - Micsoda szerencse, hogy maga is itt van! - Ezzel elővette a zsebéből a rádiótelefonját, és odanyújtotta a nyomozónak. - Gondolom, szívesen megkérné a kollégáit arra, hogy legyenek szívesek idefáradni. Biztos vagyok benne, hogy az államügyész is szeretne hosszasan elbeszélgetni Paul Cerinóval.

Laurie a háttérben felfigyelt arra a három emberre, aki már Vinnie Dominick érkezése előtt is itt lebzselt. A fegyvereket gyűjtötték össze. Egyikük, miután visszavette Angelótól, odahozta Lou fegyverét. Vinnie fogta és átnyújtotta Lounak.

Lou hitetlenkedve nézte egyik kezében a rádiótelefont, a másikban a saját fegyverét.

- Rajta, Lou - biztatta Vinnie. - Telefonáljon! Sajnos, én magam már nem lehetek jelen, mire az egyenruhások megérkeznek, ugyanis várnak rám valahol. Amellett szerénységem is tiltaná, hogy elfogadjam, amint az ünneplő tömeg rózsával szórja fel az utamat, hálából áldásos közreműködésemért. Maga nyilván nélkülem is jól tudja, miben mesterkedett Cerino, úgyhogy a segítségemre itt már nincs szükség. De ha mégis elakadna valahol, csak telefonáljon nekem bátran! Biztos vagyok abban, hogy tudja, hol érhet el.

Vinnie ezzel megindult, és intett az embereinek, hogy kövessék. Angelo mellett elhaladva visszaszólt Lounak. - Jobb, ha egyidejűleg a mentőket is riasztja! - mondta. - Angelo elég rossz bőrben van. - Majd Tonyra pillantva így szólt: - Ennek a veszett kutyának megteszi az a csinos kis hullaszállító is. - Azzal távozott.

Lou a fegyvert Laurie kezébe nyomta, miközben a rádiótelefonon tárcsázta a 911-et. Bemutatkozott a diszpécsernek, és megadta a címet. Amikor befejezte, visszavette a fegyvert.

- Ki ez a Vinnie? - kérdezte Laurie.

- Cerino legfőbb riválisa - magyarázta Lou. - Szerintem rájött, hogy mit művel Cerino, és ily módon adja föl a rendőrségnek. Hatásos, nem mondom. Mármint, hogy mi ketten itt vagyunk tanúnak. Nagyon okosan szabadult meg a vetélytársától.

- Úgy érti, Vinnie mindvégig tudta, hogy Cerino áll a túladagolások mögött? - kérdezte Laurie elképedve.

- Miről beszél? Vinnie arra jött rá, hogy Cerino eltetette láb alól mindazokat a betegeket, akik előtte álltak a sorban Jordan Scheffield műtétjére várva.

- Úristen! - kiáltott fel Laurie.

- Miért, maga tud még valamit? - kérdezte Lou. Azok után, amiken ma éjszaka átment, nem volt felkészülve arra, hogy további sokk érje.

- Akkor az egész még sokkal rosszabb, mint gondoltam - jelentette ki Laurie. - A túladagolások ugyanis valójában gyilkosságok voltak, mégpedig azért, hogy megkaparintsák a halottak szemét. Cerino sorra ölette meg azokat is, akik donornak jelentkeztek a Szervösszeíró Állomáson.

Lou Cerinóra pillantott. - Hát, ez az ember sokkal őrültebb, mint gondoltam. Szűzanyám, ez egyszerre két oldalról közelített a problémához, csökkentette a keresletet, és növelte a kínálatot.

Cerino fölemelte a kezébe temetett arcát. - Mégis, mit tehettem volna? Vártam volna a soromra, mint egy közönséges ember? Nem engedhettem meg magamnak a várakozást. Az én szakmámban minden egyes vakon eltöltött nappal a halál kockázatát vállaltam. Az én hibám talán, hogy a kórházaknak nem áll elegendő szaruhártya a rendelkezésére?

Laurie megérintette Lou vállát. A férfi odafordult hozzá.

- Ebben az egészben a legbizarrabb - mondta Laurie a fejét csóválva -, hogy mi egész idő alatt arról vitáztunk egymással, társadalmilag melyikünk ügye a fontosabb, a figyelemreméltóbb, a maga gyilkosságszériája, vagy az én túladagolásos eseteim, és a végén kiderült, hogy a két dolog összefügg. Nem más, mint ugyanannak a rettenetes bűncselekmény-sorozatnak a két oldala.

- Ezt ugyan be nem bizonyítják - nyögte Cerino.

- Ne legyen annyira biztos ebben - mondta Laurie.

EPILÓGUS

Január,

Szerda, 10.15

Manhattan

Lou Soldano lecsapkodta a lábáról a ráragadt havat, és besétált a proszektúrára. Rámosolygott a biztonsági őrre, aki nem tartóztatta fel, és egyenest az öltözőbe tartott. Ott hamar magára öltötte a műtősruhát.

A boncterem ajtaja előtt megállva föltette a maszkját, és belépett. A tekintetét végigjáratta az egyik boncasztaltól a másikig, szemügyre véve a mellettük állókat. A szeme a nehézkes öltözék, kötény és sapka ellenére is az összetéveszthetetlen, jól ismert alakon állapodott meg végül.

Lou odasétált, és lenézett. Laurie könyékig vájkált egy hatalmas testben.

- Nem tudtam, hogy itt bálnákat is boncolnak - szólalt meg Lou.

Laurie felnézett. - Szia, Lou - köszöntötte vidáman. - Megvakarnád az orromat? - Azzal elfordult az asztaltól, és lehunyta a szemét, miközben Lou engedelmesen segített rajta. - Egy kicsit lejjebb - irányította. - Á! Ez az! - kinyitotta a szemét. - Kösz. - Visszatért a munkájához.

- Érdekes eset? - kérdezte Lou.

- Nagyon - felelte Laurie. - Öngyilkosságnak volt feltüntetve, de egyre inkább az a gyanúm támad, hogy a te eseted.

Lou egy darabig nézte, majd megborzongott. - Azt hiszem, soha nem szokom meg a munkádat.

- De legalább ismét dolgozhatok - jegyezte meg Laurie.

- Ez igaz - hagyta helyben Lou. - Bár szerintem egyáltalán nem kellett volna téged elbocsátani. De hála istennek, a dolgok szerencsés fordulatot vettek.

Laurie fölnézett. - Nem hiszem, hogy az áldozatok családja is így gondolná.

- Nem hát - ismerte el Lou. - Rád értettem, meg a munkádra.

- Bingham végül is hálás volt nekem - jelentette ki Laurie. - Nemcsak az állásomat kaptam vissza, hanem még azt is elismerte, hogy igazam volt. Hát, legalábbis részben. Ami az adalékanyagot illeti, tévedtem.

- De a lényegben igazad volt - mondta Lou. - Nem véletlen balesetek voltak, hanem gyilkosságok. És te nagyon sokat segítettél abban, hogy ez kiderülhessen. Tulajdonképpen ezért is ugrottam be. El akartam újságolni, hogy Cerinót végre sikerült vad alá helyezni.

Laurie fölegyenesedett: - Gratulálok! - mondta.

- Hát, ez nemcsak az én érdemem - hárította el Lou. - Ebben neked is részed van. Először is, neked sikerült megállapítanod, hogy a Julia Myerholtz körme alatt talált szövetdarab azonos a Tony Ruggeiro maradványaiból vett szövetmintákkal. Ez perdöntő bizonyíték. Aztán te voltál az is, aki exhumált egy csomó halottat, amíg sikerült megállapítanod, hogy az Angelo Facciolo alkarján található harapásnyomok Kendall Fistchertől származnak.

- Ezt bármelyik kórboncnokunk megtehette volna - jelentette ki Laurie.

- Ebben nem vagyok olyan biztos - mondta Lou. - Akárhogy is, ennyi megcáfolhatatlan bizonyíték hallatán Angelo megtört, és Cerinóra hárított minden felelősséget. Nekünk csak ennyi kellett. Innen kezdve már gyerekjáték az egész.

- De azért te is szépen szerepeltél - hízelgett Laurie. - Kaufmanék házvezetőnője azonosította Angelót a sorakozónál, és Tonyt is fölismerte képről.

- Ez azért még kevés lett volna a vádemeléshez - vetette ellen Lou. - De még ha sikerült is volna vád alá helyeznem Cerinót, ennyi bizonyíték alapján semmiképpen nem ítélték volna el. Őt nem. De szerencsére ezen már túl vagyunk.

- A rosszullét környékez, ha arra gondolok, hogy a Cerinóhoz hasonló emberek szabadon járkálnak idekint - jegyezte meg Laurie. - Az intelligencia és a teljes amoralitás összefonódása a legrémületesebb benne. Mert bármennyire primitíven gonosz volt is ez az egész Cerino-ügy, a zsenialitás nyomait nem nélkülözte. Még arra is volt gondja, hogy a hűtőszekrénybe tétesse némelyik áldozatát, csak hogy a szaruhártyát épen megőrizzék. Miközben pontosan tudták, hogy ezt annak a magas láznak fogjuk tulajdonítani, ami a kokainmérgezés velejárója.

- A baj az - jegyezte meg Lou -, hogy az emberek nagy többsége, akik tiszteletben tartják a törvényeket és aszerint is élnek, el nem tudja képzelni, hogy vannak, akiknek mindez mit sem jelent. A Cerino elleni vádemelés egyik hátulütője az, hogy Vinnie Dominick most rivális nélkül maradt. Eddig ők ketten legalább kordában tartották egymást, de ennek most már vége. Amióta Cerino letűnt a színről, a queensi bűncselekmények száma is megemelkedett, ahelyett, hogy csökkent volna.

- Most, hogy ennek vége - vette át a szót Laurie -, eltűnődöm, miért tartott ilyen sokáig, hogy rájöjjünk, mi történik. Már úgy értem: orvos létemre pontosan tudtam, hogy az igazságügyi orvos szakértői törvények tekintetében New York eléggé hátul kullog, és hogy az embereknek sokat kell várniuk egy-egy szaruhártya-átültetésre. Miért is nem jöttem rá hamarabb?

- Bármibe lefogadom, azért nem, mert ez az egész túlságosan ördögi volt - jelentette ki Lou. - Normális embernek ez a megoldás, amely Cerino számára kézenfekvőnek tűnt a maga problémájára, eszébe sem jut.

- Talán így van - mondta Laurie.

- Hát, csak el akartam mondani neked, mire jutottunk Cerinóval - mondta Lou, egyik lábáról a másikra állva.

- Örülök, hogy megtetted - nyugtázta Laurie a férfit figyelve. Lou nem nézett a szemébe.

- Azt hiszem, ideje visszamennem az irodámba - mondta Lou.

- Nem akartál még valamit mondani? - kérdezte Laurie.

- De igen - nyögte ki végül Lou, és Laurie szemébe nézett. - Nincs kedved ma este velem vacsorázni? És munkáról egy szót sem! Ezúttal szigorúan magánügy, jó? Mehetnénk megint Little Italybe!

- Sajnos, ma estére már más programom van - mondta Laurie.

- Gondolhattam volna - vágta rá gyorsan Lou. - Hülye voltam, hogy egyáltalán megkérdeztem. Hát, légy jó! - mondta, azzal sarkon fordult. - Jordannek pedig add át üdvözletemet - szólt még vissza a válla fölött.

Laurie bosszúsan nézte, hogyan távolodik Lou. A legszívesebben visszavágott volna, de leküzdötte érzelmeit. Csak nem akar a férfi leszokni arról, hogy feldühítse.

Mihelyt a boncterem csapóajtaja becsukódott Lou mögött, Laurie visszatért a munkájához. De aztán elbizonytalanodott.

- Vinnie! - mondta Laurie váratlanul. - Azonnal visszajövök.

Laurie levette a kesztyűjét, a kötényét, a köpenyét, és kisietett a boncteremből. A folyosón senki nem járt. Lou eltűnt a szeme elől. Laurie arra gondolt, hogy a férfi még az öltözőben lehet, ezért habozás nélkül benyitott.

Lou félig kigombolt műtősköpenyben állt bent. Az ing alól kilátszott izmos, szőrös mellkasa. Önkéntelenül leeresztette a köpenyt.

- Visszautasítom azt a feltételezésedet, hogy Jordan Scheffielddel találkozom - mondta Laurie keresztbe font karral. - Te is nagyon jól tudod, hogy belekeveredett ebbe az ügybe.

- Tudom hát - mondta Lou. - De azt is tudom, hogy a tekintetes törvényszék őt nem helyezte vád alá. Sőt, azt is, hogy az Orvosi Kamara még csak fegyelmit sem indított ellene, jóllehet, mindenkiben él a gyanú, hogy tudott arról, mi történik. Egyeseknek szent meggyőződésük, hogy Jordan meg is beszélte a dolgot Cerinóval, tenni azonban semmit nem tett, mert rettenetesen örült annak, hogy növekszik a műtéteinek száma. Vagyis Jordan, mintha mi sem történt volna, változatlanul gyűjtögeti a dollárocskáit.

- És azt gondolod rólam, hogy ezek után még hajlandó vagyok találkozni vele? - kérdezte Laurie hitetlenkedve. - Ez sértés!

- Nem tudhattam - védekezett meghunyászkodva Lou. - Nem beszéltünk erről.

- Azt hittem, nem is kell - vágta rá Laurie. - Arról nem is szólva, hogy azok után, amik velünk történtek, akár nyíltan rá is kérdezhettél volna.

- Sajnálom - mentegetődzött Lou. - Talán attól féltem, hogy még mindig találkozol vele. Ne feledd, én bevallottam, hogy féltékeny vagyok rá!

- Őrá a legkevésbé kellene féltékenynek lenned - jelentette ki Laurie. - Jordan örülhetne, ha akár csak egy csöpp is volna benne a te becsületességedből és tisztességedből.

- Bennem meg az ő iskolázottságából - jegyezte meg Lou. - Na meg a kifinomultságából. Mellette állandóan másodrendű állampolgárnak éreztem magam.

- Felszínes a kifinomultsága - jelentette ki Laurie. - A pénzen kívül semmi más nem érdekli. Az egészben az a legbosszantóbb, hogy ezt ugyanúgy nem láttam eleinte, mint hogy mit művel Cerino. Teljesen magával ragadott Jordan lefegyverző önbizalma. Te bezzeg átláttál rajta, én meg nem hittem el neked.

- Nem a te hibád - vigasztalta Lou. - Elnézőbb vagy az emberekkel, mint én. Nem vagy olyan cinikus, öreg róka, mint én. Hiába, nem is voltál hátrányos helyzetű gyerek.

- Nincs mit szégyellned a gyermekkorodon - mondta Laurie. - Attól vagy olyan becsületes.

- Igen - mondta Lou. - De azért én is szívesebben jártam volna a Harvardra.

- Amikor az előbb azt mondtam, hogy ma este már programom van, azt vártam, felajánlod, hogy akkor találkozzunk holnap este, vagy a jövő héten. Hiszed vagy sem, de ma este a szüleimet látogatom meg. Nincs kedved velem tartani?

- Most viccelsz? - kérdezte Lou. - Még hogy én veled menjek? Oda?

- Igen - vágta rá Laurie, akinek egyre inkább tetszett az ötlet. - Ennek az egész Cerino-ügynek a legjobb oldala számomra az, hogy megjavult a viszonyom a szüleimmel. Az apám életemben először ismerte el, hogy csináltam valami jót is. Az ő szemében csak most váltam felnőtté. Már nem is lázadok. Úgy érzem, ez az eset segített abban is, hogy leküzdjem a bátyám miatt érzett bűntudatomat is.

- Ezt már nem nagyon tudom követni - ismerte be Lou.

- Lehet, hogy tényleg túlbonyolítottam a dolgokat - mondta Laurie. - A lényeg az, hogy jól érezhetnéd magad, ha velem tartanál a szüleimhez. Mostanában hetenként egyszer ellátogatok hozzájuk. És tényleg szeretném, ha most velem jönnél. Szeretném, ha olyasvalakivel találkozhatnának, akit nagyra tartok.

- Most ugratsz engem? - kérdezte Lou.

- Dehogyis - mondta Laurie. - Valójában minél tovább gondolkodom rajta, annál inkább szeretném, ha velem tartanál. És ha ma este jól érzed magad, talán meghívsz holnap estére Little Italybe.

- Hölgyem - mondta Lou -, tekintse úgy, hogy megállapodtunk!

A mű eredeti címe: Blindsight

Copyright © Robin Cook 1992

Fordította: Sinka Erika

Címlapterv: Cséve Gábor és Miller László

Hungarian translation © I.P.C. KÖNYVEK Kft. 2002

Felelős szerkesztő. Talpas János

Felelős kiadó: Ivanics Istvánné

MEGAPRESS 2000 Nyomda

Felelős vezető: Kerekes Ferenc

ISBN 963 635 231 3