ROBIN COOK

Ragály

Magyar Könyvklub 1997

PROLÓGUS

1991. június 12-én szinte tökéletes késő tavaszi nap virradt fel, amint az első napsugarak megérintették az észak-amerikai kontinens keleti partvidékét. Az Egyesült Államok, Kanada és Mexikó légnagyobb része tiszta, napsütéses időre számíthatott. A meteorológiai radarokon csupán egyetlen lehetséges zivatarzóna jele mutatkozott, ez a sík vidékekről esetleg átterjedhetett a Tennessee völgye fölé, valamint néhány záporé, amely az előrejelzés szerint a Bering-szoros felől haladt az alaszkai Seward-félsziget felé. Ez a június 12-e szinte minden tekintetben olyan volt, mint az összes többi június 12-e, egy különös jelenségtől eltekintve. Három váratlan esemény történt, amelyek között látszólag semmiféle összefüggés nem volt, ám három érintettnek tragikus módon összekapcsolta az életét.

Deadhorse, Alaszka. 11:36

- Hé! Richard! Dick! Erre! - kiabált Ron Halverton. Vadul hadonászott, hogy észrevetesse magát volt szobatársával. Nem mert kiszállni a dzsipjéből a szűkös kis repülőtéren hirtelen eluralkodó zűrzavarban. A reggeli anchorage-i 737-es nemrég szállt le, és a biztonsági emberek nem teketóriáztak az üresen hagyott autókkal. Buszok és teherautók várták a turistákat és az olajcég visszaérkező alkalmazottait.

Richard (vagy ahogyan egyetemista korában szólították. Dick) meghallotta a nevét, felismerte Ront és visszaintett neki, majd a nyüzsgő sokaságon átfurakodva megindult feléje.

Ron egy éve, a diplomaosztás óta nem találkozott vele, de külsőre Dick semmit nem változott. Ralph Lauren-ingjében, széldzsekijében, Guess-farmerjében és a vállára vetett kis hátizsákkal maga volt a mértéktartás. Ron azonban ismerte az igazi Dicket. a nagyra törő mikrobiológust, aki gondolkodás nélkül képes volt Atlantából egészen Alaszkáig repülni egy ismeretlen mikroba kedvéért. Ez az ember imádta a baktériumokat és a vírusokat. Úgy gyűjtötte őket, ahogyan más a bélyeget. Ronnak eszébe jutott - még most is elmosolyodott rajta -, hogy a Colorado Egyetemen Dick a közös hűtőszekrényükben is mikrobákkal teli petricsészéket tárolt.

Első évfolyamon ismerte meg, és időbe telt, amíg megszokta Dicket. Vitathatatlanul hűséges barát volt, bár különös és kiszámíthatatlan. Elszántan küzdött az egyetemi sportversenyeken, és nem kívánhatott nála megbízhatóbb társat, ha véletlenül rossz környékre tévedt a városban, ugyanakkor a laboratóriumi gyakorlaton egy békát sem volt képes elpusztítani.

Ron önkéntelenül fölnevetett, amikor egy másik meglepő és zavarba ejtő emlék jutott eszébe Dickről. Másodévesek voltak, sítúrára indultak, és jó néhányan bezsúfolódtak az autóba. Dick vezetett, és véletlenül elgázolt egy nyulat. Ettől sírva fakadt. A többiek azt sem tudták, mit mondjanak. Azután később mindenfélét terjesztettek róla a háta mögött, különösen hogy kiderült, a kollégiumban a svábbogarat nem taposta el, és nem dobta a vécébe, ahogyan mindenki más, hanem összeszedte és az udvaron elengedte őket.

Dick odaért a dzsiphez, a táskáját a hátsó ülésre dobta, és csak azután szorította meg Ron kinyújtott kezét. Lelkesen üdvözölték egymást.

- El sem akarom hinni! - mondta Ron. - Hogy itt vagy! Az Északi-sarkon!

- Csak nem képzeled, hogy kihagytam volna! - felelte Dick. - Alig bírok magammal. Milyen messze van innen az az eszkimó hely?

Ron idegesen körülnézett. Látásból ismerte a legtöbb biztonsági embert. Jóval halkabban szólalt meg újra.

- Fogd vissza magad - mormolta. - Mondtam, milyen kényes dolog ez.

- Ez vicc? - gúnyolódott Dick. - Nem mondhatod komolyan...

- Halál komolyan mondom - felelte Ron. - Ki is rúghatnak miatta, hogy elárultam neked. Nem viccelnek. Úgyhogy vagy sunyiban csináljuk a dolgot, vagy sehogy. Nem beszélhetsz róla senkinek, soha! Megígérted!

- Jó, persze, rendben van - mondta Dick, és röviden fölnevetett. - Ahogy mondod, megígértem. De eszembe sem jutott, hogy ilyen nagy szám lesz ez az egész.

- Pedig nagyon nagy szám - mondta Ron határozottan. Már az is eszébe jutott, hogy hiba volt meghívni Dicket, akármennyire örült is neki egyébként.

- Te vagy a főnök - tette föl a kezét Dick. Aztán barátilag belebokszolt Ron vállába. - Hallgatni fogok, mint a sír. Ne görcsölj, nyugodj meg, nem lesz gáz! - Beugrott a dzsipbe. - De, akkor tűzzünk oda egyenesen, vizsgáljuk meg a nagy felfedezést!

- Meg sem akarod nézni, hol lakom? - kérdezte Ron. - Az a gyanúm, hogy még többet is fogom látni, mint szeretném - nevetett újra Dick.

- Tényleg, most pont jó is, amíg mindenki el van foglalva az anehorage-i géppel, még ugrálnak a turisták körül. - Ron beindította a motort.

A repülőtérről kijövet észak felé indultak az egyetlen úton. Kavicsos út volt, ha beszélgetni akartak, túl kellett kiabálniuk a motor zúgását.

- Körülbelül nyolc mérföld innen Prudhtie Ba - mondta Ron -, de mi egy mérföld után elkanyarodunk nyugat felé. Ne felejtsd el, ha bárki megállítana, csak az új olajmezőt akarom megmutatni neked!

Dick bólintott. Alig akarta elhinni, hogy a barátja ennyire ideges ettől az ártatlan ügytől. Körülnézett a lapos, mocsaras, unalmas tundrán, fölpillantott a felhős, ónszürke égre, és arra gondolt, vajon nem a hely nyomasztja-e Ront. Biztosan nem lehet könnyű az élet Alaszka északi lejtőjének hordalékos síkságán. Hogy derűsebb dologról beszéljenek, azt mondta. - Nincs is rossz idő. Hány fok lehet?

- Szerencsés vagy - válaszolta Ron. - Az előbb kicsit sütött a nap, úgyhogy tíz fok fölött lehet valamivel. Ennyire szokott fölmelegedni, jobban nem. Élvezd, amíg tart! Estefelé valószínűleg lesz egy kis hó is. Úgy szokott. Az az állandó vicctémánk, hogy a napi hóesés az utolsó a télen, vagy az első a jövő télen.

Dick elmosolyodott, és bólintott, de magában azt gondolta, rossz állapotban lehetnek az itteniek, ha ezt viccesnek tartják...

Pár perccel később Ron keskenyebb, újnak látszó útra kanyarodott, amely északnyugatnak tartott.

- És hogy bukkantál arra az elhagyott iglura? - kérdezte Dick.

- Nem iglu - javította ki Ron -, hanem halcsonttal, azaz bálnaszilával megerősített, tőzegtéglából épült ház. Az iglu csak amolyan ideiglenes kunyhó, akkor használják, amikor az emberek kimennek a jégre vadászni. Az inupiat eszkimók tőzegházakban éltek.

- Legalább már ezt is tudom - mondta Dick. - Szóval, hogyan találtál rá?

- Teljesen véletlenül. Amikor a terepet rendeztük ehhez az úthoz. Beleszaladtunk a buldózerrel a bejárati alagútba.

- Azóta is érintetlen benne minden? Idefelé a repülőn ezért izgultam. Érted, nem akarom, hogy fölöslegesen legyek itt.

- Ne aggódj! Senki nem nyúlt semmihez. Erről biztosíthatlak.

- Lehet, hogy több ilyen kunyhó is van a környéken? - kérdezte Dick. - Ki tudja? Hátha egész falu...

Ron megvonta a vállát. - Lehetséges. De senki nem akar tudni róla. Ha a helyiek közül bárki megneszelné, azonnal leállíttatnák a bekötő vezeték építését. Márpedig az katasztrófa lenne, mert az új lelőhely bekötő vezetékének még a tél beállta előtt működnie kell. És errefelé augusztusban kezdődik a tél.

Ron most már lassabban hajtott, és az út szélét figyelte. Végül kisebb kőhalom mellett állította le az autót. Dick karjára tette a kezét, hogy még ne menjen sehová, ő pedig hátrafordult, és az utat nézte. Amikor meggyőződött róla, hogy senki nem jön utánuk, leugrott a dzsipről, és intett Dicknek, hogy kövesse.

Az ülés alól két kopott, foltos anorákot és két pár munkáskesztyűt húzott elő, és megosztotta őket Dickkel. - Ezekre szükséged lesz - magyarázta. - Az állandó fagyhatárnál is lejjebb megyünk. - Aztán még egy jókora elemlámpát is előszedett a dzsipből.

- Na jó - mondta végül. Idegesnek látszott. - Csak nem leszünk itt olyan sokáig. Nem szeretném, ha valaki erre jönne, és kíváncsiskodna, hogy mit keresünk itt?

Dick követte Ront, amint északi irányba indult. Egyszer csak moszkitófelhő jelent meg előttük, szinte a semmiből, és a bogarak kíméletlenül nekik rontottak. Néhány száz méterrel odébb ködfüggöny húzódott, Dick úgy gondolta, nyilván ott kezdődik a sarkvidéki óceán. Egyébként bármerre nézett, mindenütt a lápos, szélfútta, alaktalan tundra monoton egyhangúsága fogadta. Fejük felett vadul rikoltozva tengeri madarak köröztek.

Vagy százlépésnyire távolodhattak az úttól, amikor Ron megállt. Még egy utolsó pillantást vetett visszafelé, hátha mégis követte őket valaki, aztán lehajolt, és megragadta egy furnérlemez szélét. A lemez úgy volt befestve, hogy beleolvadjon a tundra talajának színeibe. Félrehúzta a furnért, és több mint egy méter mély gödör tárult fel. A gödör északi oldalfalában kis alagút bejárata látszott.

- Olyan, mintha a jég betemette volna a kunyhót - mondta Dick.

Ron bólintott. - Mi úgy gondoltuk, hogy valami őrületes téli vihar hordhatta föl ide a jégtömböket.

- Természetes sírhely - jegyezte meg Dick.

- Biztosan meg akarod nézni? - kérdezte Ron.

- Ne hülyéskedj már - méltatlankodott Dick, miközben belebújt az anorákba, és fölhúzta a munkáskesztyűt. - Több ezer mérföldet utaztam érte. Induljunk!

Ron lemászott a gödörbe, és négykézlábra ereszkedett. Egészen összehúzta magát, úgy bújt be az alagútba. Dick szorosan a nyomában.

Kúszás közben Dick alig látott valamit, legföljebb Ron imbolygó sziluettjét az orra előtt. Ahogy távolodtak a bejárattól, a sötétség egyre szorosabban borult rá, mint nehéz, merev takaró. Az eltűnő fényben még észrevette, hogy a lehelete kristályosodik. Hálát adott az égnek, hogy nem klausztrofóbiás.

Az alagút alig két-három méter lehetett. Aztán eltűnt a fal, a talaj is lejteni kezdett, közel másfél méter magas lett a járat. Ron oldalra csúszott, Dick pedig mellé húzódott.

- Baromi hideg van itt lent - mondta.

Ron lámpájának sugara a sarkokban táncolt, belugacsontok rövid, függőleges darabjait világította meg.

- Úgy roppantotta össze a jég ezeket a bálnaszilákat, mint a fogpiszkálót - mondta Ron.

- És hol vannak a lakók?

Ron nagy, háromszög alakú jégdarabra irányította a fénysugarat, amely annak idején egyszerűen átdöfhette a kunyhó tetejét. - Annak a másik oldalán. - Átadta Dicknek az elemlámpát.

Dick lámpával a kezében, kúszva indult előre. Magának sem akarta bevallani, de fokozódó rossz érzése támadt. - Biztos vagy benne, hogy nem veszélyes ez a hely? - kérdezte.

- Semmiben nem vagyok biztos - felelte Ron. - Csak abban, hogy itt legalább hetvenöt éve ugyanúgy van minden.

Középütt, a piszkos jégtömb mögött igencsak szűk volt a hely. Dick egy idő után megállt, és maga elé világított. Először majdnem elakadt a lélegzete. Már azt hitte, mindenre felkészült, a fénysugárban elé táruló látvány sokkal ijesztőbb volt, mint gondolta. Szőrmékbe burkolt, megfagyott ember szakállas, sápadt ábrázata nézett vissza rá. A férfi egyenesen ült, nyitott, jeges, kék szeme kihívóan meredt Dickre. A szája és az orra körül megfagyott, rózsaszín hab.

- Látod mind a hármat? - szólalt meg Ron a sötétből. Dick körbepásztázta a lámpával a helyiséget. A második test a hátán feküdt, az alsó felét jég borította. A harmadik holttest helyzete az elsőére hasonlított: félig ülő pozícióban a falnak támaszkodott. Mindkettőnek jellegzetes eszkimó vonásai voltak, sötét hajuk, sötét szemük. Nekik is megfagyott, rózsaszín hab volt az orruk és a szájuk körül.

Dicket hirtelen reszketés és hányinger fogta el. Erre aztán végképp nem számított, de szerencsére hamar elmúlt a roham.

- Látod az újságot? - kiáltott újra Ron.

- Még nem - felelte Dick, miközben a földre irányította a lámpát. Mindenféle fagyott hulladékot látott, többek között madártollakat és állati csontokat.

- A szakállas pasas mellett van - irányította őt Ron. Dick odavilágított a megfagyott fehér ember lábához. Azonnal észrevette a régi anchorage-i újságot. A címek mind az európai háborúról szóltak, és jól el lehetett olvasni a dátumot is. 1918. április 17.

Dick visszatuszkolta magát az előtérbe. Kezdeti rémülete elmúlt, most már izgatott volt. - Igen, igazad volt - mondta. - A jelek szerint mind a hárman tüdőgyulladásban haltak meg, és az is ott van, hogy mikor.

- Tudtam, hogy érdekelni fog - mosolyodott el Ron.

- Az nem kifejezés, hogy érdekel! Ez lehet életem nagy lehetősége. Kell majd egy fűrész.

Ron arcából kifutott a vér. - Egy fűrész - ismételte döbbenten. - Ezt nem mondhatod komolyan.

- Csak nem képzeled, hogy ekkora sanszot kihagyok?! Nincs az a pénz. Tüdőszövet-minta nélkül nem megyek el innen.

- Atyaúristen! - morogta maga elé Ron. - Inkább ígérd meg újra, hogy soha senkinek nem beszélsz erről az egészről!

- Már megígértem! - mondta Dick türelmetlenül. - Ha megtalálom azt, amire számítok, csak a magángyűjteményembe kell. Ne aggódj! Senki nem fogja megtudni!

Ron a fejét csóválta. - Néha az az érzésem, hogy nem vagy komplett.

- Gyerünk a fűrészért! - mondta válasz helyett Dick. Ron kezébe nyomta a lámpát, és megindult az alagút felé.

O’Hare repülőtér, Chicagó, 18:40

Marilyn Stapleton ránézett a férfira, aki tizenkét éve a férje volt. Elszorult a szíve. Tudta, hogy a családjuk nyugalmát felforgató, drámai változások Johnt sújtották a leginkább, de neki akkor is a gyerekekre kellett gondolnia. A két kislányra pillantott, aki a beszállóövezetben ücsörgött, és idegesen pislogott a szülei felé, szinte érezték, hogy nagyot változhat az életük. John azt akarta, hogy mindannyian költözzenek Chicagóba, ahol patológus rezidensként talált állást.

Marilyn újra a férje könyörgő arcára függesztette a tekintetét. John sokat változott az elmúlt néhány évben. A magabiztos, higgadt férfi, akihez Marilyn feleségül ment, mostanra keserű, bizonytalan ember lett. Több mint tíz kilót fogyott, egykor pirospozsgás, telt arca beesett, egész külseje nyúzott, megviselt volt, híven tükrözve a személyiségében bekövetkező változást.

Marilyn a fejét ingatta. Szinte hihetetlennek tűnt, hogy alig két éve még az elegáns helyen lakó, sikeres család mintaképe voltak, Johnnak virágzó szemészeti praxisa volt, neki pedig biztos tanári állása az Illinois Egyetem irodalom tanszékén.

De aztán megjelent a színen az AmeriCare nevű egészségbiztosító óriás cég, végigsöpört Champaignen, ahogy Illinois állam számos más városán is, és szédítő sebességgel, mohón elnyelte a magánpraxisokat és a kórházakat. John hiába próbálta tartani a frontot, egy idő után elvesztette a pácienseit. Vagy megadja magát, vagy elmenekül – más lehetősége nem maradt. Ő a menekülést választotta. Először szemészként próbált állást találni, de amikor kiderült, hogy túl sokan vannak a szakmában, és hogy mindenképpen az AmeriCare-nél vagy valamelyik hasonló cégnél kellene elhelyezkednie, úgy döntött, átképezi magát, másik orvosi szakterületen próbál szerencsét.

- Biztosan nagyon jól éreznétek magatokat Chicagóban - mondta most szinte esdeklő hangon a feleségének. - És annyira hiányoztok nekem.

Marilyn sóhajtott. - Te is nekünk. De nem erről van szó. Ha én otthagyom az állásomat, a te rezidensi fizetésedből a lányokat csak állami iskolába tudnánk járatni.

Megszólalt a hangosbeszélő. A champaigni utasokat szólították - ez már az utolsó hívás volt.

- Mennünk kell - mondta Marilyn. - Lekéssük a gépet.

John bólintott, és egy könnyet dörzsölt ki a szeme sarkából. - Tudom. De legalább gondolkozol rajta?

- Persze hogy gondolkozom! - csattant fel váratlanul Marilyn. Aztán észrevette magát, újra felsóhajtott. Nem akart ilyen indulatosan válaszolni. - Mást nem is csinálok, csak ezen gondolkozom - tette hozzá halkan.

Fölemelte a karját, és átölelte a férjét. John hevesen viszonozta az ölelést.

- Finomabban - szisszent föl Marilyn. - Megreped a bordám.

- Szeretlek - mondta John tompa hangon. Arcát a felesége nyakába fúrta.

- Én is szeretlek - mondta Marilyn, miközben kibontakozott John öleléséből. Összeszedte a lányokat, Tamarát és Lydiát, átadta a beszállókártyákat az utaskísérőnek, majd mindhárman megindultak a géphez vezető lejárón. Az üvegfalon keresztül még egyszer búcsút intett Johnnak. Akkor még egyikük sem tudta, hogy utoljára.

- El kell költöznünk? - nyafogott Lydia. Tízéves volt, ötödik osztályba járt.

- Én nem költözködöm! - jelentette ki Tamara. Ő tizenegy éves múlt, akaratos, makacs természetű gyerek. - Csak Connie-hoz. Azt mondta, hogy lakhatok náluk.

- Gondolom, a mamájával is megbeszélte - szólt közbe Marilyn, nevetést erőltetve. A könnyeivel küszködött, nem akarta, hogy a lányok lássák.

Ahogy fölszálltak a kis, légcsavaros gépre, maga elé engedte a kislányokat. Megkeresték a helyüket, és akkor már csak el kellett dönteni a vitát, hogy ki üljön egyedül. A gépen két-két ülés volt egy sorban.

A két kislány izgatott és kitartó érdeklődésére, hogy tulajdonképpen mi vár rájuk a közeljövőben, Marilyn csupán általánosságokkal, kitérően válaszolgatott. Válójában ő maga sem tudta, mi is lenne a legjobb a családnak.

Fölberregtek a gép motorjai, ami körülményessé tette a beszélgetést. Ahogy elhagyták a terminál épületét, és a kifutópálya felé taxiztak, Marilyn az ablakhoz szorította az orrát. Nem tudta, honnan veszi majd az erőt a döntéshez.

Töprengéséből villám fénye riasztotta föl. Kellemetlen érzése támadt, újra eszébe jutott, hogy nem szereti ezeket a szárnyvonalakon közlekedő, kis gépeket, soha nem bízott ezekben úgy, mint a sugárhajtású repülőkben. Önkéntelenül szorosabbra húzta a biztonsági övét, és újra ellenőrizte a lányokéit.

Fölszállás közben olyan erővel markolta az ülés karfáját, mintha abban bízna, hogy ezzel is segíti a gép elszakadását a földtől. Már elég magasan jártak, amikor észrevette, hogy a fölszállás alatt visszafojtott lélegzettel ült a helyén.

- Mennyi ideig kell a papának Chicagóban laknia? - szólt át a másik oldalról Lydia.

- Öt évig - válaszolta Marilyn. - Amíg be nem fejezi az iskolát.

- Látod, megmondtam! - kiabált Lydia, ezúttal Tamarának. - Addigra rég megöregszünk!

A gép ekkor hatalmasat zuhant, Marilyn újra görcsösen megszorította az ülés karfáját. Körbepillantott az utastérben. Senkin nem látszott, hogy különösebben megrémült volna, ettől ő is megnyugodott kicsit. Kinézett az ablakon, de csak szürkeséget látott, a felhők teljesen körülvették a gépet. Aztán megint villámlott, és egy pillanatra baljós fények tűntek fel köröttük.

Ahogy dél felé repültek, a gép egyre jobban hánykolódott, az égen pedig egyre gyakrabban cikáztak a villámok. A kapitány szűkszavú közleményben jelentette be, hogy megpróbálja más magasságba vinni a gépet, hogy, simább legyen az útjuk, de ez nem nagyon csillapította Marilyn egyre erősödő rettegését. Már csak azt várta, hogy minél előbb vége legyen az egésznek.

Az igazi baj első jele az a különös fény volt, amely egy hatalmas zuhanást és rázkódást követően hirtelen betöltötte az egész utasteret. Az utasok közül többen felsikoltottak, amitől Marilyn ereiben megfagyott a vér. Ösztönösen Tamara után nyúlt, közelebb húzta magához.

A gép egyre hevesebben rázkódott, és egyre ijesztőbben jobbra dőlt. Majd a motorok hangja a dübörgésből egyszer csak fülsiketítő sivításra váltott. Marilyn érezte, hogy valami láthatatlan súly egyre jobban az üléshez préseli és ide-oda billenti. Kinézett az ablakon. Előszór nem látott mást, csak felhőket. Aztán közelebb hajolt az ablakhoz és elszorult a torka. A föld eszeveszett sebességgel közeledett feléjük! Nyílegyenesen zuhantak lefelé...

Manhattan General Kórház, 22:40

NEW YORK CITY

Terese Hagen nyelni próbált, de nem nagyon tudott, a szája csontszáraz volt. Néhány perccel később fölnyitotta a szemét, és egy pillanatig nem tudta, hol van. Amikor végre rájött, hogy a sebészeti megfigyelőben fekszik, egyetlen villanással minden eszébe jutott.

Pár órával korábban kezdődött az egész, váratlanul, éppen vacsorázni indultak volna Matthew-val. Fájdalmat nem érzett, csak a combja belső oldalán furcsa nedvességre lett figyelmes. Kiment a fürdőszobába, és kétségbeesve állapította meg, hogy vérzik. És nem is csak egy-egy csepp jött - aktív vérzése volt. Ötödik hónapos terhes lévén azonnal a legrosszabbra gondolt.

Innentől gyorsan peregtek az események. Felhívta az orvosát, dr. Carol Glanzot, akivel megállapodtak, hogy mindketten azonnal a Manhattan General kórházba indulnak. Ott aztán hamarosan kiderült, hogy Terese félelme nem volt alaptalan, azonnali műtétre van szükség. A doktornő előzetesen annyit mondott, hogy a jelek szerint az embrió nem a méhben, hanem az egyik petevezetékben tapadt meg - méhen kívüli terhesség.

Rögtön azután, hogy Terese visszanyerte az öntudatát, az egyik nővér már ott is volt mellette, mondván, semmi izgalom, minden rendben van.

- És mi van a gyermekemmel? - kérdezte Terese. Hatalmas kötést érzett a hasán, amely azonban ijesztően laposnak tűnt.

- Mindjárt szólok a doktornőnek, ő többet tud mondani - tért ki a válasz elől a nővér. - Megmondom neki, hogy fölébredt, úgyis beszélni akart magával.

Terese lehunyta a szemét. Nyilván újra elalhatott, mert arra riadt föl, hogy Glanz doktornő a nevén szólítja.

- Hogy érzi magát? - kérdezte dr. Glanz.

Terese nem panaszkodott, jól érzi magát, mondta. Majd azonnal a gyermek felől érdeklődött.

A doktornő mély levegőt vett, és finoman Terese vállára tette a kezét. - Sajnos, kétszeresen is rossz hírem van. - Terese-nek elszorult a szíve. - Ektopiás volt - folytatta dr. Glanz orvosi zsargonban, hogy némiképp megkönnyítse a dolgát ebben a nehéz helyzetben. - Meg kellett szakítanunk a terhességet, a gyermek nem volt életképes.

Terese bólintott, látszólag minden érzelem nélkül. Erre számított, igyekezett is fölkészíteni magát a rossz hírre. Arra azonban nem volt fölkészülve, amit dr. Glanz ezután közölt vele.

- Sajnálatos módon, az operáció nem volt könnyű. Komplikációk léptek fel, ezért volt olyan erős vérzése, amikor bejött a kórházba. Fel kellett áldoznunk a méhét. Hiszterektomiát kellett végrehajtanunk.

Térese agya először képtelen volt feldolgozni a hallottakat. Bólintott, és várakozón nézett a doktornőre, mint aki várja a további tájékoztatást.

- Nyilvánvaló, hogy ez felkavaró hír az ön számára mondta dr. Glanz. - Kérem, higgye el, hogy mindent megtettünk, amit csak lehetett, hogy elkerüljük ezt a sajnálatos végkifejletet!

Terese-t mintha áramütés érte volna, hirtelen felfogta, amit a doktornő mondott neki. Elgyötört hangja mintha béklyókból szabadult volna, úgy ordította. - Nem!

Dr. Glanz együttérzően megszorította a vállát. - Tudom, milyen szerencsétlenség ez, hiszen ez lett volna az első gyermeke. Végtelenül sajnálom.

Terese csak nyöszörögni tudott. Annyira letaglózva érezte magát, hogy sírni is képtelen volt. Nem voltak könnyei, csak tompaságot érzett. Egész életében arra készült, hogy majd gyerekeket fog szülni. Elképzelni sem tudta az életét e nélkül. És most meg kellene értenie, hogy ez lehetetlenné vált.

- És a férjem? - préselte ki nagy nehezen a szavakat. - Tudja már?

- Igen - felelte dr. Glanz. - Közvetlenül a műtét után beszéltem vele. Lent várja a kórteremben. Nemsokára leviszik magát.

Dr. Glanz még egy ideig beszélt hozzá, de Terese nem hallotta. A tudat, hogy elveszítette a magzatát, és többé teherbe sem eshet, szinte minden energiáját fölemésztette.

Negyedóra múlva egy műtős tolókocsin levitte őt a szobájába. Mindez mintha egyetlen pillanatig tartott volna, Terese teljesen érdeketlen volt a külvilág képeire, hangjaira. Csak az agya zakatolt őrült tempóban, egyre kétségbeesetten keresett valami vigaszt, biztatást.

Amikor betolták a szobába, Matthew éppen a rádiótelefonján beszélt. Tőzsdeügynök volt, a kis fekete doboz állandó társának számított.

Az osztályos nővérek nagy szakértelemmel átemelték Terese-t az ágyára, az infúziót a feje fölé akasztották. Miután meggyőződtek róla, hogy minden a helyére került, kimentek a szobából, azzal, hogy ha a betegnek bármire szüksége lenne, csak szóljanak valamelyiküknek.

Terese Matthew felé fordította a fejét, aki közben befejezte a beszélgetést, de nem nézett a feleségére. Terese szorongva várta, hogyan fogadja Matthew a tragédiát. Alig három hónap telt el, az esküvőjük óta.

A férfi határozott mozdulattal kikapcsolta a rádiótelefont, és a zakója zsebébe süllyesztette. Majd Terese felé fordult, de nem szólt egy szót sem. A nyakkendője meg volt lazítva, a fölső inggombját is kigombolta.

Terese megpróbálta az arcáról leolvasni, hogy mire gondol, de nem jutott semmire, Matthew az arca belsejét rágta.

- Hogy érzed magad? - kérdezte végül, kevés érzelemmel a hangjában.

- Jól, a körülményekhez képest - nyögte ki Terese nagy nehezen. Kétségbeesve várta, hogy a férfi odalépjen hozzá, átölelje, de az nem mozdult.

- Hát, ez most érdekes helyzet - mondta Matthew.

- Nem értem. Mire gondolsz?

- Csak arra, hogy a legfőbb ok, amiért összeházasodtunk, most egyszerűen szertefoszlott. Úgy is mondhatnám, nem jött be, amit elterveztél.

Terese-nek lassan elnyílt a szája. A döbbenettől alig tudott megszólalni. - Nem értem, mi ez a célzás - mondta végül. - Nem direkt estem teherbe.

- Mindegy, most neked is van egy helyzeted, meg nekem is - felelte Matthew. - Csak az a kérdés, mit tudunk kezdeni vele.

Terese lehunyta a szemét. Erre nem tudott mit mondani. Úgy érezte, mintha kést döftek volna a szívébe. Abban a pillanatban rájött, hogy már nem szereti a férjét. Sőt, gyűlöli...

1. FEJEZET

1996. március 20. szerda, 7:15

NEW YORK CITY

- Elnézést kérek - mondta Jack Stapleton gúnyos előzékenységgel a sötét arcbőrű pakisztáni taxisofőrnek -, lenne olyan kedves kiszállni az autójából, hogy részletesen megbeszéljük ezt a dolgot?

Jack arra célzott, hogy a taxisofőr a Negyvenhatodik utca és a Második sugárút kereszteződésénél csúnyán elévágott, mire ő megtorlásként belerúgott a taxi ajtajába, amikor a Negyvennegyedik utcánál mindketten megálltak egy piros lámpánál. Jack Cannondale mountainbike-ján ült, és munkába igyekezett.

Az efféle reggeli incidensek egyáltalán nem voltak szokatlanok számára. Napi rutinjához tartozott a hajmeresztő szlalomozás a Második sugárúton, az Ötvenkilencedik utcától a Harmincadikig, nyaktörő sebességgel. Gyakran került meleg helyzetbe egy-egy teherautóval, taxival - és ilyenkor elengedhetetlen volt a veszekedés a vezetőkkel. Bárki más idegölőnek tartotta volna ezt a közlekedésmódot - Jack imádta. Ahogy a kollégáinak szokta mondani: ettől indult be a vérkeringése.

A pakisztáni eleinte úgy döntött, nem vesz tudomást Jackről, ám amikor a lámpa zöld lett, vadul káromkodni kezdett, és rögtön indított.

- A tiédbe! - üvöltött utána Jack. A nyeregből fölemelkedve gyorsított, amíg el nem érte az autók sebességét. Aztán visszaereszkedett a nyeregbe, és egyenletesen gyors tempóban tekerte a pedált.

Végül beérte a taxit, de nem törődött vele. Elsuhant mellette, és beerőszakolta magát egy másik taxi és egy teherautó közé.

A Harmincadik utcánál jobbra fordult, keresztezte az Első sugárutat, majd hirtelen kanyarral New York City Törvényszéki Orvosi Hivatalának szolgálati bejáratához manőverezett. Öt hónapja dolgozott itt, mint törvényszéki orvos - előtte, patológiai tanulmányai elvégzése után, egy évig igaz-ságügyi orvostani kutató volt.

Elkerekezett a biztonságiak irodája előtt, üdvözölte az egyenruhás őrt. Aztán balra fordult, elhaladt a temetkezési hivatal mellett, és megérkezett a tulajdonképpeni hullaházhoz. Belépett, megint balra fordult, maga mögött hagyta a hűtőrekesz-sort, ahol a holttesteket tárolták a boncolás előtt. Az egyik sarokban egyszerű fenyőfa koporsók sorakoztak, ezekben vitték ki a Hart Island-i köztemetőbe azokat a halottakat, akikért senki nem jelentkezett. Jack leparkolta és több lakattal lezárta a kerékpárját.

Lifttel ment föl az első emeletre. Még nyolc óra sem volt, a délelőttösök közül még csak nagyon kevesen érkeztek meg. Még Murphy őrmester sem volt benn a rendőrségi irodában.

Az információs központon át bement a készenléti szobába. Üdvözölte Vinnie Amendolát, aki föl sem nézett az újságjából, úgy köszönt vissza. Vinnie bonctechnikus volt, Jack legtöbbször vele dolgozott.

Köszönt Laurie Montgomerynek is, az egyik okleveles törvényszéki boncolóorvosnak. Azon a héten Laurie dolga volt, hogy az éjszaka folyamán fölvett ügyeket reggelente kiossza a munkatársaknak. Négy és fél éve dolgozott a Törvényszéki Orvosi Hivatalban. Akárcsak Jack, ő is rendszerint az elsők között érkezett minden reggel.

- Látom, ma is sikerült fejjel előre beérned - tréfálkozott Jackkel. Természetesen az életveszélyes kerékpározásra gondolt a tolvajnyelvükön, amely szerint a halottak lábbal előre érkeznek a halottasházba.

- Csak egy taxit kaptam el - mondta Jack. - Napi három-négyhez vagyok szokva. Mintha falun jöttem volna keresztül.

- Képzelem - felelte Laurie meggyőződés nélkül. - Szerintem meggondolatlanság kerékpáron közlekedni ebben a városban. Voltak már a kezem alatt vakmerő biciklis küldöncök, nem is egy. Ha látok egyet az utcán, mindig azon gondolkozom, mikor találkozom vele a szalonban. - Egymás között „szalonnak” hívták a bonctermet.

Jack kávét töltött magának, és odasétált Laurie asztalához.

- Van valami izgalmas? - kérdezte, átnézve kolléganője válla fölött.

- A szokásos lőtt sebek. Meg egy kábszer-túladagolás.

- Au - mondta Jack viszolyogva.

- Nem szereted a túladagolásosokat?

- Nem. Mind ugyanolyan. A meglepetést szeretem, a kihívásokat.

- Az első évben volt egy pár túladagolásos ügyem, amiken azért meglepődtél volna.

- Hogyhogy?

- Hosszú történet - tért ki Laurie a válasz elől. Aztán rámutatott az egyik névre a listán. - Ez lehet, hogy érdekelne téged. Donald Nodelman. A diagnózis ismeretlen fertőző betegség.

- Egy túladagolásosnál csak jobb lehet.

- Én nem mondanám - vonta meg a vállát Laurie. - De a tiéd, ha akarod. Engem soha nem hoztak lázba a fertőzéses esetek és nem is fognak. Az előbb, amikor a külső vizsgálatot csináltam, majd a frász jött rám. Nem tudom, mi volt az, de nagyon agresszív bacilus lehetett. Kiterjedt szubkután vérzése volt.

- Az ismeretlen mindig nagy kihívás - mondta Jack. Fölemelte a dossziét. - Boldogan megcsinálom. Otthon halt meg vagy kórházban?

- Kórházban. A Manhattan Generalból hozták. De nem fertőző betegséggel vették fel, hanem cukorbajjal.

- Emlékezetem szerint a Manhattan General az AmeriCare-hez tartozik - jegyezte meg Jack. - Jól emlékszem?

- Azt hiszem, igen. Miért kérded?

- Mert így talán még némi privát örömöm is lehet az ügyben - felelte Jack. - Ha szerencsém van, diagnosztizálhatok náluk mondjuk egy remek légionárius kórt. Nagyon élvezném, ha fejfájást okozhatnék az AmeriCare-nek. Minden vágyam, hogy döglődni lássam azt a céget.

- De miért? - kérdezte Laurie.

- Ez is hosszú történet - mondta Jack kaján mosollyal. - Valamelyik nap igyunk egyet, te mesélsz a túladagolásosokról, én meg elmondom a sztorimat az AmeriCare-rel.

Laurie nem tudta, komolyan vegye-e Jack meghívását, vagy ne. Szinte semmit nem tudott Jack Stapletonról azon kívül, ami a munkájából kiderült, és ahogy tudta, mások sem ismerték jobban. Jack kiváló törvényszéki boncolóorvos volt, annak ellenére, hogy csak nemrég szerezte a képesítését. De nemigen érintkezett a többiekkel, és a szokásos munkahelyi csevegésekben szinte semmi személyes dolgot nem árult el magáról. Laurie is csak annyit tudott róla, hogy negyvenegy éves, nincs felesége, fanyar humora van, jópofa és Közép-Nyugatról származik.

- Majd elmondom, mit találtam - mondta Jack, és elindult az információs központba.

- Jack, egy pillanatra - szólt utána Laurie. Jack megállt, és visszafordult.

- Ha nem haragszol, tanácsolnék valamit - mondta tétován Laurie. Szinte ösztönösen szólt a férfi után, nem volt szokása tanácsokat osztogatni. De kedvelte Jacket, és szerette volna, ha továbbra is együtt dolgozhatnak.

Jack arcára újból kiült a kaján mosoly. Visszalépett Laurie asztalához. - Dehogy haragszom, parancsolj - mondta.

- Nyilván semmi közöm a dologhoz...

- Szó sincs róla - szólt közbe Jack. - Nagyon is érdekel a véleményed. Mire gondolsz?

- Arra, hogy nem vagy túl jóban Calvin Washingtonnal - bökte ki Laurie. - Tudom, hogy elvi ellentét van köztetek, mindenesetre Calvinnek régi és nagyon jó kapcsolata van a Manhattan Generallel, éppen úgy, ahogy az AmeriCare-nek a polgármesteri hivatallal. Szerintem légy óvatos!

- Az óvatosság nem a legerősebb oldalam, már öt éve - válaszolta Jack. - A főnökkel szemben pedig a legnagyobb tisztelettel viseltetem. Csupán abban nem értek vele egyet, hogy a szabályok kőbe vannak vésve, szerintem csupán irányelveket jelentenek. Ami az AmeriCaré-t illeti, nem érdekelnek sem a céljaik, sem a módszereik.

- Jó, nekem semmi közöm hozzá, de Calvin állandóan azt emlegeti, hogy nem vagy csapatjátékos.

- Igaza van. Az a baj, hogy egyre jobban irtózom a középszerűségtől. Az itteni kollégák legtöbbjével megtiszteltetésnek veszem az együttműködést, kiváltképp veled. De vannak néhányan, akikkel nem tudok mit kezdeni, és ezt nem is titkolom. Ilyen egyszerű ez.

- Ezt bóknak veszem.

- Annak is szántam.

- Na jó, majd mondd el, mit találtál Nodelmannél! - mondta Laurie. - Aztán még adnék egy másik esetet is.

- Nagyon örvendek - mosolyodott el Jack. Sarkon fordult, és indult az információsokhoz. Menet közben kikapta Vinne Amendola kezéből az újságot. - Gyere, Vinnie, ugorjunk neki a napi adagnak!

Vinnie méltatlankodott, de követte Jacket. Közben azért megpróbálta visszaszerezni az újságját, aminek az lett a vége, hogy összeütközött Jackkel, aki hirtelen megállt Janice Jaeger ajtaja előtt. Janice törvényszéki vizsgáló volt, többnyire vizsgálóasszisztensként emlegették. Az éjszakai műszakban volt, tizenegytől hétig. Jack meg is lepődött, hogy még mindig az irodájában találja. Janice alacsony termetű, sötét hajú, sötét szemű nő volt, meglehetősen fáradtnak látszott.

- Hogyhogy maga még itt van? - kérdezte Jack.

- Még egy jelentés hátra van.

Jack fölemelte a kezében lévő dossziét. - Nodelmant maga csinálta vagy Curt?

- Én - felelte Janice. - Valami probléma van vele?

- Egyelőre még nem tudok róla - nevetett föl Jack. Tudta, hogy Janice rendkívül lelkiismeretes a munkájában, ezért ugratni is könnyen lehet. - Maga írta rá, hogy a halál oka valószínűleg nozokomiális infekció volt?

- Mi az ördög az a nozokomiális infekció? - szólt közbe Vinnie.

- Kórházban szerzett fertőzés - magyarázta neki Jack.

- Hát, nagyon úgy nézett ki - válaszolt Janice. - Öt napja volt már a kórházban cukorbajjal, és csak akkor jelentkeztek nála a fertőzéses tünetek. És harminchat óra múlva már halott volt.

Jack elismerően füttyentett. - Bivalyerős vírus lehetett, az már szent, akármi is volt.

- Ez aggasztotta az orvosokat is, akikkel beszéltem - mondta Janice.

- Laboreredmények a mikrobiológiától? - érdeklődött tovább Jack.

- Még semmi nem nőtt ki - felelte Janice. - A vértenyészetek negatívak, legalábbis hajnali négy óráig bezárólag. A halálos fejlemény akut légzési elégtelenségi szindróma volt, de a köpettenyészetek is negatívak voltak. Csak a köpet Gram-festése mutatott Gram-negatív bacilusokat. Ebből gondolták, hogy esetleg pseudomonas lehet.

- Szóba került az esetleges immunológiai veszélyeztetettség? - kérdezte Jack. - Hogy volt-e AIDS-e, vagy hogy kezelték-e antimetabolitokkal?

- Amennyire ki tudtam deríteni, nem - válaszolta Janice. - A diabetesz volt az egyetlen feljegyzett kór, és néhány szokásos következmény. Egyébként minden benne van a feltáró jelentésben, ha el akarja olvasni.

- Minek olvasnám, ha magától első kézből megtudhatok mindent? - nevette el magát Jack. Megköszönte Janice-nek a tájékoztatást, és elindult a lift felé.

- Remélem, most te is fölveszed az űrhajósruhát - szólalt meg Vinne. Az űrhajósruha, tökéletesen zárt, légmentes védőöltözet, amelyhez átlátszó műanyag maszk is tartozott, elvileg teljes védelmet nyújtott. A levegőt a ruha hátába épített ventilátor szolgáltatta, és egy szűrőn keresztül juttatta be a szkafanderszerű fejrészbe. Lélegezni lehetett ugyan benne, különben szaunára emlékeztető hőmérséklet uralkodott az öltözékben.

Jack utálta a védőruhát. Nehézkesnek tartotta, akadályozta a mozgását, kényelmetlen volt, túl meleg. És szerinte fölösleges is. Ezért aztán szinte soha nem viselte. Csak az volt a baj, hogy a nagyfőnök, dr. Harold Bingham utasításba adta, hogy a védőruhát mindenkinek használnia kell. Calvin pedig, a helyettese, igyekezett betartatni a főnöke utasítását. Emiatt aztán Jack számos alkalommal összeütközésbe került vele.

- Ez az első alkalom, hogy értelme lehet annak a monstrumnak - mondta Jack, Vinnie nagy megkönnyebbülésére. - Amíg nem tudjuk, mivel állunk szemben, minden óvintézkedésre szükség van. Elvégre akár újabb Ebola is lehet.

Vinnie döbbentén megállt. - Gondolod? - kérdezte tágra nyílt szemmel.

- Á, dehogy! - mondta Jack, és megveregette Vinnie vállát. - Csak viccelek.

- Hála istennek! - nyögte Vinnie. Mentek tovább.

- De pestis is lehet - szólalt meg újra Jack. Vinnie megint megdermedt.

- Az legalább olyan szörnyű lenne - hebegte rémülten.

- Minden benne van a pakliban - vonta meg a vállát Jack. - Na gyere, essünk túl rajta!

Előbb műtősruhába öltöztek, és amíg Vinnie az űrhajósruhával küszködött, majd a bonctermet készítette elő, Jack átfutotta a Nodelman-dossziéban lévő papírokat.

Esetleíró űrlap volt benne, részlegesen kiállított halotti bizonyítvány, jegyzék az orvosi-törvényszéki leletekről, két lap a boncolási feljegyzésekhez, az információsok feljegyzése a telefonon érkező halálbejelentésről, kitöltött azonosító lap, Janice feltáró jelentése, boncolási jegyzőkönyv-űrlap, és a HIV antitest vizsgálatról szóló laborlelet. Bár mást mondott Janice-nek, mindent alaposan átnézett, ahogy mindig is szokta. Amikor végzett, bement a fenyőfa koporsók melletti szobába, és fölvette az "űrhajósruháját". A lehető legnagyobb fokozatra állította a szellőzést, mindent bekapcsolt, majd elindult a halottasház másik végében lévő boncterembe. Miközben a százhuszonhat férőhelyes hűtőrekesz-rendszer mellett elhaladt, magában a védőruhát átkozta. Mindig rossz hangulata volt bezárva ebbe a szűk, kényelmetlen zubbonyba, és most is borongós tekintettel nézett mindenre. A halottasház valaha a lehető legkorszerűbbnek számított a maga műfajában, de most már igencsak ráfért volna a tatarozás és a modernizálás. A megkopott, kék csempével burkolt falak, a kopott cementpadló leginkább régi horrorfilm díszletére emlékeztetett.

Közvetlenül a folyosóról is be lehetett menni a boncterembe, de ezt a bejáratot mostanában már csak a holttestek ki- és beszállítására használták, Jack is inkább a kis előtéren ment keresztül, ahol nagy mosókád állt.

Mire beért a boncterembe, Vinnie már elhelyezte Nodelman testét a nyolc asztal egyikén, és előkészítette a munkához szükséges eszközöket és kellékeket. Jack az asztal jobb oldalára állt, Vinnie pedig szemben vele.

- Elég rosszul néz ki - jegyezte meg Jack. - Ez már nemigen fog szépségversenyt nyerni. - Az űrhajósruhában alig lehetett beszélni, és Jack máris érezte, hogy izzad.

Vinnie, aki sohasem tudta, hogyan reagáljon Jack efféle megjegyzéseire, nem válaszolt, bár a hulla valóban borzalmas látványt nyújtott.

- Ez itt gangréna az ujjain - mondta Jack. Fölemelte az egyik kezet, és közelről vizsgálgatta a majdnem fekete ujjhegyeket. Aztán az összezsugorodott nemi szervre mutatott. - És az is gangréna, a pénisze végén. Ajjaj! Hogy fájhatott ez neki! El tudod képzelni?

Vinnie csak nyelt egyet.

Jack gondosan megvizsgált minden négyzetcentiméternyi felülelet a férfi testén. Vinnie okulására megmutatta a has és a lábszár bőre alatti, kiterjedt bevérzéseket. - Sehol nem látom rovarcsípés nyomát - mondta. - Ez nagyon fontos, mert sok veszélyes kór van, amelyet ízeltlábúak terjesztenek.

- Ízeltlábúak? - kérdezett vissza Vinnie. Soha nem tudta, Jack mikor tréfál, és mikor beszél komolyan.

- Rovarok - magyarázta Jack. - A héjas állatok kórtani szempontból nem jelentenek túl nagy gondot.

Vinnie helybenhagyólag bólintott, noha most sem volt okosabb, mint amikor a kérdést föltette. Arra gondolt, hogy az első adandó alkalommal meg kell néznie, mik azok az ízeltlábúak.

- Mekkora az esélye annak, hogy amibe ez az ember belehalt, az ragályos? - kérdezte félénken.

- Hát, elég nagy - válaszolta Jack. - Igen, nagyon nagy.

A folyosó felőli ajtó kinyílt, és Sal D'Ambrosio, egy másik boncsegéd újabb holttestet tolt be. Jack annyira el volt foglalva a munkájával, hogy föl sem nézett. Már fogalmazta magában a differenciáldiagnózist.

Félóra múlva már hat asztalt foglaltak el a boncolásra váró holttestek. Sorban érkeztek az aznap szolgálatban lévő boncolóorvosok. Laurie volt az első, oda is jött Jack asztalához.

- Van valami ötleted? - kérdezte.

- Ötletem van bőven, de még semmi konkrét - felelte Jack. - De hogy igen virulens organizmussal van dolgunk, abban biztos vagyok. Az előbb azzal ugrattam Vinnie-t, hogy Ebola is lehet. Nagyon úgy néz ki, mintha disszeminált intravaszkuláris koaguláció lenne.

- Úristen! - szörnyülködött Laurie. - Komolyan mondod?

- Nem, végül is nem - mondta Jack. - Abból, amit eddig láttam, elvileg lehetséges, csak nem valószínű. Persze még sosem láttam igazi Ebolát, ebből azért sok mindenre következtethetsz.

- És mit gondolsz, izolálni kell az esetet? - kérdezte Laurie idegesen.

- Nem látok rá okot - válaszolta Jack. - Azonkívül vigyázok, hogy ne dobáljam szét itt a szerveket. Azt viszont fontosnak tartom, hogy szóljunk a laborosoknak, legyenek nagyon óvatosak a mintákkal, amíg nem állapítunk meg valami diagnózist.

- Talán meg kellene kérdezni Binghamet is, mit gondol...

- Ó, az nagyon hasznos lenne - mondta Jack gúnyosan. - Akkor aztán tényleg vak vezetné a világtalant.

- Ne légy tiszteletlen! Elvégre ő a főnök.

- Felőlem akár a pápa is lehet. Nekem az a fontos, hogy minél előbb befejezzem a munkát. Ha Bingham vagy akár Calvin is beavatkozik, akkor rámegy az egész délelőtt.

- Na jó - bólintott Laurie. - Lehet, hogy igazad van. De ha bármi kórosat észlelsz, szólj! A hármas asztalnál leszek.

Laurie elindult, hogy munkához lásson. Jack már éppen kérte volna a szikét Vinnie-től, amikor észrevette, hogy Vinnie jó messzire elhúzódott az asztaltól.

- Mi van, hány kilométerről akarod nézni? - szólt rá Jack. - Vagy nem vállalod a munkát?

- Kicsit ideges vagyok - ismerte be Vinnie.

- Ne bolondozz már, öregem! - mondta Jack. - Több boncolást láttál, mint én. Na, nyomás, gyere vissza, mert így sosem végzünk!

Jack gyorsan dolgozott, de nagyon finoman bánt a belső szervekkel, és különösen óvatosan dolgozott az éles szerszámokkal, ha a saját vagy Vinnie keze a közelben volt.

- Na, mid van? - kérdezte Jack háta mögül Chet McGovern. Chet is törvényszéki orvos volt, ugyanabban a hónapban vették fel, mint Jacket. A kollégák közül ő került a legközelebb Jackhez - közös volt az irodájuk és a társadalmi helyzetük is: mindketten agglegények voltak. A különbség csupán annyi volt, hogy Chetnek még nem volt felesége, és öt évvel fiatalabb volt Jacknél.

- Nagyon érdekes eset - felelte Jack. - A hét rejtélye. Remek munka. Szegény nyomorultnak semmi esélye nem volt.

- Van már valami tipped? - kérdezte Chet. Tapasztalt tekintete azonnal fölfedezte az üszkösödést és a bőr alatti bevérzést.

- Tippem van bőven - mondta Jack. - De nézd meg a belsőket! Kíváncsi vagyok a véleményedre.

- Nézzek meg valamit? - kiabált át a hármas asztaltól Laurie, aki észrevette, hogy Jack Chettel beszélget.

- Igen, ha átjönnél - intett vissza Jack. - Legalább nem kell még egyszer végignézni.

Laurie kiadta Salnak, hogy addig mossa meg a páciense beleit, ő pedig átment az egyes asztalhoz.

- Először a nyirokereket nézzétek meg, amelyeket a torokban boncoltam ki - kezdte Jack. Az álltól a kulcscsontig visszahajtotta a nyaki bőrt.

- Ezért tart itt olyan sokáig egy boncolás! - szólalt meg mögöttük egy öblös hang.

Minden tekintet dr. Calvin Washington, a helyettes főorvos felé fordult. A több mint két méter magas, afro-amerikai férfi legalább százhúsz kilót nyomott, és a pletykák szerint annak idején ígéretes rögbikarriert hagyott félbe az orvosi pálya kedvéért.

- Mi a fenét csinálnak itt maguk? - kérdezte félig komolyan, felig viccelődve. - Vagy szabadnapjuk van talán?

- Csak összedugtuk a fejünket - felelte Laurie. - Van itt egy ismeretlen eredetű fertőzés, nagyon agresszívnek látszó mikrobával.

- Igen, hallottam - mondta Calvin. - Már fölhívott a Manhattan Generalből az igazgató. Természetesen aggódik. És mi az ítéletük?

- Még korai lenne kimondani - szólalt meg Jack. - De nagyon sok minden van itt.

Gyorsan összefoglalta Calvinnek, amit az előzményekről tudott, és megmutatta a külső szemle eredményeit. Majd rátért a belső tünetekre, jelezve a kór terjedésének nyomait a nyaki nyirokereken.

- Itt elüszkösödött nyirokcsomók is vannak - szólt közbe Calvin.

- Pontosan - válaszolta Jack. - Sőt, szinte csak azok vannak. A kór igen gyorsan terjedt a nyirokerekben, feltehetőleg a torokból és a hörgőkből.

- Vagyis légi úton történt a fertőzés - állapította meg Calvin.

- Én is erre gondolnék először - ismerte el Jack. - Most nézze meg a belső szerveket!

Jack megmutatta a tüdőt, és felnyitotta azokat a részeket, ahol bemetszéseket végzett. - Amint látja, ez alaposan kiterjedt, lebenyes tüdőgyulladás - mondta. - Elég sok a keményedés, de van némi üszkösödés, és ha nem tévedek, kezdeti üregesedés is. Ha a páciens tovább élt volna, szerintem tályogképződést is láthatnánk.

Calvin füttyentett. -A mindenit! - mondta. - És mindez erős intravénás antibiotikus kezelés mellett.

- Ez az aggasztó benne - bólintott Jack. Óvatosan visszacsúsztatta a tüdőket a tálba. Vigyázott, hogy fölöslegesen ne csapódjanak ide-oda, nehogy attól is fertőző részecskék kerüljenek a levegőbe. Aztán a májat vette kézbe, és a korábbi vágás mentén finoman szétnyitotta a felületét. - Ugyanaz a folyamat - jelentette ki, miközben ujjával mutatta a tályogosodásnak indult részeket -, csak nem olyan kiterjedt, mint a tüdőben. - Letette a májat, és a lépet vette kézbe. Az egész szerven hasonló elváltozások látszottak. Jack mindenkinek megmutatta.

- Ennyit a szabad szemmel látható jelekről - mondta, miközben visszatette a lépet a tálba. - Majd meglátjuk, mit mutatnak a mikroszkopikus vizsgálatok, de tulajdonképpen úgy gondolom, hogy a végső, határozott válasz ügyében a laborra leszünk utalva.

- Pillanatnyilag van valami tippje? - kérdezte Calvin. Jack röviden fölnevetett.

- Egyebem nem is lehet, legföljebb tippem - mondta. - Mivel még nem láttam semmilyen kórjelző elemet. De a kór hevességéből és gyorsaságából azért következtethetünk valamire.

- És mi a differenciáldiagnózisa? - kérdezte Calvin. - Rajta, csodagyerek, halljuk!

- Hmmm... - hümmögött Jack. - Ha már ilyen erőszakos, rendben van, elmondom a gondolatmenetemet. Először is, nem hiszem, hogy Pseudomonas lenne, amire a kórházban gyanakodtak. Ahhoz túl agresszív lefolyású volt. Lehetett atipikus, például Strepto A, vagy akár Staphylococcus, toxikus sokkal, de ezt is kétlem, főleg mert a Gram-festés bacilusra utalt. Tehát inkább azt mondanám, hogy tularémia vagy pestis.

- Hűha! - kiáltott fel Calvin. - Elég titokzatos kórokat emleget, holott nyilvánvalóan kórházi eredetű fertőzésről van szó. Nem hallotta még azt a mondást, hogy verébre nem érdemes ágyúval lőni?

- Én csak elmondtam, ami eszembe jutott. Csupán differenciáldiagnózist adtam. Igyekszem minden lehetőséget megvizsgálni.

- Jó, jó, persze - helyeselt Calvin békülékenyen. - Ennyi volt?

- Nem, van még más is. Azt sem zárnám ki, hogy a Gram-festés esetleg tévedett, és akkor a Meningococcus is beléphet. Sőt, bedobhatnám a Sziklás-hegységi lázat és a Hanta-vírust is. Mi több, az olyan vírusos, vérzéses gyulladásokat is, mint például az Ebola.

- Na, most már tényleg az űrben jár - intette le őt Calvin. - Térjünk vissza a földre! Ha a jelenlegi ismerete alapján döntenie kellene, mit mondana?

Jack csettintett. Az a kellemetlen érzése támadt, mintha visszakerült volna az iskolapadba, és a főnöke, mint valami professzor, szándékosan össze akarná zavarni.

- Azt, hogy pestis - jelentette ki végül mindenki döbbenetére.

- Pestis? - ismételte meg Calvin, most már leplezetlen ingerültséggel a hangjában. - Márciusban? New Yorkban? Egy kórházban ápolt betegnél? Maga megőrült!

- Azt kérdezte, hogy mi a diagnózisom - mondta Jack. - Megmondtam. Nem a valószínűség, hanem a boncolás alapján.

- És az epidemiológiai vonatkozás nem is jutott az eszébe? - kérdezte Calvin, lekicsinylő gunyorossággal a hangjában. Fölnevetett. Aztán, inkább már a többieknek címezve, hozzátette. - Mi a fenét tanítottak magának ott Chicagóban?

- Ennél az esetnél számomra túl sok az ismeretlen tényező, hogy megalapozatlan információkra támaszkodjam - folytatta Jack. - Nem voltam kint a helyszínen. Semmit nem tudok az elhunyt állatairól, utazásairól, kapcsolatairól. Rengetegen jönnek-mennek ebben a városban, még a kórházakban is... És patkány is akad itt éppen elég.

Hirtelen súlyos csend telepedett a boncteremre. Sem Laurie, sem Chet nem tudta, mit mondjon. Mindketten zavarba jöttek Jack válaszától, különösen annak tudatában, hogy a főnökük hirtelen haragú ember volt.

- Jól beszélt - szólalt meg végül Calvin. - És a kétértelmű megjegyzés is jó volt, elismerem. Lehet, hogy Chicagóban ezt is tanítják a patológián.

Laurie és Chet kényszeredetten elnevette magát.

- Na jól van, nagyokos - folytatta Calvin. - Mennyit hajlandó föltenni a diagnózisára?

- Nem tudtam, hogy itt hazardírozni is szokás - vágott vissza Jack.

- Nem, nem szokás, de ha valaki pestist diagnosztizál, ennyit talán megér a dolog. Mit szólna tíz dollárhoz?

- Annyit még kibírok - felelte Jack.

- Remek - mondta Calvin. - Ezzel akkor megvagyunk. Hol van Paul Plodgett és az a lőtt sebes páciens a World Trade Centerből?

- A hatos asztalon - válaszolt Laurie.

Calvin otthagyta őket, néhány pillanatig mindannyian követték a tekintetükkel. Aztán Laurie törte meg a csendet. - Miért akarod mindenáron provokálni? - kérdezte Jacktől. - Nem is értem. Csak nehezíted a helyzetedet.

- Nem tehetek róla - válaszolta Jack. - Ő provokált engem.

- Igen, de ő főnök, és ez az ő előjoga - jegyezte meg Chet. - És akkor ráadásul előjössz ezzel a pestissel. Én biztosan nem ezzel kezdtem volna.

- Biztos vagy benne? - vágott vissza Jack. - Nézd meg, milyen feketék a kéz- és a lábujjai! Emlékezz vissza, hogy a tizennegyedik században fekete halálnak hívták a pestist!

- Annyi minden okozhat ilyen trombózisos tüneteket...

- Így van. Ezért mondtam én is majdnem azt, hogy tularémia.

- Hát akkor? - kérdezett közbe Laurie, pedig a tularémia ugyanolyan hihetetlennek tűnt a számára, mint a pestis.

- Gondoltam, a pestis jobban hangzik - mondta Jack. - Sokkal drámaibb.

- Sosem tudom, mikor beszélsz komolyan.

- Na látod, hát én ugyanígy vagyok saját magammal! - nevette el magát Jack.

Laurie csalódottan ingatta a fejét. Néha nem volt könnyű Jackkel. - Na mindegy - mondta -, végeztél Nodelmannel? Ha igen, adom a következő esetet.

- Az agyát még nem néztem meg.

- Akkor igyekezz vele! - mondta Laurie, és visszasétált a hármas asztalhoz, hogy folytassa a munkáját.

2. FEJEZET

1996. március 20. szerda, 9:45

NEW YORK CITY

Terese Hagen hirtelen megállt, és a "bungaló" - azaz a főnöki tárgyaló - ajtajára meredt. Azért emlegették így egymás között, mert a belseje pontosan úgy nézett ki, mint Taylor Heath erdei hétvégi házáé New Hampshire-ben, a Squam-tó mellett. Taylor Heath volt a vezérigazgatója a Willow and Heath nevű divatos, jól menő reklámcégnek, amely a legjobb úton járt, hogy a reklámipar legnagyobb sztárjainak egyike legyen.

Terese körülnézett, hogy nem látja-e valaki, aztán lehajolt, és az ajtóra tapasztotta a fülét. Hangokat hallott. Pulzusa felgyorsult, amikor végigsietett a folyosón a saját irodája felé. Általában nem sok kellett hozzá, hogy fölizgassa magát. Most is alig öt perce volt az irodában, és már vadul dobogott a szíve. Gyanúsnak találta a bungalóban, a vezérigazgatói birodalom központjában tartott értekezletet, amelyről neki nem is szóltak. Pedig mint a cég kreatív igazgatója elvárta volna, hogy minden fontos dologról tájékoztassák.

A baj csak az volt, hogy mostanság nagyon sok fontos dolog történt. Mindenkit megdöbbentett például Taylor Heath egy hónappal ezelőtti bejelentése, hogy lemond a vezérigazgatóságról, utódjának pedig a jelenlegi elnököt, Brian Wilsont nevezi ki. Jött a nagy kérdés: ki lép Wilson helyére? Terese az esélyesek között volt, ehhez nem férhetett kétség. De ott volt Robert Barker is, a kereskedelmi igazgató. És a legrosszabb esetben még az is megtörténhetett, hogy Taylor kívülről választ valakit.

Terese levette a kabátját, és beakasztotta a szekrényébe. Titkárnője, Marsha Devons éppen telefonált, így Terese azonnal berohant az irodájába, hátha talál valami cédulát vagy jelzést az asztalán, de semmi nem volt, csupán egy halom érdektelen telefonüzenet.

- Értekezlet van a bungalóban - kiáltott odakintről Marsha, miután letette a telefont. És már meg is jelent az ajtóban. Apró termetű nő volt, hollófekete hajkoronával. Terese nagyon kedvelte, mert intelligens volt, ügyes és találékony - ezek a tulajdonságok mind hiányoztak az egy év alatt megfordult négy titkárnőjéből. Terese nem kímélte a beosztottjait, ugyanolyan odaadást és teljesítményt várt tőlük, mint saját magától.

- Miért nem hívtál föl otthon? - kérdezte Marshát.

- Hívtalak, de már elindultál, és a...

- Ki van az értekezleten? - vágott közbe türelmetlenül Terese.

- Mr. Heath titkárnője telefonált, nem mondta, hogy kik lesznek még ott. Csak annyit, hogy téged várnak.

- Mondott valamit, hogy miről lesz szó?

- Nem.

- Mikor kezdődött?

- Kilenckor telefonáltak.

Terese fölkapta a telefont, és beütötte Colleen Anderson számát. Colleen Anderson volt a legmegbízhatóbb művészeti vezetője, jelenleg éppen egy teamet irányított, amely a National Health Care megbízásán dolgozott. - Tudsz valamit az értekezletről, amit a bungalóban tartanak? - kérdezte Terese, amint Colleen fölvette a telefont. Colleen sem tudott semmit, csak azt, hogy kilenckor kezdődött. - A francba! - sziszegte Terese, miközben lecsapta a telefont.

- Valami baj van? - kérdezte Marsha aggódva.

- Ha Robert Barker végig ott van bent Taylorral, akkor igen. Az a seggfej minden alkalmat kihasznál, hogy nekem keresztbe tegyen. Terese újra fölkapta a telefont, és megint Colleent hívta. - Hogy áll a National Health-munka? Van valami előzetesünk vagy bármink, amit meg tudok mutatni nekik?

- Sajnos, nincs - felelte Colleen. - Sokat gyúrtuk, de nincs semmi olyan húzós dolog, amilyet te szeretnél. Keresem a tuti dobást.

- Hát, pörgesd föl a csapatodat! - mondta Terese. - Az a sanda gyanúm, hogy a National Health-szel nagyon meg tudnak fogni.

- Egyikünk sem lógatja a lábát, ebben biztos lehetsz - védekezett Colleen. Terese el sem köszönt tőle, csak lerakta a kagylót. Fölkapta a táskáját, végigrohant a folyosón a női mosdóba, és elszántan megállt a tükör előtt. Megpróbált valamiféle rendet teremteni melírozott, sűrű fürtjeiben, újból kirúzsozta a száját, és némi pirosítót rakott az arcára. Hátralépett, és szemügyre vette magát. Szerencsére éppen az egyik legkedvesebb kosztümjét vette fel. A sötétkék gyapjúgabardin öltözék tiszteletet parancsolóan komoly darab volt, ugyanakkor előnyösen kihangsúlyozta a karcsúságát. Külsejével elégedetten, határozott léptékkel tette meg az utat a bungalóig. Mély levegőt vett, megfogta az ajtó gombját, elfordította és belépett.

- Ó, Miss Hagen! - mondta Brian Wilson, miközben az órájára pillantott. A főhelyen ült, gyalult deszkákból összeácsolt, nagy asztalnál, amely az egész szobát uralta. - Látom, maga is kezd rászokni a bankármunkaidőre.

Brian ritkuló hajú, alacsony férfi volt, hiába próbálta egyik oldalról a másikra átfésülni a haját, a tar foltot nem sikerült álcáznia. Mint rendesen, most is fehér inget és nyakban meglazított nyakkendőt viselt, amitől úgy nézett ki, mint egy agyonhajszolt főszerkesztő. A zsurnaliszta külsőt a könyök fölé tűrt ingujj és a jobb füle mögé dugott ceruza tette teljessé.

A csipkelődő megjegyzés ellenére Terese szerette és tisztelte Briant. Nagyszerű irányítónak tartotta. Összetéveszthetetlen, lekezelő és követelőző stílusban tárgyalt mindenkivel, de önmagával szemben is mindig magasra tette a mércét.

- Tegnap éjjel egy óráig bent voltam - felelte Terese. - Ennek ellenére természetesen időben érkeztem volna, ha valaki lett volna olyan szíves, és értesít.

- Ez rögtönzött értekezlet - szólalt meg Taylor. Az ablaknál állt, mindenkori vezetési stílusának megfelelően ezúttal is kellő önállóságot hagyva embereinek. Afféle olimpiai istenként szeretett fölébük magasodni, nézni, amint az őt szolgáló félistenek és egyszerű halandók kimunkálják a döntéseket.

Taylor és Brian sok szempontból szöges ellentéte volt egymásnak. Brian alacsony volt, Taylor magas. Brian kopaszodott, Taylor fejét sűrű, ezüstös hajkorona övezte. Brian agyongyötört újságíró benyomását keltette, aki mindig a legrosszabbra számít, Taylor a kifinomult higgadtság és az elegancia mintaképe volt. Ugyanakkor senki nem kételkedett abban, hogy Taylor is mindent apróra tud az üzletről, minden napi taktikai válság, vagy bonyodalom ellenére is hátborzongató ügyességgel tör stratégiai céljai megvalósítása felé.

Terese éppen szemben ült le nagy ellenlábasával, Robert Barkerrel. Robert magas, vékony arcú, keskeny ajkú férfi volt, aki az öltözködést tekintve Taylor példáját látszott követni. Többnyire fess, sötét selyemöltönyökben járt, hozzá színpompás selyem nyakkendőket hordott. A nyakkendő volt számára a védjegy - Terese nem emlékezett rá, hogy ugyanazt a nyakkendőt kétszer látta volna rajta.

Robert mellett Helen Robinson ült, a látásától Terese sebesen dobogó szíve még vadabbul kalapált. Helen mint a National Health-projekt külön felelőse Robert beosztottjaként dolgozott. Feltűnően vonzó, huszonöt éves nő volt, vállára omló, hosszú gesztenyebarna hajjal, telt, érzéki vonásokkal, március derekán is napbarnítottan. Okosságán, és vonzó küllemén túl ellenfélnek is veszélyes, legalábbis Terese így tartotta számon.

Ott ült még az asztalnál Phil Atkins is, a pénzügyi igazgató, valamint Carlene Desalvo, a marketing igazgatónő. Phil makulátlanul precíz ember volt, háromrészes öltönyében, finom, drótkeretes szemüvegében. Carlene vidám természetű, telt alakú nő volt, aki mindig fehér ruhát hordott. Terese nem tudta mire vélni, hogy ők ketten is részt vesznek az értekezleten.

- Komoly problémáink vannak a National Health-szel - mondta Brian. - Ezért került sor erre a találkozóra. Terese-nek kiszáradt a szája. Lopva Robertre pillantott, akinek az arcán halvány, de annál bosszantóbb mosoly játszott. Bárcsak itt lettem volna az elejétől fogva, bárcsak hallottam volna mindent, gondolta Terese.

Tudott róla, hogy a National Health-szel baj van. A társaság egy hónappal korábban belső áttekintést kért, ami azt jelentette, hogy a Willow and Heath-nek új reklámkampánnyal kellett előrukkolnia, ha meg akarta tartani a megbízást. És mindenki tudta, hogy a megbízást meg kell tartaniuk. Körülbelül évi negyvenmilliót jelentett, és ez még csak a kezdet. Az egészségbiztosítási reklámpiac fölszálló ágban volt, mindenki azt remélte, hogy ez fogja betölteni a cigarettareklámok helyén támadt űrt.

Brian Roberthez fordult. - Tájékoztatnád Terese-t a legújabb fejleményekről?

- Átengedném a terepet kiváló munkatársamnak, Helennek - mondta Robert, miközben leereszkedő mosolyt küldött Terese felé.

Helen előrehajolt a székén. - Mint tudod, a National Health-nek az utóbbi időben kételyei támadtak a számukra készített reklámkampányunkkal kapcsolatban. Sajnos, elégedetlenségük csak fokozódott. Tegnap kapták meg az adatokat a legutóbbi nyílt előjegyzési időszakukról. Az eredmények nem jók. Nagy-New York körzetében tovább nőtt a piacvesztésük az AmeriCare-rel szemben. Márpedig ez az új kórház megépítése után rettenetes balsiker.

- És ezt képesek a mi kampányunkra kenni? - robbant ki Terese-ből. - Hát ez abszurdum. A hatvan másodperces reklámunkhoz csak huszonöt pontos adásidőt vettek. Ami kevés, aránytalanul kevés. Ez biztos.

- Lehet, hogy neked ez a véleményed - mondta Helen higgadtan. - De tudom, hogy a National Health-nek nem.

- Nézd, Terese, tudom, hogy a szíved közepében van a "Modem kor - HealthCare" kampányotok, és ez tényleg jó szlogen - vette át a szót Robert -, de az ténykérdés, hogy a National Health a kampány beindítása óta piacvesztésben van! Ezek a legutóbbi adatok is a korábbi, kedvezőtlen trend szerint alakultak.

- A hatvan másodperces filmünket Clio-díjra jelölték - vetette ellen Terese. - Tudniillik ez baromi jó reklám, hihetetlenül ötletes és szellemes. Büszke is vagyok érte a csapatomra.

- Nagyon helyes, legyen is - szólt közbe Brian. - Robert azonban úgy érzi, hogy a partnerünket hidegen hagyja a Clio-díj. És jusson eszébe a Benton and Bowles ügynökség jelmondata. "Amit nem lehet eladni, az nem elég jó".

- Ez legalább akkora abszurdum! - csattant fel Terese. - A kampány megáll a lábán. Pusztán arról van szó, hogy a kereskedelmisek nem tudták elérni a partnernél, hogy elegendő reklámidőt vásároljanak. Az lett volna a minimum, hogy egy sor helyi állomáson is lemenjen a film.

- Már ne is haragudj, több időt vettek volna, ha tetszene nekik a reklám! - mondta Robert. - Szerintem eleve nem voltak oda az "ők és mi" ellentétének az ötletétől, vagyis hogy a régi gyógyítás szemben a modern gyógyítással. Nem mondom, jópofa volt, de nem voltak róla meggyőzve, hogy a néző a régi módszereket valóban a National Health versenytársaival fogja azonosítani, mindenekelőtt az AmeriCare-rel. Az a véleményem, hogy ez túl magas az embereknek.

- Voltaképpen azt mondod, hogy a National Health Care nagyon meghatározott típusú reklámot akar - mondta Brian. - Mondd el Terese-nek, amit nekem mondtál, mielőtt megérkezett!

- Nagyon egyszerű - kezdte Robert, és széttárta a karját. - Vagy "beszélő fejeket" akarnak, akik a betegek aktuális tapasztalatairól beszélnek megfelelő módon, vagy valami hírességet, állandó szereplőnek. Törődnek is vele, hogy a reklámjuk Cliót vagy bármiféle díjat nyer! Eredményt akarnak. Növekvő piaci részesedést akarnak, én pedig azt, hogy ehhez segítsük hozzá őket.

- Jól hallom, hogy a Willow and Heath ezennel hátat fordít a saját sikereinek és átalakul szatócsbolttá? - szólt közbe emelt hangon Terese - Hajszál híja, hogy belépjünk a legnagyobbak közé. És hogy jutottunk idáig? Úgy, hogy színvonalas kampányokat csináltunk. Úgy, hogy a Doyle-Dane-Bernback-féle tradíciót követtük. Ha mostantól megengedjük, hogy az ügyfél diktáljon, és az ő kívánságára csináljuk a szemetet, akkor végünk.

- Lám-lám, a szokásos konfliktus a végrehajtó és a kreatív munkatársak között - szólt közbe Taylor Heath, amikor már szinte el is felejtették, hogy ő is jelen van. - Robert, te úgy gondolod, hogy Terese elkényeztetett gyerek, aki inkább veszni hagyná az üzletfelet. Terese, maga úgy gondolja, hogy Robert a rövidlátó pragmatista, aki a fürdővízzel együtt kiöntené a gyereket is. A baj az, hogy mindkettejüknek igaza van, és mindketten tévednek is. Csapatként kellene használniuk egymást. Hagyják abba a veszekedést, és foglalkozzanak inkább a tényleges problémával!

Egy pillanatig mindenki csöndben volt. Zeusz szólt, és mindenki tudta, hogy mint mindig, ezúttal is telibe talált.

- Jó - mondta végül Brian. - Lássuk a realitást! Hosszú távú stabilitásunk szempontjából a National Health életfontosságú üzletfelünk. Harminc-egynéhány napja belső szemlét kértek, amelyre néhány hónapon belül számítottunk. Most közölték velünk, hogy a jövő héten akarják.

- A jövő héten?! - Terese épphogy csak fel nem sikoltott. - Jézus Mária. Egy új kampányt összerakni és fölfuttatni több hónapig tart!

- Tudom, hogy a kreatív munkatársakra ezzel hihetetlen nyomás nehezedik - folytatta Brian. - De a helyzet az, hogy a National Health diktál. Növeli a bajt, hogy ha mi kijövünk az újjal, és ők nincsenek megelégedve, akkor külső szemlét fognak követelni. A megbízás szabaddá válik, aki kapja, marja, és nem kell emlékeztetnem önöket, hogy a következő évtizedben ezek az egészségbiztosító óriások lesznek a reklám fejőstehenei. Minden ügynökség a kezét-lábát töri értük.

- Mint pénzügyi igazgató, úgy érzem, világosan el kell mondanom, mit jelentene nekünk a National Health-megbízás elveszítése - jelentkezett szólásra Phil Atkins. - El kellene halasztanunk a refinanszírozást, ugyanis nem lenne elég forrásunk arra, hogy visszavásároljuk a kötvényeinket.

- Nyilvánvaló, hogy mindannyiunk jól felfogott érdeke a partner megtartása - szólalt meg újra pár pillanatnyi csönd után Brian.

- Nem tudom, lehetséges-e egyáltalán ilyen rövid idő alatt összeállítani egy programot - mondta Terese.

- Van már valami, amit meg tudna mutatni nekünk? - kérdezte Brian.

Terese szó nélkül nemet intett.

- Csak kell lennie valaminek - nézett föl a papírjaiból Robert. - Föltételezem, hogy van egy csapatod, amelyik ezen dolgozik. - Szája sarkába visszatért a halvány mosoly.

- Természetesen van egy National Health-csapatunk. De egyelőre nem jött elő semmilyen "nagy ötlet". Értelemszerűen arra számítottunk, hogy több hónap áll rendelkezésünkre.

- Talán újabb erőket kellene csatasorba állítania - javasolta Brian. - De ezt természetesen a saját belátására bízom. - Majd a többiek felé fordulva azt mondta. - A megbeszélést fölfüggesztjük, amíg a kreatív igazgatóságtól kapunk valamit. - Fölállt, mindenki követte a példáját.

Terese kitántorgott a bungalóból, és nehéz szívvel lement az egy emelettel lejjebb lévő stúdióba.

A Willow and Heath annak idején az elsők között dacolt a hetvenes-nyolcvanas évek divatjával, amikor a New York-i reklámcégek sűrű sorokban költöztek át a város felkapott negyedeibe, például TriBeCába és Chelsea-be. Ők visszatértek a jó öreg Madison sugárútra, és egy szerényebb méretű házban vettek birtokba néhány emeletet.

Terese a rajzasztalnál találta Colleent.

- Mizujs? - kérdezte Colleen. - Sápadtnak látszol.

- Gáz van - mondta Terese.

Colleen volt az első ember, akit annak idején Terese maga mellé vett, azóta is a bizalmasának számított. Nagyszerűen tudtak együtt dolgozni, és magánemberként is kedvelték egymást. Colleen tejfehér bőrű, égővörös hajú nő volt, turcsi orra fölött rengeteg halvány szeplővel. Hűvöskék szeme volt, sokkal erősebb árnyalatú, mint Terese-nek. Többnyire laza, bő pólókat hordott, amelyek nemhogy elrejtették volna, inkább hangsúlyozták irigylésre méltó alakját.

- Tippelek, jó? - mondta Colleen. - A National Health előbbre hozta a határidőt.

- Honnan tudod?

- Megérzés - felelte Colleen. - Azt mondtad, gáz van, és rögtön ez jutott eszembe mint legrosszabb lehetőség.

- A Robert-Helen duó hozta a hírt, hogy a National Health piaci részesedése a kampányunk ellenére tovább csökkent az AmeriCare-rel szemben.

- A francba! Pedig a kampány jó, a hatvan másodperces reklám pedig kiemelkedő.

- Ezt te tudod, meg én tudom - mondta Terese. - A baj csak az, hogy nem látszik. Az a sanda gyanúm, hogy Helen betett nekünk, és lebeszélte őket a kétszáz-háromszáz pontos tévéreklámról, amit pedig eredetileg meg akartak venni. Az teljes telítettség lett volna. Tudom, hogy akkor működött volna, amit kitaláltunk.

- Pedig mintha azt mondtad volna, hogy mindent sínre tettél, teljes gőzzel megy a dolog, tuti, hogy a National Health piaci részesedése föl fog menni - mondta Colleen.

- Így is volt - felelte Terese. - Mindent megcsináltam, lehet, hogy még annál is többet. Ez volt a legjobb egypercesem. Te is ezt mondtad.

Terese a homlokát dörzsölte. Egyre erősebben fájt a feje. Érezte, hogy a halántékán vadul lüktet egy ér.

- Akár mondhatod a rossz hírt is - folytatta Colleen. Letette a ceruzáját, és szembefordult Terese-zel. - Mi az új határidő?

- A National Health azt akarja, hogy a jövő héten prezentáljunk nekik egy új kampánytervet.

- Uramisten! - kiáltott fel Colleen.

- Mink van most? - kérdezte Terese.

- Nem sok.

- Csak van egy pár vázlatotok vagy előzetesetek?! Jó, tudom, mostanában nem nagyon figyeltem rátok, a három másik határidős munka miatt. De akkor is, majdnem egy hónapja együtt van a csapatod, azóta csak dolgoztatok valamit...

- Tartottunk egy csomó értekezletet. Gyötörtük az agyunkat, rengeteg tippünk volt, de semmi nagy ötlet. Nem volt olyan, amire ráharaptunk volna. De körülbelül sejtjük, hogy mit szeretnél.

- Mindegy, mindent látni akarok, ami van - mondta Terese. - Nem számít, akármilyen vázlatos vagy félkész. Látni akarom, mire jutott a csapat! Még ma látni akarom!

- Rendben van - mondta Colleen a lelkesedés legkisebb jele nélkül. - Összehívok mindenkit.

3. FEJEZET

1996. március 20. szerda, 11:15

Susanne Had sosem szerette a kórházat. Gyermekkorában a gerincferdülése miatt szintte többet volt kórházban, mint otthon. Mostanra már az épületek is idegesítették. Főleg azt utálta, hogy míg mások döntenek felőle, neki a betegek és a haldoklók között kell feküdnie. Susanne szilárdan hitt a mondásban: ami elromolhat, az el is romlik. Úgy érezte, a kórházakra ez fokozottan érvényes. És valóban, amikor legutoljára be kellett feküdnie, egyszer csak fogták, áttolták az urológiára, és már majdnem hozzákezdtek valami rémületes vizsgálathoz, mire rá tudta beszélni a nővért, hogy nézze meg a csuklójára erősített névtáblát. Természetesen összekeverték egy másik beteggel. Ezúttal nem betegség miatt volt kórházban. Második gyermekét várta, és az éjszaka megkezdődtek a fájások. A gerincferdülésen kívül valamilyen medence-rendellenessége is volt, ami lehetetlenné tette a természetes szülést. Miként az első szülésekor, most is császármetszésre volt szükség. Orvosa a műtét miatt ragaszkodott hozzá, hogy legalább néhány napot bent töltsön a kórházban. Susanne hiába kért, könyörgött, ravaszkodott, nem tudta rávenni az orvost, hogy engedje haza.

Úgy próbálta nyugtatni magát, hogy a gyermekére gondolt, akit néhány órája hozott a világra. Vajon milyen lesz majd? Olyan mint a bátyja, Allen? Allen csodálatos csecsemő volt, szinte rögtön végigaludta az éjszakákat. Csak öröme volt benne, és most, hogy hároméves és egyre önállóbb lett, Susanne alig várta, hogy újból igazi kisbabája legyen. Úgy érezte, az anyaság a legszebb dolog a világon.

Hirtelen felriadt. Észre sem vette, hogy elnyomta az álom. Arra ébredt, hogy egy fehér ruhás alak babrálja az infúziós palackot, amely állványra erősítve a feje fölött lógott.

- Mit csinál? - kérdezte Susanne. Már a gondolat is ingerelte, hogy nem tudja, mit csinálnak vele.

- Bocsánat, hogy felébresztettem, Mrs. Hard! - mondta a nővér. - Csak az új adag infúziót tettem fel. Az előző majdnem teljesen lecsöpögött.

Susanne szemügyre vette az infúziós csövet, amely a kézfejébe szúrt tűben végződött. Gyakorlott kórházi betegként rögtön megkérdezte, nem kellene-e már levenni őt az infúzióról.

- Mindjárt utánanézek - ígérte a nővér, és kilibegett a szobából.

Susanne hátrafeszítette a fejét, úgy próbálta leolvasni az infúziós üveg feliratát, hogy megtudja, mit adnak neki. De az írás fejjel lefelé volt, így nem tudta elolvasni.

Meg akart fordulni, de az éles fájdalom azonnal eszébe juttatta a hasán a friss sebet. Úgy döntött, inkább nem erőlteti a mozdulatot.

Óvatosan mélyeket próbált lélegezni. A fájdalom nem jelentkezett, csak a belégzés legvégén.

Lehunyta a szemét, igyekezett nyugalmat erőltetni magára. Tudta, hogy az altatás utóhatásaként még "dolgoznak benne" a gyógyszerek, tehát nem lenne nehéz elaludnia. Csak az volt a baj, hogy maga sem tudta, igazán el akar-e aludni, miközben idegen emberek ki-be járkálnak a szobájában. A halk kórházi zsongásból egyszer csak két műanyag tárgy összeütődésének tompa, mégis határozott zöreje hallatszott ki, és vonta magára Susanne figyelmét. Azonnal fölpattant a szeme. Egy kórházi ruhás férfit pillantott meg oldalt, a beépített szekrény mellett.

- Mit óhajt? - szólt rá Susanne.

A férfi megfordult. Jóképű fickónak tűnt. Úgy állt, hogy Susanne nem tudta elolvasni a mellére tűzött névkártyát. A férfi meglepődött, hogy Susanne megszólította.

- Remélem, nem zavarom, asszonyom! - mondta néhány pillanat múlva.

- Engem itt mindenki zavar - válaszolta Susanne epésen, bár minden rosszindulat nélkül. - Úgy érzem, mintha pályaudvaron feküdnék.

- Elnézést kérek - mentegetőzött a férfi. - Visszajöhetek máskor is, ha megfelelőbb önnek.

- De mit csinál? - kérdezte Susanne.

- Csak feltöltöm a párologtatóját.

- Miért raktak ide nekem párologtatót? Három éve is császárral szültem, akkor sem volt.

- Ilyenkor, tavasszal az aneszteziológusok gyakran előírják - folytatta a fiatalember. - Műtét után a betegeknek fájni szokott a torka a gégetubustól. Általában jót tesz, hogyha az első napon vagy legalább az első néhány órában működik a párologtató. Milyen hónapban volt az előző császármetszése?

- Májusban - felelte Susanne.

- Akkor bizonyára azért nem írták elő a párologtatót - mondta a férfi. - Jöjjek vissza később?

- Végezze a dolgát! - mondta Susanne lemondóan. Alighogy a férfi kiment a szobából, visszajött az előbbi nővér.

- Magának volt igaza - mondta. - Valóban csak egy palackkal kellett kapnia.

Susanne erre csak bólintott. Kedve lett volna megkérdezni a nővértől, hogy mindig ilyen lazán kezeli-e az orvosok előírásait. De aztán inkább csak sóhajtott. Minél előbb szabadulni akart innen.

Miután a nővér levette róla az infúziót, sikerült annyira lehiggadnia, hogy újra el tudott aludni. De ez sem tartott sokáig. Valaki finoman rázta a vállát.

Susanne kinyitotta a szemét, és újabb mosolygós nővérarcot látott, azonban egy öt köbcentis fecskendő is betolakodott a képbe.

- Hoztam magának valamit - csicseregte a nővér, mintha Susanne gyerek lenne, a fecskendő pedig valami édesség.

- Mi ez? - csattant fel Susanne hangja. Ösztönösen hátrébb húzódott.

- A fájdalomcsillapító, amit kért - mondta a nővér. - Forduljon meg szépen, hogy be tudjam adni!

- Én nem kértem fájdalomcsillapítót - jelentette ki Susanne.

- Dehogynem kért - erősködött a nővér.

- De mondom, hogy nem!

A nővér arcára úgy ült ki a türelmetlen ingerültség, ahogy a felhők takarják el fokozatosan a napot. - Mindegy, akkor orvosi utasítás. Hatóránként fájdalomcsillapítót kell adnunk magának.

- De nekem nincsenek fájdalmaim. Csak ha mozgok, vagy ha mélyet lélegzek.

- Na látja! Pedig az nagyon fontos, hogy mélyeket lélegezzen, különben tüdőgyulladást kap. Na jöjjön, legyen jó kislány!

Susanne egy pillanatig tétovázott. Egyfelől szívesen ragaszkodott volna a maga igazához. Másfelől azonban szerette volna, ha segítenek rajta, és végül is az egyszerű fájdalomcsillapítóban semmi rossz nem lehet. Talán még jobban is alszik tőle.

- Na jó! - mondta végül.

Összeszorította a fogát, nagy nehezen oldalra fordult, a nővér pedig gyakorlott mozdulattal beadta az injekciót.

4. FEJEZET

1996. március 20. szerda, 14:05

- Tudod, hogy Laurie-nak igaza van - mondta Chet McGovern. Chet és Jack a Törvényszéki Orvosi Hivatal ötödik emeleti, szűk kis irodájában ültek, amelyet ketten használtak. Mindketten a szürke fém íróasztalukon nyugtatták a lábukat. Befejezték az aznapi boncolásokat, túl voltak az ebéden, és elvileg a hivatalos papírmunkával kellett volna foglalkozniuk.

- Persze hogy igaza van - vonta meg a vállát Jack.

- De ha tudod, akkor miért provokálod Calvint? Nincs semmi értelme. Nem teszel jót vele magadnak. Ki fog hatni az egész előmeneteledre, ahogy egyre följebb lépnél a nagy szisztémában.

- Nem akarok följebb lépni a nagy szisztémában - jelentette ki Jack.

- Micsoda? Jól hallottam? - kérdezte Chet. Az orvosok szent rendjében eretnekségnek számított még a gondolat is, hogy valaki ne akarjon egyre előbbre jutni. Jack lustán levette a lábát az íróasztalról és a padlóra huppantotta. Felállt, nyújtózkodott és hangosan ásított. Erős testalkatú, legalább száznyolcvan centis férfi volt, szemlátomást kitűnő kondícióban, és nem volt kétséges, hogy adott esetben komoly fizikai teljesítményre lenne képes. Jack megfigyelte, hogy a boncasztal fölötti álldogálástól és az íróasztal melletti ücsörgéstől gyakran görcsöt kapnak az izmai, különösen a négyfejű combizma.

- Nagyon jól elvagyok én így, a szamárlétra legalján - mondta, az ujjperceit ropogtatva.

- Nem akarsz szakbizottsági oklevelet szerezni? - kérdezte Chet meglepetten.

- Á, dehogynem! De az más ügy. Letenni a szakvizsgát, az számomra személyes dolog. De arra nem hajtok, hogy a főnöke legyek bárkinek is. Engem a törvényszéki kórbonctan érdekel. Az önadminisztrálásra meg a hierarchiára tojok.

- Jézusmária! - mondta Chet, és ő is levette a lábát az asztalról. - Amint úgy érzem, hogy kicsit megismertelek, rögtön szerzel valami hihetetlen meglepetést. Öt hónapja együtt dolgozunk ebben az irodában, és még mindig rejtély vagy számomra. Még azt sem tudom, hol laksz.

- Nem mondtad, hogy kíváncsi vagy rá - mondta Jack vigyorogva.

- Na jó, te is tudod, hogy nem szó szerint értettem.

- A fölső West Side-on lakom. Semmi titok nincs benne.

- Gondolom, a hetvenvalahányas utcában.

- Kicsit följebb.

- Nyolcvanvalahányasban?

- Följebb.

- Csak nem akarod azt mondani, hogy még a kilencveneseknél is följebb? - kérdezte Chet hitetlenkedve.

- Egy hangyányival - mondta Jack. - A Százhatodikban.

- Te jó ég! - kiáltott föl Chet. -A Harlemben laksz?

Jack vállat vont. Visszaült az íróasztalához, és előhúzta az egyik befejezetlen aktát. - Miért, mi van abban?

- De miért pont a Harlemben? Annyi szép, rendes hely van ebben a városban, miért kell ott laknod? Micsoda környék lehet az? Azonkívül biztosan veszélyes is.

- Én nem így látom - felelte Jack. - Arról nem is beszélve, hogy príma kosárlabda-pályák vannak arra, az egyik legjobb éppen a szomszédban. Én meg kosárőrült vagyok, be szoktam szállni a grundmeccsekbe is.

- Afelől most már semmi kétségem, hogy őrült vagy - mondta Chet. - Azok a pályák meg a grundmeccsek föl vannak osztva a különféle bandák között. Szerintem kész öngyilkosság azokba beszállni. A végén nem is a mountainbike-od miatt fogunk ott találni egy reggel valamelyik boncasztalon.

- Soha nem volt még semmilyen problémám. Beszálltam pénzzel az új palánkba meg a világításba, vannak saját labdáim is. A srácokkal sincs semmi bajom, és tulajdonképpen ők tartanak ott rendet.

Chet félelemmel vegyes tisztelettel nézte a kollégáját. Megpróbálta elképzelni, hogyan festhet a Harlem egyik játszóterének aszfaltján. Biztosra vette, hogy világosbarna hajával, Julius Caesar-os bubifrizurájával kirí a társai közül. Kíváncsi lett volna, azok vajon tudnak-e valamit Jackről, például azt az alapvető tényt, hogy orvos. De aztán eszébe jutott, hogy ő sem tud róla sokkal többet.

- Mit csináltál az egyetem előtt? - kérdezte.

- Leérettségiztem - felelte Jack. - Gondolom, többnyire ezt szokták csinálni egyetem előtt. Miért, te nem érettségiztél?

- Persze hogy érettségiztem - mondta Chet. - De igaza van Calvinnek: tényleg agyafúrt pali vagy. Tudod, hogy nem erre gondoltam. Hanem hogy ha csak most végezted el a patológiát, akkor mit csináltál közben? - Chet már hónapok óta föl akarta tenni ezt a kérdést, de valahogy eddig soha nem adódott rá alkalom.

- Szemész voltam - mondta Jack. - Volt saját praxisom is, Champaignben, Illinois államban. Egyszerű, konzervatív, zöldövezeti polgár voltam.

- Persze, én meg buddhista szerzetes - nevetett Chet. - Mert azt még magam elé tudom képzelni, hogy szemorvos vagy. Elvégre néhány évig én is sürgősségi osztályon dolgoztam, amíg el nem jött a megvilágosodás. De hogy konzervatív lettél volna, az ki van zárva.

- Pedig az voltam. És nem a becenevemet használtam, mint most, hanem Johnnak hívtak. És nem is ismertél volna rám. Nem kefefrizurám volt, hanem jobboldalt szépen elválasztva, úgy, mint gimnazista koromban. Ami pedig az öltözködést illeti, az öltönyöket szerettem a legjobban.

- És mi történt? - kérdezte Chet, miközben végigfuttatta tekintetét Jack fekete farmerén, sportos, kék ingén és sötétkék, kötött nyakkendőjén.

Ekkor kopogtattak az iroda ajtaján, erre mindketten fölkapták a fejüket, és az ajtó felé fordultak. Agnes Finn, a mikrolabor vezetője állt az ajtóban. Alacsony, komoly asszony volt, vastag szemüveget hordott, és a frizurája sem volt a legelőnyösebb.

- Most találtunk valamit, ami kicsit meglepő - mondta Jacknek. Egy papírlapot szorongatott a kezében, miközben tétován megállt a küszöbön. Arcáról nem tűnt el a morcosság.

- Totózzuk ki, vagy egyszerűen megmondja? - kérdezte Jack, akinek kíváncsiságát amúgy is felébresztette, hogy Agnes személyesen hozta a leletet, ami máskor nemigen fordult elő.

Agnes följebb tolta az orrán a szemüveget, majd a kezében tartott papírlapot átadta Jacknek. - A fluoreszcein antitest szűrés eredménye, amit Nodelmanről kért.

- Ejha! - mondta Jack, miután megnézte a papírt, és átadta Chetnek.

Chet csak egy pillantást vetett rá, és máris fölpattant a székéből. - A szentségit! - kiáltott fel. - Nodelmannek pestise volt!

- Képzelheti, hogy minket is megdöbbentett az eredmény - mondta Agnes a rá jellemző, monoton hanghordozással. - Kívánja, hogy valami más vizsgálatot is elvégezzünk?

Jack beharapta az alsó ajkát, miközben a válaszon gondolkodott. - Próbáljanak kitenyészteni néhány kezdődő tályogot! - mondta végül. - És próbáljanak ki néhány szokásos festést! Pestisnél, melyiket szokták használni?

- A Giemsát vagy a Waysont - felelte Agnes. - Ezektől általában láthatóvá válik a típusos bipoláris "biztosítótű-alakzat".

- Jó, akkor csinálják azokat! - mondta Jack. - Persze a legfontosabb, hogy a baci kifejlődjön. Amíg az nincs meg, addig csak feltételes a pestis-diagnózis.

- Értem - mondta Agnes, és kifelé indult a szobából.

- Gondolom, nem kell figyelmeztetnem magát, hogy legyen nagyon óvatos! - szólt utána Jack.

- Természetesen - jelentette ki Agnes. - Hármas fokozatú biztonsági fülkénk van, és használom is.

- Hát ez hihetetlen - szólalt meg Chet, amikor ismét kettesben maradtak. - Honnan a fenéből tudtad?

- Nem tudtam - vonta meg a vállát Jack. - Calvin erőszakoskodott, hogy adjak diagnózist. Őszintén szólva, tulajdonképpen csak tréfának szántam. Jó, persze a jelek egyértelműek voltak, de magam sem hittem, hogy végül igazam lesz. Most viszont már a fele sem tréfa. Az egészben csak annyi a pozitívum, hogy Calvintől nyerek tíz dollárt.

- Ezért még jobban fog utálni - jegyezte meg Chet.

- Az legyen a legnagyobb bajom. De azért ez döbbenetes, nem? Tüdőpestis márciusban, New Yorkban! Méghozzá kórházi fertőzéssel! Ilyen egyszerűen nincs, hacsak nem direkt neveltek a Manhattan Generalben egy csapat fertőzött patkányt, bolhákkal együtt. Csak arról lehet szó, hogy Nodelman kapcsolatba került valami fertőzött állattal. Az a tippem, hogy a közelmúltban külföldön járhatott. - Jack fölkapta a telefont.

- Kit hívsz? - kérdezte Chet.

- Binghamet, természetesen - mondta Jack, miközben beütötte a számokat. - Itt most nem lehet késlekedni. Túl zűrös ez az ügy, hogy csak én vigyem el a balhét. - Bingham titkárnője, Mrs. Sanford vette fel a telefont, és közölte Jackkel, hogy Mr. Bingham a Városházán tartózkodik, valószínűleg egész nap ott lesz. Külön meghagyta, hogy ne próbálják ott elérni, mert a polgármesterrel tárgyal egész nap. - Ennyit a főnökünkről - jegyezte meg Jack. - Le sem tette a kagylót, máris Calvint hívta. Ott sem volt szerencséje. Calvinnek családi ügyben el kellett mennie, és csak másnap reggel lesz bent. Jack letette a telefont, és az ujjaival dobolni kezdett az íróasztalán.

- Rossz kör volt? - kérdezte Chet.

- A teljes vezérkar házon kívül van. Minket, rabszolgákat, itt hagytak. - Jack hirtelen hátralökte a székét, felpattant és kirohant az irodából.

Chet is fölugrott, és Jack után szaladt. - Hová mész? - kérdezte, már kint a folyosón.

- Lemegyek Bart Arnoldhoz, beszélni akarok vele - felelte Jack. Közben odaért a lifthez, és megnyomta a hívógombot. - További adatokat kell szereznem. Valakinek csak ki kell derítenie, honnan a fenéből bukkant elő ez a pestis, különben az egész város komoly bajba kerülhet.

- Nem lenne jobb, ha megvárnád Binghamet? Nem tetszik ez a különös fény a tekintetedben.

- Mi a fene, ennyire belém látsz? - nevetett fel Jack. - Nagyon érdekel ez a dolog, annyi szent. Egészen izgatott vagyok.

Kinyílt a liftajtó, Jack beszállt. Chet nem engedte becsukódni az ajtót. - Jack, tedd meg a kedvemért, hogy óvatos leszel! Nem szeretném, ha a jövőben mással kellene egy irodában dolgoznom! Ha lehet, ne sérts meg túl sok embert.

- Én? - kérdezte Jack ártatlan arccal. - Én vagyok New York legnagyobb diplomatája!

- Én meg Kadhafi elnök - felelte Chet, és elengedte a felvonó ajtaját.

Amíg a lift lefelé haladt, Jack vidám kis dallamot dudorászott. Kellemes izgatottságot érzett, szinte élvezte a helyzetet. Még el is mosolyodott, amikor eszébe jutott, amit Laurie-nak mondott: reméli, hogy Nodelmannek valami komoly ragályos betegsége volt, mondjuk légionárius kórja, ami az egész kórházra kihathat, ő pedig ezzel is borsot törhet az AmeriCare orra alá. Végül is a pestis sokkal jobb volt. Ezt igazán jól ki lehet játszani az AmeriCare ellen, ráadásul Calvintől is beszedheti a tíz dollárját.

A földszinten szállt ki a liftből, és egyenesen Bart Arnold irodájába ment. Bart volt a vizsgáló asszisztensek főnöke, és Jack megelégedésére éppen az íróasztalánál ült.

- Van egy feltételes pestisdiagnózisunk. Most azonnal beszélnem kell Janice Jaegerrel! - kezdte Jack.

- Szerintem éppen alszik - mondta Bart. - Nem lehet később?

- Nem - jelentette ki Jack.

- Bingham vagy Calvin tud róla?

- Mindketten házon kívül vannak, és nem tudni, mikor jönnek vissza.

Bart habozott egy pillanatig, aztán kihúzta az egyik oldalfiókját. Előkereste Janice számát, és tárcsázott. Amikor az asszony fölvette a telefont, Bart előbb hosszan elnézést kért a zavarásért, majd elmagyarázta, hogy dr. Stapleton ragaszkodott a híváshoz. Aztán átadta a kagylót Jacknek. Jack is elnézést kért, majd elmondta, milyen leletet kaptak Nodelmanről. Janice hangjából azonnal eltűnt minden álmosság.

- És miben segíthetek? - kérdezte.

- Nem talált a kórházi iratokban valami utalást arra, hogy Nodelman külföldön járt volna? - kérdezte Jack.

- Nem, nem emlékszem ilyesmire - mondta Janice.

- És arra, hogy valamilyen beteg háziállattal vagy más állattal kapcsolatba került volna?

- Nem, erre sem - mondta Janice. - De ma este átmehetek a kórházba. Mert ilyesmire nem kérdeztem rá tegnap.

Jack megköszönte a segítségét, azzal, hogy majd ő maga utánanéz. Visszaadta Bartnak a telefont, elbúcsúzott, és futva indult vissza az irodájába. Chet fölkapta a fejét, amikor beviharzott az ajtón. - Megtudtál valamit? - kérdezte.

- Az égvilágon semmit - felelte Jack boldogan. Elővette Nodelman tasakját, és gyorsan lapozni kezdte az iratokat, amíg meg nem találta a kitöltött személyi lapot, azon pedig az értesítendő rokonok telefonszámait. Mutatóujját a keresett telefonszám alatt tartva felhívta Nodelman feleségét. Bronxi szám volt. Mrs. Nodelman a második csöngésre vette föl a telefont.

- Dr. Stapleton vagyok - mutatkozott be Jack -, a Városi Törvényszéki Orvosi Hivatal munkatársa.

Itt mindjárt el is kellett magyaráznia a hölgynek, mit jelent a "törvényszéki orvos" kifejezés, mert Mrs. Nodelmannek az ősrégi "halottkém" meghatározás sem mondott semmit...

- Szeretnék feltenni önnek néhány kérdést - mondta Jack, miután nagy nehezen sikerült megértetnie Mrs. Nodelmannel, hogy ki is ő.

- Jaj, annyira hirtelen történt - mondta Mrs. Nodelman. - Jó, hát cukorbaja volt. De hát az eszünkbe se jutott, hogy meghal...

- Mélyen együtt érzek önnel, tudom, milyen nagy veszteség érte a férje halálával - hadarta Jack. - De nem járt valahol a férje a közelmúltban?

- Egy hete, vagy hogy, átment New Jerseybe - felelte Mrs. Nodelman. Jack hallotta, hogy az özvegy hangja sírósabbá válik.

- Valami távolabbi úti célra gondoltam - mondta. - Mondjuk Ázsiába vagy Indiába.

- Nem, csak Manhattanbe ment be mindennap - mondta Mrs. Nodelman.

- És nem volt vendégük, valami egzotikus vidékről?

- Herman nénikéje volt nálunk, tavaly decemberben.

- Ő honnan érkezett?

- Queensből - felelte Mrs. Nodelman.

- Queensből - ismételte meg Jack. - De hát az New York másik kerülete - tette hozzá.

- Hát, nem tudom - bizonytalanodott el az özvegy. - Tudja, nekem az is olyan messze van...

- Nem, én nem erre gondoltam. Nem került érintkezésbe a férje valamilyen vadon élő állattal? Mondjuk nyulakkal?

- Nem - válaszolta Mrs. Nodelman. - Herman utálta a nyulakat.

- Háziállatokkal?

- Azzal igen, van egy macskánk.

- És nem volt valami betegsége? Vagy nem vitt be a lakásba mondjuk egeret?

- Az az állat makkegészséges - mondta Mrs. Nodelman - Szobacica, soha nem engedem ki sehová.

- És patkányok? - kérdezte Jack. - Nem látott patkányokat a ház körül? Esetleg nem talált döglött patkányt valahol?

- Minálunk nincsenek patkányok! - mondta Mrs. Nodelman sértődötten. - A mi otthonunk olyan tiszta, hogy itt, kérem, nincsenek patkányok.

Jack gondolkozott néhány pillanatig, mit kérdezhetne még, de semmi nem jutott eszébe. - Mrs. Nodelman - mondta -, köszönöm a segítségét. Ezeket a kérdéseket azért kellett föltennem, mert minden jel szerint a férje valamilyen súlyos fertőző betegségben halt meg. Az a feltételezésünk, hogy pestis végzett vele.

Rövid csend következett.

- Azt akarja mondani, hogy bubópestise volt? Mint odaát Európában, nagyon régen?

- Valami olyasmi - felelte Jack. - Tudja, a pestisnek két klinikai megjelenési formája van, a tüdőgyulladásos és a bubópestis. A férjét alighanem a tüdőgyulladásos fajta támadta meg, amelynél egyébként nagyobb a fertőzés veszélye. Azt tanácsolnám, keresse fel az orvosát, és tájékoztassa őt a helyzetről. Biztosra veszem, hogy fölír önnek valamilyen antibiotikumot, pusztán elővigyázatosságból is. Az is fontos lenne, hogy a macskájukat elvigye az állatorvoshoz, neki is mondja el ugyanezt!

- Ez ennyire komoly? - kérdezte Mrs. Nodelman.

- Igen, nagyon komoly - válaszolta Jack. Megadta az özvegynek a telefonszámát is, ha bármi kérdése lenne a későbbiekben. Megkérte arra is, hogy feltétlenül telefonáljon, ha az állatorvos valami gyanúsat találna a macskán.

Aztán letette a telefont, és Chethez fordult. - Egyre rejtélyesebb. - Aztán vidáman hozzátette. - Remélem, ez keresztben megakad az AmeriCare-esek torkán!

- Ezt olyan arccal mondtad, hogy az már egyenesen aggasztó - jegyezte meg Chet.

Jack elnevette magát, fölállt és az ajtó felé indult.

- Most hová mész? - kérdezte Chet aggódva.

- Elmesélem Laurie Montgomerynek a fejleményeket. Elvileg most ő a főnökünk, mindenről tudnia kell.

Pár perccel később Jack vissza is tért az irodába.

- Mit mondott? - kérdezte Chet.

- Éppúgy meg volt döbbenve, mint mi - felelte Jack, miközben fölkapta a telefonkönyvet, és a városházi telefonszámokat böngészte.

- És mit mondott, mit csinálj?

- Semmit. Malmozzak, amíg Binghammel nem tud vagy tudunk beszélni. Meg is próbálta fölhívni becses főnökünket, de az még mindig szobán van a polgármesterrel.

Jack fölvette a telefont, és tárcsázott.

- Most kit hívsz? - kérdezte Chet.

- Patricia Markhamet, az egészségügyi főbiztost - mondta Jack. - Én nem várok.

- Te jó ég! - kiáltott fel Chet szörnyülködve. - Nem kellene ezt meghagynod Binghamnek? Fölhívod a főnökét a háta mögött?

Jack nem válaszolt. Már éppen a nevét betűzte a főbiztos asszony titkárnőjének. Amikor az türelmet kért tőle, befogta a telefonkagylót, és odasúgta Chetnek. - Hihetetlen, de a főnökasszony a helyén van!

- Mérget vehetsz rá, hogy Bingham nagyon dühös lesz emiatt - súgta vissza Chet.

Jack integetni kezdett Chetnek, hogy hallgasson. - Szép jó napot kívánok, főbiztos asszony! - mondta a telefonba. - Jack Stapleton vagyok, a Törvényszéki Orvosi Hivatalból, üdvözlöm.

Jack fesztelenségét hallva Chet máris aggódva ráncolta a homlokát.

- Ne haragudjon, hogy elrontom a napját - folytatta Jack -, de úgy éreztem, mindenképpen fel kell hívnom önt! Pillanatnyilag dr. Bingham és dr. Washington is házon kívül tartózkodik, közben pedig úgy alakult a helyzet, hogy arról szerintem önnek tudnia kell. Előzetes diagnózisként pestist állapítottunk meg a Manhattan General Kórház egyik betegénél.

- Atyaúristen! - kiáltott föl Markham doktornő a vonal túlsó végén, olyan hangosan, hogy Chet is hallotta a kagylóból. - Ez nagyon ijesztő, de csak erről az egy esetről van szó, ugye?

- Eddig - mondta Jack.

- Rendben van, azonnal riasztom az Egészségügyi Bizottságot. Majd ők döntenek, és értesítik az Országos Járványügyi Központot. Köszönöm, hogy szólt. Mit mondott, hogy hívják önt?

- Stapleton. Jack Stapleton.

Jack elégedett mosollyal tette le a telefont. - Szerintem gyorsan add el az AmeriCare-részvényeidet! - mondta Chetnek. - A főbiztos asszony nagyon meg volt ijedve.

- Neked meg az álláshirdetéseket kellene böngészned! Bingham magánkívül lesz a dühtől.

Jack fütyörészve lapozgatta újra a Nodelmanre vonatkozó leleteket és iratokat, míg végül rábukkant a zárójelentésre. Kimásolta a kezelőorvos, dr. Carl Wainwright nevét egy papírra. Aztán fölállt és fölvette a bőrdzsekijét.

- Dögös - jegyezte meg Chet. - És most mi következik?

- Átmegyek a Manhattan Generalbe. Csinálok egy kis helyszíni szemlét. Sokkal fontosabb eset ez annál, semhogy átengedjem a tábornokoknak.

Jack az ajtó felé indult, Chet utána fordult a székével.

- Nyilván tudod, hogy Bingham azt is rossz néven veszi, ha mi megyünk ki a helyszínekre. Ezzel csak olajat öntesz a tűzre.

- Ezt még megkockáztatom - mondta Jack. - Nekem úgy tanították, hogy ez hozzátartozik a munkánkhoz.

- Bingham szerint viszont a vizsgálóasszisztensek dolga. Már milliószor elmondta.

- Márpedig ez az eset engem nagyon érdekel, és amit lehet, nem bízok másra - kiáltott vissza Jack a folyosóról. - Tartsd a frontot! Sietek vissza.

5. FEJEZET

1996. március 20. szerda, 14:50

Felhők takarták az eget, lógott az eső lába, de Jacket ez csöppet sem zavarta. A rossz idő ellenére nagy élvezettel taposta a pedált a Manhattan General felé vezető úton, különösen azok után, hogy egész délelőttjét a boncteremben töltötte, a boncasztal fölé görnyedve, az űrhajósruhába zárva.

A kórház főbejárata előtt kinézett magának egy erős közlekedési jelzőtáblát, amelyhez odaláncolta a kerékpárját. Külön lánccal még a bukósisakját és a bomberdzsekijét is a nyeregre erősítette.

A kórház árnyékából felnézett az épület magasba szökő homlokzatára. Valamikor ez az intézmény patinás, köztiszteletnek örvendő magánklinika volt. A 90-es évek elején, amikor a kormányzat - szándékai ellenére - szinte a tönk szélére sodorta az egészségügyi intézményeket, az AmeriCare mohón rávetette magát a Manhattan Generalre. Bár Jack tisztában volt vele, hogy a bosszú nem tartozik a nemes érzelmek közé, most mégis elégedetten dédelgette magában a gondolatot: hamarosan valóságos időzített bombával lepheti meg az AmeriCare-t.

Az épületbe lépve az információn dr. Carl Wainwright után tudakozódott. Megtudta, hogy az illető orvos az AmeriCare kötelékébe tartozó belgyógyász, az irodája pedig a szomszédos épületben van. Az információs hölgytől alapos és pontos útbaigazítást kapott.

Tizenöt perc múlva már a várószobában volt. Miután felmutatta törvényszéki orvosi jelvényét, amely minden tekintetben olyan volt, mint egy rendőrjelvény, az asszisztensnő egyetlen pillanatig sem habozott, azonnal tudatta dr. Wainwrighttal, hogy látogatója érkezett. Majd betessékelte Jacket az orvos irodájába, és alig néhány perc múlva a doktor is megjelent.

Dr. Carl Wainwright fiatal kora ellenére teljesen ősz volt, a tartása kissé hajlott. De az arca fiatalos benyomást keltett, elsősorban a csillogó, kék szemének köszönhetően. Kezet fogott Jackkel, és hellyel kínálta.

- Ritkán esik meg, hogy a törvényszékiektől valaki meglátogasson bennünket - kezdte dr. Wainwright.

- Elég baj lenne, ha nem így volna - mondta Jack.

Dr. Wainwright egy pillanatig zavarba esett, de aztán rájött, hogy Jack tréfál. Ő is elnevette magát. - Úgy bizony - mondta.

- Az egyik páciense, Donald Nodelman miatt jöttem - tért rögtön a lényegre Jack. Előzetes diagnózisunk szerint pestises volt.

Dr. Wainwrightnak tátva maradt a szája. - Az lehetetlen - nyögte ki végül néhány másodpercnyi dermedt hallgatás után.

Jack megvonta a vállát. - Úgy sejtem, nem - mondta. - A fluoreszcein antitest a pestisnél elég megbízható. Természetesen még nem tenyésztettük ki.

- Uram-atyám! - Dr. Wainwright még mindig csak ezt tudta mondani. Tenyerével idegesen dörzsölgette az arcát. - Ez őrület.

- Igen, elég meglepő - bólogatott Jack. - Különösen, mivel a páciens már öt napja a kórházban volt, amikor a tünetek jelentkeztek.

- Életemben nem hallottam még nozokomiális pestisről - mondta dr. Wainwright.

- Én sem - mondta Jack. - De tüdőgyulladásos pestis volt, nem bubópestis, és mint ön is tudja, a tüdőpestisnél rövidebb a lappangási időszak, valószínűleg csupán két-három nap.

- Még mindig nem tudom elhinni - sopánkodott dr.      Wainwright. - Eszem ágában sem volt pestisre gondolni.

- Van esetleg olyan betege, akinél hasonló tünetek jelentkeztek? - kérdezte Jack.

- Nincs. Nem tudok róla - felelte dr. Wainwright -, de afelől egészen biztos lehet, hogy haladéktalanul utánanézünk.

- Kíváncsi lettem volna ennek az embernek az életstílusára - folytatta Jack. -A felesége szerint nem járt külföldön, nem volt olyan látogatójuk, aki behurcolhatta volna a fertőzést. A hölgy szerint a páciens nem került kapcsolatba vadon élő állatokkal sem. Ön is így tudja?

- A beteg a ruhaiparban dolgozott - válaszolta dr. Wainwright -, könyvelő volt. Soha nem utazott, nem vadászott. Az utóbbi egy hónapban elég gyakran járt nálam, igyekeztem beállítani a vércukorszintjét.

- És hol feküdt itt a kórházban?

- A hetedik emeleten, a belgyógyászaton. A hétszázhetes szobában. Jól emlékszem a számra.

- Egyágyas szobában?

- Nálunk csak egyágyas szobák vannak.

- Ez talán segítségünkre lesz - jegyezte meg Jack. - Megnézhetném azt a szobát?

- Hogyne, természetesen - mondta dr. Wainwright. - De azt hiszem, előbb föl kéne hívnom dr. Mary Zimmermant, aki a fertőzésvédelmi vezetőnk. Erről azonnal tudnia kell.

- Persze, mindenképpen - mondta Jack. - Nem baj, ha közben fölmegyek a hetedikre, és körülnézek?

- Csak tessék! - mondta dr. Wainwright, miközben az ajtó felé mutatott. - Szólok dr. Zimmermannak, és aztán odafönt megkeressük magát. -A telefonért nyúlt.

Jack szerencsésen megtalálta az utat a főépületbe. Fölment a liften a hetedik emeletre, ott rögtön megállapította, hogy a lift előtti élőtér két szárnyra osztja az emeletet. Az északi szárnyban volt a belgyógyászat, a déliben pedig a szülészet-nőgyógyászat. Jack belépett a belgyógyászat bejáratán.

Még szinte be sem csapódott mögötte a lengőajtó két szárnya, már tudta, hogy a ragály híre megérkezett az osztályra. Szembetűnő volt az ideges futkározás, és a személyzet minden tagja szemlátomást vadonatúj maszkot viselt. Wainwright nyilván nem vesztegette az időt. Jackkel senki nem törődött, zavartalanul elsétált a 707. szobához. A kórterem ajtajánál azonban meg kellett állnia, mert két maszkos ápoló éppen egy ugyancsak maszkot viselő, zavartnak tűnő beteget tolt ki a tolóágyon. A beteg a holmiját szorongatta, a jelek szerint másik szobába költöztették. Ahogy eltávolodtak, Jack belépett a kórterembe. A hétszázhetes jellegtelenül modern berendezésű, átlagos kórházi szoba volt, a régi kórházbelsőt nemrég korszerűsíthették. A fémbútorok is tipikusan kórháziak voltak: egy ágy, egy szekrény, egy műbőr huzatú szék, egy éjjeliszekrény és egy állítható magasságú, ágyhoz tolható asztal. A mennyezetre erősített fémkarra televíziókészüléket függesztettek. A légkondicionáló berendezés az ablak alatt volt. Jack odalépett, fölemelte a fedőlapot, és belenézett. A betonpadlóból két csővezeték bújt elő, ezekben áramlott a fűtő-, illetve a hűtővíz, a csövek a hőszabályzós ventilátoregységbe vezettek, amely a szoba levegőjét forgatta. Jack nem fedezett fel semmilyen rést, amelyen át egy patkány esetleg bejuthatott volna a berendezésbe. Belépett a fürdőszobába, megvizsgálta a mosdót, a vécékagylót és a zuhanyfülkét. A csempeburkolat vadonatúj volt. A mennyezeten szellőzőnyílás volt. Lehajolt, kinyitotta a mosdó alatti szekrényt - itt sem talált lehetséges patkánybejáratot. A másik szobából hangokat hallott, ő is kilépett a fürdőszobából. Dr. Wainwright volt az, maszkot szorított az arcához. Két nő és egy férfi jött vele, azok is mind maszkot viseltek. A nőkön hosszú, fehér köpeny volt, Jacknek az orvosegyetemi professzorai jutottak eszébe róluk, azok hordtak ilyen hosszú köpenyeket. Dr. Wainwright Jacknek is a kezébe nyomott egy maszkot, majd bemutatta egymásnak a jelenlévőket. A magasabb nő dr. Mary Zimmerman volt, a kórház fertőzésvédelmi vezetője, és az illetékes bizottság elnöke. Jack rögtön érzékelte, hogy dr. Zimmerman komoly nő, és az adott helyzetben védekezően fog fellépni. A doktornő a bemutatkozás után sietett közölni Jackkel, hogy belgyógyász szakorvos, és a fertőző betegségekre szakosodott.

Jack nem tudta, mit válaszoljon erre a meglepő bejelentésre, végül csak elismerően fejet hajtott.

- Mr. Nodelmant nem volt alkalmam megvizsgálni - tette hozzá a doktornő.

- Biztosra veszem, hogy ön is azonnal ugyanezt a diagnózist állapította volna meg - felelte Jack, igyekezve kiszűrni a hangjából minden szarkasztikus árnyalatot.

- Kétségtelenül - mondta a doktornő.

A másik nő Kathy McBane volt. Jack örömmel fordult feléje, Ms. McBane ugyanis sokkal szimpatikusabb jelenségnek tűnt, mint a főnöknője. Kathy az egyik vezető ápolónő volt, ugyancsak a fertőzésvédelmi bizottság tagja. Az efféle bizottságokban rendszerint a kórház legtöbb, ha nem mindegyik részlege képviseltette magát.

A férfit George Eversharpnak hívták. Vastag köpperből készült egyenruhát viselt, és ahogy Jack mindjárt sejtette is, a műszaki részleg felügyelője volt, szintén a fertőzésvédelmi bizottság tagja.

- Dr. Stapleton természetesen lekötelezett bennünket ezzel a bravúros diagnózissal - mondta dr. Wainwright, megpróbálva oldani a feszült hangulatot.

- Csak szerencsém volt - felelte Jack.

- Már megtettük az első óvintézkedéseket - mondta dr. Zimmerman kimérten. Az arca továbbra is rezzenéstelen maradt. - Kiadtam, hogy készítsenek listát a veszélyeztetett személyekről, hogy azonnal megkezdhessük a kemoprofilaxist.

- Igen, ez nagyon bölcs dolog - helyeselt Jack.

- És a klinikai számítógépes rendszer ebben a pillanatban már vizsgálja a jelenlegi betegállomány adatait, hogy kiszűrjük az esetleges pestisre utaló tünetegyütteseket...

- Nagyon dicséretes - szólt közbe Jack.

- ...és közben meg kell találnunk az ominózus eset okait - folytatta a doktornő.

- Maga meg én teljesen egyforma logika szerint gondolkozunk - jelentette ki Jack.

- Azt tanácsolom, vegye föl a maszkot - mondta dr. Zimmerman.

- Igen, igen - bólogatott Jack, és az arcához emelte a védőálarcot.

Dr. Zimmerman ekkor Mr. Eversharphoz fordult. - Kérem, folytassa, amit elkezdett a levegőáramoltatásról!

Jack némán figyelt, amíg a mérnök elmagyarázta, hogy a kórházban úgy tervezték a szellőzőrendszert, hogy a levegő a folyosóról áramoljon be az egyes szobákba, aztán pedig a fürdőszobákba. A levegő ezután áthalad a szűrőberendezésen. Azt is elmondta, hogy egyes szobákban meg lehet fordítani a levegőáramlást, ha ott immunrendszeri betegségben szenvedő beteget ápolnak.

- Ez ilyen szoba? - kérdezte dr. Zimmerman.

- Nem, ez nem - válaszolta Mr. Eversharp.

- Tehát az nem lehet, hogy valamilyen úton-módon a szellőzőrendszerbe került pestisbaktérium külön ezt a szobát fertőzte volna meg? - hangzott a doktornő újabb kérdése.

- Nem - ingatta a fejét Mr. Eversharp. - A szobák azonos módon, egyenlően kapják a levegőt a folyosóról.

- És annak elég kicsi az esélye, hogy a baktériumok ebből a szobából kikerüljenek a folyosóra, ugye?

- Az lehetetlen - mondta Eversharp. - Az kizárólag csak valamilyen baktériumhordozó révén történhetne meg.

- Elnézést kérek - szólalt meg mögöttük egy hang. Mindannyian megfordultak, és egy nővért láttak az ajtóban. Ő is maszkot szorított az arcához. - Mr. Kelley kéri, hogy mindannyian jöjjenek át a nővérszobába.

Mindenki engedelmesen kifelé indult. Ahogy Kathy McBane ellépett Jack előtt, Jack megszólította. - Ki az a Mr. Kelley? - kérdezte.

- A kórház elnöke - felelte Ms. McBane.

Jack bólintott. Menet közben némi nosztalgiával emlékezett vissza azokra az időkre, amikor a kórházak vezetőit egyszerűen igazgatónak hívták, és többnyire orvosi képzettségük volt. Akkor persze még a betegek ellátása volt a legfőbb szempont. Most, hogy a pénz lett az úr, és a profit a legfőbb cél, az igazgatókból is elnökök lettek.

Jack alig várta, hogy találkozzék Mr. Kelley-vel. A kórház elnöke egyben az AmeriCare helyi képviselője volt, ha őt kényelmetlen helyzetbe tudja hozni, azzal magát, az AmeriCare-t hozza kényelmetlen helyzetbe.

A nővérszobában feszült volt a hangulat. A pestis híre futótűzként terjedt. Mindenki tudta, hogy aki azon az emeleten dolgozik, de még a járó betegek némelyike is elvileg megfertőződhetett. Charles Kelley mindent megtett, hogy megnyugtassa őket. Többször is elmondta, hogy minden szükséges lépést megtettek, és hogy aggodalomra senkinek semmi oka.

- Ja, az biztos - morogta Jack félhangosan. Undorodva hallgatta ezt az embert, aki képes volt ilyen hazug frázisokkal előállni. Az illető egyébként ijesztően magas volt, legalább húsz centivel magasabb Jacknél. Napbarnított, szabályos arcvonásai voltak, szőke hajában aranyszínű, világosabb tincsek virítottak, mintha éppen most tért volna vissza egy Karib-tengeri nyaralásról. Jack legföljebb rutinos, mézes-mázos szavú autókereskedőnek nézte volna, semmi esetre sem egy kórház vezető menedzserének.

Amint Kelley észrevette Jacket és a többieket, intett, hogy kövessék. Félbehagyta szónoklatát, nem nyugtatta tovább a személyzetet, hanem nyílegyenesen megindult a nővérszoba mögötti, biztonságos kis raktárhelyiség felé.

Jack, amikor Kathy McBane mögött benyomult a raktárba, észrevette, hogy Kelley nincs egyedül. Vékonydongájú, feltűnően széles állú, ritkuló hajú férfi állt szorosan mellette. Kelley jól öltözött volt és elegáns, ez az ember viszont elég szegényes ruhát viselt, olcsó, sportos zakó volt rajta, és olyan nadrág, amely valószínűleg még sohasem találkozott vasalóval.

- Jézus, micsoda zűrzavar! - mondta Kelley dühösen, csak úgy a levegőbe. A simulékony, minden hájjal megkent ügynökből egy pillanat alatt gondterhelt főnökké változott. Fölkapott egy papírtörülközőt, és megtörölte izzadó homlokát. - Már csak ez hiányzott ennek a kórháznak! - Összegyűrte a papírt, és a szemétkosárba dobta. Aztán Zimmerman doktornőhöz fordult, és mintha nem is ő biztosított volna mindenkit az imént, hogy pánikra semmi ok, aggodalmaskodva kérdezte. - Biztosan nem veszélyes ezen az emeleten tartózkodnunk?

- Nagyon bízom benne, hogy nem - válaszolta a doktornő. - De ezt is meg kell majd vizsgálnunk.

Kelley ezután dr. Wainwright felé fordult. - Amikor megtudtam, hogy milyen katasztrófa történt, hallottam, hogy maga már tudott róla. Miért nem informált engem is?

Dr. Wainwright elmagyarázta, hogy ő is csak akkor értesült Jacktől, és nem volt ideje telefonálni, illetve fontosabbnak tartotta, hogy először dr. Zimmermannek szóljon, aki azonnal megtehette a haladéktalanul szükséges lépéseket. Azután bemutatta Jacket. Jack előrébb lépett, és laza kézmozdulattal üdvözölte Kelleyt. Nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon. Régen várt erre a pillanatra, élvezte a helyzetet. Kelley egy pillanatra megnézte magának Jack ingét, kötött nyakkendőjét és fekete farmerét. Mindez közelébe sem jöhetett az ő Valentino selyemöltönyének.

- Ha jól rémlik, az egészségügyi főbiztos asszony említette a maga nevét, amikor fölhívott - mondta aztán. - Úgy emlékszem, elismerően szólt arról, hogy maga milyen gyorsan diagnosztizálta az esetet.

- Mi, városi alkalmazottak, boldogok vagyunk, ha segíthetünk - felelte Jack. Kelley gúnyosan fölnevetett.

- Akkor épp ideje, hogy megismerkedjék egy kollégájával, aki ugyanilyen elkötelezett városi alkalmazott, mint ön - mondta Kelley. - Bemutatom dr. Clint Abelardot, New York Város Egészségügyi Bizottságának tisztifőorvosát.

Jack fejbólintással üdvözölte félénknek tűnő kollégáját, de az nem viszonozta a gesztust. Jacknek az volt az érzése, hogy jelenléte valószínűleg nem kelt osztatlan örömet. A különböző városi szervezetek közötti rivalizálás persze nem volt újdonság a számára, de most újra némi kárörömmel nyugtázta a feszültséget.

Kelley megköszörülte a torkát, aztán Wainwrighthoz és Zimmermanhez fordult. - Szeretném, ha ez az epizód lehetőleg nem keltene különösebb közfigyelmet! Minél kevesebbet foglalkozik vele a média, annál jobb! Ha akármilyen újságíró megkeresi magukat, küldjék hozzám. Majd szólok a PR-eseknek, hogy minél gyorsabban simítsák el az egészet.

- Elnézést kérek - szólt közbe Jack, aki nem tudta tovább türtőztetni magát. - Szerintem mindenféle cégérdektől függetlenül inkább a megelőzésre kellene koncentrálni. Vagyis kezelni az esetleges fertőzötteket, és megállapítani, honnan kerültek elő a pestisbaktériumok. Úgy vélem, ez az eset egyelőre eléggé tisztázatlan, és amíg nincs megoldva, addig a sajtó úgyis nyüzsögni fog, akármivel próbálkoznak a maguk PR-esei.

- Nem emlékszem, hogy bárki is kérdezte volna a véleményét - mondta Kelley megvetően.

- Jó, én csak úgy éreztem, elkelne itt egy-két jó tanács - felelte Jack. - Az volt a benyomásom, hogy nincs tisztában a helyzet lényegével.

Kelley arca elvörösödött. Megrázta a fejét, mint aki nem hisz a fülének. - Na jó - mondta végül nagy önuralommal. - Gondolom, ön mint látnoki képességekkel megáldott ember, már tudja a kór okát is.

- Úgy vélem, a patkányok - válaszolta Jack. - Biztosra veszem, hogy itt nagyon sok patkány tanyázik. - Már alig várta, hogy kimondhassa ezt a mondatot, főként azután, hogy reggel olyan hatásosnak bizonyult Calvinnel szemben.

- Nálunk, a Manhattan Generalben nincsenek patkányok! - mondta dühödten Kelley. - És ha megtudom, hogy ezt valami újságírónak is elmondta, akkor kinyírom magát!

- A patkány a klasszikus melegágya a pestisnek - folytatta Jack. - és biztosan itt is van belőlük, csak föl kell ismerni őket. Úgy értem, megtalálni.

Kelley most Clint Abelardhoz fordult. - Maga szerint lehetséges ez? Hogy a patkányok okozták azt az esetet?

- Előbb még le kell folytatnom a vizsgálatot - tért ki a válasz elől dr. Abelard. - Egyébként anélkül, hogy találgatni akarnék, azt kell mondanom, nehezen tudom elképzelni. A hetedik emeleten vagyunk.

- Én viszont azt javaslom, állítsanak fel patkányfogókat - mondta Jack. - Méghozzá itt, a közvetlen környéken kezdjék. Először is azt kell megtudni, hogy a pestis nem férkőzött-e be a helyi, városi rágcsáló-populációba.

- Szeretném, ha most már nem beszélnénk többet patkányokról - vette vissza a szót Kelley. - Inkább arról szeretnék hallani, mi a teendőnk azokkal, akik közvetlen kapcsolatba kerültek az elhunyttal.

- Ez az én asztalom - mondta dr. Zimmerman. - Javaslatom a következő...

Miközben a doktornő beszélt, Clint Abelard intett Jacknek, hogy jöjjön ki vele a nővérszobából.

- Én vagyok a tisztifőorvos és az epidemiológus, ha nem tudná - kezdte fojtott, mérges suttogással, amikor kiértek a folyosóra.

- Ezt egyáltalán nem vitattam - válaszolta Jack. Meglepte és zavarba is hozta dr. Abelard heves reagálása.

- Az a szakmám, hogy kikutassam a lakosság körében terjedő betegségek eredetét - folytatta a szürke kis ember. - Maga viszont, ugyebár halottkém...

- Pardon - vágott közbe Jack. - Törvényszéki orvos vagyok, patológiai képzettséggel. Önnek mint orvosnak ezt illenék tudnia.

- Törvényszéki orvos vagy halottkém, nekem abszolút mindegy, hogy maguk hogyan szeretik nevezni magukat...

- Hohó, de nekem nem! - vágott vissza Jack.

- Mindegy, a lényeg az, hogy a maga szaktudása és felelőssége a halottakra terjed ki, nem pedig a betegségek eredetére.

- Újabb tévedés! Mi a halottakkal foglalkozunk, de azért, hogy az élők okulhassanak belőle. Az a célunk, hogy megelőzzük a halált.

- Jó, nem tudom, hogyan fogalmazzam meg magának egyszerűebben - mondta a tisztifőorvos egyre ingerültebben. - Maga tájékoztatott bennünket, hogy egy ember meghalt pestisben. Ezért köszönettel tartozunk, és nem avatkoztunk a maga munkájába. Az már az én dolgom, hogy kiderüljön, hogyan kapta a betegséget.

- Én csak segíteni szeretnék...

- Nagyon köszönöm, de majd szólok, ha szükségem lesz rá! - mondta dr. Abelard, és elviharzott a 707-es szoba felé.

Jack néhány pillanatig figyelte a távolodó alakot, aztán zajt hallott hátulról. Kelley előkerült a raktárhelyiségből, mire azonnal lerohanták azok az emberek, akikkel korábban beszélt. Jack elismeréssel állapította meg, milyen gyorsan visszatért arcára a mosoly, és milyen könnyedén kerülte meg a nekiszegezett kérdéseket. Alig néhány másodperc múlva már a lift felé igyekezett, hogy minél előbb irodája biztonságában tudhassa magát.

Dr. Zimmerman és dr. Wainwright mély beszélgetésbe merülve lépett ki a raktárhelyiségből. Kisvártatva Kathy McBane is követté őket, egyedül. Jack odalépett hozzá.

- Sajnálom, hogy én hoztam a rossz hírt - jegyezte meg mentegetőzve.

- Sose sajnálja - felelte Kathy. - Ha engem kérdeznek, szerintem köszönettel tartozunk magának.

- Hát, akkor is nagyon sajnálatos ez az ügy.

- Igen, ez a legsúlyosabb helyzet, amióta tagja vagyok a fertőzésvédelmi bizottságnak. Pedig már tavaly, a hepatitis B járványnál is elég súlyos volt. De arra álmomban sem gondoltam, hogy a pestist is megérjük.

- Mi a tapasztalatuk itt, a Manhattan Generalben a nozokomiális fertőzésekkel kapcsolatban?

Kathy megvonta a vállát. - Nagyjából ugyanaz, mint bármely más, hasonló jellegű és nagyságú kórházban. Volt már nálunk is methicillin-rezisztens Staphylococcus. Persze ez újra és újra előkerülő probléma. Egy éve még az is előfordult, hogy a sebészeti kéztisztítóból Klebsiella tenyészett ki. Egy csomó műtét utáni sebfertőzés lett az eredménye, mire rájöttünk.

- És mi a helyzet a tüdőgyulladásokkal? - kérdezte Jack. - Mint ennél az esetnél is.

- Ó, persze, abból is kaptunk eleget! - mondta Kathy felsóhajtva. - Többségükben Pseudomonas volt a kórokozó, de két éve volt Legionella járvány is.

- Nem is hallottam róla - csodálkozott Jack.

- Nem verték nagydobra - folytatta Kathy. - Szerencsére senki nem halt meg. Nem úgy, mint amikor a sebészeti intenzíven volt valami baj, úgy öt hónapja. Három betegünk halt meg Enterobacter-tüdőgyulladásban. Az egész osztályt le kellett zárnunk, mire rájöttünk, hogy több porlasztófej el volt szennyeződve és fertőződve.

- Kathy! - csattant fel mögöttük egy hang. Mindketten hátrakapták a fejüket. Csak ekkor vették észre, hogy dr. Zimmerman áll mögöttük. - Ezek szigorúan bizalmas információk - mondta megrovó tekintettel. Kathy válaszolni akart valamit, de aztán meggondolta magát, - Nagyon sok dolgunk van, Kathy! Gyere be az irodámba!

Jack magára maradt. Mérlegelnie kellett, hová induljon. Egy pillanatig úgy gondolta, visszamegy a 707-esbe, de aztán jobbnak látta, ha békén hagyja Clint Abelardot, különösen az iménti kirohanása után. Pedig Jack voltaképpen nem is őt, hanem Kelleyt akarta provokálni. Aztán eszébe jutott egy jobb ötlet: inkább a labort látogatja meg, az biztosan tanulságos lesz. Dr. Zimmerman reagálásából sejtette, hogy valószínűleg a laboron csattan majd az ostor, hiszen nem vették észre, miről van szó Nodelman esetében.

Megkérdezte valakitől, merre van a laboratórium, és liften lement a második emeletre. A törvényszéki orvosi jelvény megint hatékonynak bizonyult. Dr. Martin Cheveau, a labor igazgatója egykettőre előkerült, és az irodájába invitálta Jacket. Alacsony ember volt, dús, sötét hajjal, vékony kis bajuszkával.

- Hallott már a pestises esetről? - kérdezte Jack, miután mindketten elhelyezkedtek.

- Nem, hol? - kérdezett vissza Martin.

- Itt, a Manhattan Generalben. 707-es szoba. Én boncoltam a pácienst, ma reggel.

- Na ne! - nyögött fel Martin, aztán hangosan felsóhajtott. - Nagyon rosszat sejtek. Hogy hívták az illetőt?

- Donald Nodelman.

Martin megpördült a székével, és a számítógépe elé gördült. A képernyőn hamarosan megjelentek Nodelman összes laboratóriumi leletének eredményei, amióta csak a kórházban kezelték. Martin kikereste a mikrobiológiai leleteket.

- Azt látom, hogy a köpetfestés kevés Gram-negatív bacilust mutatott. Tenyésztés is folyamatban van, amely azonban harminchat óra alatt nem mutatott növekedést. Ebből már sejtenünk kellett volna valamit, különösen, mert ahogy itt látom, Pseudomonasra gyanakodtak, és a Pseudomonas bőven kitenyészett volna harminchat óránál jóval hamarabb is.

- Sokat segített volna, ha Giemsa - vagy Wayson-féle festést használnak. Azzal diagnosztizálhatták volna.

- Pontosan - ismerte el Martin. Visszafordult Jackhez. - Ez borzalmas. Szégyellem magam. Sajnos, ez pontosan olyan eset, ami most már egyre gyakrabban fog előadódni. Az igazgatóság arra kényszerít bennünket, hogy csökkentsük a költséget, a létszámot, miközben az elvégzendő munka mennyisége növekszik. És ez így együtt halálos kombináció, ahogy ez a pestises eset is mutatja. És ez folyik az egész országban.

- El kellett bocsátaniuk embereket? - kérdezte Jack csodálkozva. Mindig úgy gondolta, hogy a klinikai laboratóriumok biztosan nyereséget hoznak a kórházaknak.

- Körülbelül húszszázalékos költségcsökkentést kellett elérnünk. Néhány kollégát vissza kellett minősítenünk. A mikrobiológián például már nincs ellenőri státusunk, ha még lenne, nyilván észrevette volna a pestises esetet. De egyszerűen nincs rá keretünk. Azt a kollégát, aki ellenőr volt, vissza kellett minősítenünk vezető asszisztenssé. Elkeserítő, ugye? Mi itt a laborban korábban csak azt tartottuk elfogadhatónak, ha kiváló munkát végeztünk. Most örülünk, ha megfelelőek vagyunk, bármit is jelent ez.

- Benne van a számítógépben, hogy ki csinálta a Gram-festést? - kérdezte Jack. - Ha másra nem jó is ez az egész, legalább mindannyian tanulhatunk belőle.

- Jó ötlet - helyeselt Martin. Újabb adatokat hívott elő a számítógépből. A laborasszisztens azonosítója kódolva volt. Hirtelen visszafordult Jackhez.

- Most jut eszembe! - kiáltott fel. - Éppen tegnap mondta a vezető asszisztensem az egyik beteggel kapcsolatban, hogy pestisre gyanakszik, és kérdezte, hogy én mit gondolok. Sajnos, tegnap még azt mondtam neki, hogy ennek szinte nulla a valószínűsége, úgyhogy biztosan nem gondolkozott tovább rajta.

Jack fölkapta a fejét. - Vajon miért gondolt pestisre?

- Én is szeretném tudni - felelte Martin. A házi intercom-rendszeren kerestette Richard Overstreetet. Amíg vártak rá, Martin kiderítette, hogy az eredeti Gram-festést Nancy Wiggens végezte. Őt is az irodájába hívatta.

Richard Overstreet néhány perc múlva megjelent. Fiús külsejű, sportos alkatú férfi volt, hullámos, gesztenyebarna haja a homlokát is takarta. Illetve nemcsak a homlokát, mert a szemébe is lógott, ilyenkor kézmozdulattal vagy fejrándítással próbálta zabolázni a fürtjeit. A műtőstrikó fölött fehér zakót viselt, melynek valamennyi zsebe dugig volt kémcsővel, érszorítóval, gézzel, leletpapírral és fecskendővel.

Martin bemutatta Richardot Jacknek, aztán rákérdezett előző napi, rövid beszélgetésükre, amikor a pestis lehetőségét említette.

Richard zavartnak látszott. - Á, csak túlságosan szabadjára engedtem a fantáziámat! - mondta, és kényszeredetten fölnevetett.

- De miért jutott eszedbe egyáltalán? - kérdezte Martin.

Richard megint hátrasöpörte a haját a homlokából, és egy pillanatra elgondolkozva a feje búbján tartotta a kezét. - Ja, persze, emlékszem - mondta. - Nancy Wiggens fölment egy beteghez, hogy köpetmintát és vért vegyen tőle. Ő mondta, milyen rossz bőrben van az illető, és mintha gangrénásak volnának az ujjhegyei. Azt mondta, teljesen feketék. - Richard megvonta a vállát. - Erről jutott eszembe a fekete halál.

Jack elismerően bólintott.

- És nem néztél utána? - kérdezte Martin.

- Nem - válaszolta Richard. - Hiszen te is azt mondtad, hogy szinte ki van zárva. Gondoltam, úgyis annyi munkánk van, nem vesztegethetem az időt ilyesmire. Mindenki csinálta a vérvételeket, én is. Miért, van valami probléma vele?

- De még mennyire - mondta Martin. - Annak a férfinak tényleg pestise volt. És meg is halt azóta.

Richard a szó szoros értelmében megtántorodott. - Jézusmária! - kiáltott fel.

- Remélem, maguk is ügyelnek a biztonságukra - jegyezte meg Jack.

- Persze, hogyne, nagyon is - felelte Richard összeszedve magát. Vannak kórokozóbiztos fülkéink, kettes és hármas típusúak is. És rá is szoktam szólni az asszisztensekre, hogy használják őket, különösen a nyilvánvalóan komoly fertőzéses esetekben. A magam részéről én a hármast szeretem, de sokan húzódoznak, mert nem szeretnek dolgozni azokban a vastag gumikesztyűkben.

Ebben a pillanatban lépett be Nancy Wiggezis. Félénk volt, inkább gátlásos tinédzsernek látszott, mint diplomás nőnek. Szinte nem is nézett Jack szemébe bemutatkozás közben. Hosszú, fekete haját középen elválasztva hordta, neki is állandóan az arcába hullott a haja, mint a közvetlen főnökének, Richardnak.

Martin elmondta, mi történt. Nancyt éppúgy megdöbbentette a hír, mint Richardot. Martin megnyugtatta, hogy nem akarnak bűnbakot csinálni belőle, csak azt szeretnék, ha mindannyian okulnának a történtekből.

- És mi van, ha engem is megfertőzött? - kérdezte Nancy. - Én vettem a mintát, és én is dolgoztam fel.

- Valószínűleg tetraciklint kell majd szednie szájon át, vagy sztreptomicint kap intramuszkulárisan - szólt közbe Jack. - A fertőzésvédelmi vezetőjük már tud a dologról.

- Ajjaj! - szólalt meg Martin félhangosan, de azért úgy, hogy a többiek is hallják. - Itt jön a rettenthetetlen vezérünk és az orvosigazgatónk, és egyik sem látszik boldognak.

Kelley viharzott be a szobába, mint a felbőszült hadvezér a kínos katonai vereség után. Kezét csípőre téve, vörösödő arcát fölszegve állt meg Martin előtt, - Dr. Cheveau - szólította meg a laborvezetőt, és hangjából máris áradt a gúnyos megvetés. - Most hallom dr. Arnoldtól, hogy maguknak már korábban meg kellett volna állapítaniuk a diagnózist...

Kelley a mondat közepén elhallgatott. A két laborasszisztensen gond nélkül keresztülnézett, mintha ott sem lettek volna, de Jack jelenléte másként hatott rá.

- Mi a fészkes fenét keres maga itt? - csattant fel.

- Igyekszem segíteni - felelte Jack.

- Nem gondolja, hogy túllépi a hatáskörét?

- Igyekszem alaposan utánajárni mindennek.

- Szerintem viszont ez már rég nem tartozik magára! - üvöltötte Kelley. - Távozzon innen! Elvégre ez magánintézmény!

Jack fölállt, és hiába próbálta elkapni Kelley pillantását. - Jó. Ha az AmeriCare úgy gondolja, hogy nélkülem is boldogul, akkor én már megyek is.

Kelley arca bíborvörösre váltott. Először mondani akart valamit, de aztán meggondolta magát. Inkább szó nélkül az ajtóra mutatott.

Jack elmosolyodott, és búcsút intett a többieknek. Elégedett volt, a látogatás jól sikerült. Sőt, az ő szempontjából nem is sikerülhetett volna jobban.

6. FEJEZET

1996. március 20. szerda, 16:05

Susanne Hard fürkészve nézett ki a lift előterébe nyíló ajtó kerek kis ablakán. Ennyi sétát engedélyeztek az orvosok: a folyosó végéig és vissza. Apró lépésekkel járt, a kezével óvatosan végigsimított a hasán. Nehezére esett a járkálás, de tapasztalatból tudta, minél előbb edzi magát járóképessé, annál előbb követelheti, hogy engedjék haza.

Most éppen azt figyelte, milyen nagy lett a jövés-menés a lift körül, mennyien járnak ki-be az orvosi szobába, és milyen idegesen viselkedik mindenki. Hatodik érzéke azt súgta, baj van, és azt is nyugtalanítónak találta, hogy egyszerre mindenki maszkot tett az arcára.

Mielőtt megfejthette volna a zavaró jelek okát, hirtelen metsző hideg futott végig a testén, mint valami jeges, sarkvidéki szélroham. Megfordult, hogy lássa, honnan jön a huzat. De nem tudott rájönni. Aztán ismét érezte a hideget, belerázkódott, a teste görcsösen megfeszült. Pillantása a kezére tévedt - csontfehér volt mind a kettő.

Egyre erősödő szorongással indult vissza a szobájába. Ilyen erős hidegrázás semmi jót nem jelenthet. Tapasztalt beteg volt, tudta, hogy műtét után milyen veszélyes lehet a sebláz. Mire visszaért a szobájába, lüktető fejfájást érzett a szemgolyója mögött, és amikor sikerült visszabújnia az ágyába, már az egész koponyája fájt. Soha életében nem élt még át ilyen kínzó fejgörcsöt. Mintha valaki hegyes szerszámot akart volna az agyába lökni. A pánik kerülgette, ennek ellenére igyekezett néhány másodpercig mozdulatlanul feküdni, abban a reményben, hogy bármi okozza a fájdalmat, ettől majd elmúlik. Ekkor azonban újabb riasztó tünetet észlelt: a lábizmaiba hasított bele a fájdalom, Néhány perc múlva szinte vonaglott az ágyában: hiába próbálkozott bármilyen pozícióval, nem hozott könnyebbülést. Nem sokkal később, hogy a lábába beleállt a fájás, általános rosszullét tört rá, úgy borult rá, mint valami fullasztó takaró. Ahhoz is alig tudott erőt gyűjteni, hogy a mellkasa fölött átnyúljon a másik oldalra, és megnyomja a hívógombot. Karja szinte bénán hullott vissza az ágyra. Mire a nővér megérkezett, Susanne-t már fojtogató köhögés rázta, és fájdalmasan irritálta amúgy is megkínzott torkát.

- Rosszul vagyok - nyögte rekedt hangon.

- Mi baj van? - kérdezte a nővér. Susanne a fejét ingatta. Nehezére esett a beszéd. Olyan borzalmasan érezte magát, hogy nem is tudta, melyik panaszával kezdje.

- Nagyon fáj a fejem - préselte ki magából.

- Persze, ha jól emlékszem, ki is van írva magának a fájdalomcsillapító - mondta a nővér. - Rögtön hozom.

- Hívja ide az orvost! - suttogta Susanne. Ugyanúgy fájt a torka, mint amikor felébredt az altatásból.

- Előbb próbáljuk meg, hátha a fájdalomcsillapító segít!

- Fázom! Borzalmasan fázom! - Susanne szinte hörgött.

A nővér rutinos mozdulattal Susanne homlokára helyezte a kezét, aztán riadtan elrántotta. Susanne bőre szinte égetett. A nővér elővett egy lázmérőt, és beledugta Susanne szájába. Aztán vérnyomásmérő mandzsettát tekert az asszony karjára. A vérnyomása nagyon alacsony volt.

Kivette a lázmérőt Susanne szájából. Amikor meglátta a számokat, a döbbenettől a szája elé kapta a kezét. A hőmérő 41,1 C-fokot mutatott.

- Lázas vagyok? - kérdezte Susanne.

- Kicsit - válaszolta a nővér. - De ne aggódjon, nem lesz semmi baj! Megyek és szólok az orvosának.

Susanne bólintott. Könnycsepp jelent meg a szeme sarkában. Nem akarok semmi komplikációt! gondolta. Haza akarok menni!

7. FEJEZET

1996. március 20. szerda, 16:15

- Komolyan gondolod azt, hogy Robert Parker szándékosan szabotálta a reklámkampányunkat? - kérdezte Colleen Terese-től, miközben lefelé baktattak a lépcsőn. Éppen Colleen stúdiójába igyekeztek, hogy Terese megnézhesse, mire jutott a csapat az új National Health-kampány előkészületeivel.

- Afelől semmi kétségem - jelentette ki Terese. - Persze nem személyesen csinálta, hanem Helen, aki lebeszélte a National Health-et, hogy kellő mennyiségű adásidőt vásároljanak.

- De hát azzal Parker maga alatt is vágta volna a fát. Ha a National Health elmegy a cégtől, és nem tudjuk megcsinálni az átalakítást, akkor a munkavállalói üzletrésze ugyanannyit ér, mint a miénk: nullát.

- Ugyan már, még hogy a munkavállalói üzletrésze! - legyintett Terese. - Elnök akar lenni, érted, és ezért semmitől sem riad vissza.

- Uramisten, de undorodom ettől a bürokrata rivalizálástól! - sóhajtott Colleen. - Tényleg, veled mi a helyzet? Te biztos vagy abban, hogy elnök akarsz lenni?

Terese hirtelen megállt a lépcsőn, és úgy nézett Colleenra, mintha valami istenkáromlást követett volna el. - Nem is hiszem el, hogy ezt mondtad!

- De hát te magad panaszkodtál, hogy a rengeteg adminisztratív baromság miatt egyre kevesebb időd jut az alkotómunkára.

- Ha Barker lesz az elnök, az egész céget tönkrevágja - mondta Terese sértődötten. - A megrendelők fenekét fogjuk nyalni, és akkor lesheted a kreativitást is, meg a minőséget is. És különben is, én elnök akarok lenni. Öt éve erre hajtok. Ez a lehető legjobb alkalom, és ha most nem érem el, akkor soha.

- Csak azt nem értem, miért nem örülsz annak, amit már elértél. Harmincegy éves korodra művészeti igazgató vagy. Ahelyett, hogy nyugton maradnál, és azzal foglalkoznál, amiben kiváló vagy. A reklámokkal.

- Á, ne beszélj butaságokat! Tudod, milyenek vagyunk mi, reklámosok: soha semmi nem elég. Ha elnök leszek, rögtön szemet vetek a vezérigazgatói posztra is.

- Szerintem vissza kéne fognod magadat. Öt év múlva teljesen ki fogsz égni.

- Majd ha elnök leszek, visszafogom magam - mondta Terese.

- Aha, persze - legyintett lemondóan Colleen. Colleen a stúdióban egy kisebb helyiség felé terelte barátnőjét - ezt a helyet úgy hívták egymás között. "az aréna". Itt szokták bemutatni a kampányterveket. Az "aréna" elnevezéssel a régi rómaiak arénáira utaltak, ahol a keresztényeket az oroszlánok elé vetették. A Heath and Willow-nál a beosztott tervezők voltak a keresztények.

- Már filmetek is van? - kérdezte Terese. A szoba egyik falán vetítővásznat húztak le a fekete táblák elé. Terese igazából arra számított, hogy csupán vázlatos terveket mutatnak majd neki.

- Összedobtunk egy salátát - magyarázta Colleen. Salátának hívták azt a filmet, amelyet korábban fölhasznált videókból "loptak ki" és vágtak össze, durván egymás mellé montírozva, hogy nagyjából összeálljon a reklámelképzelés.

Terese-nek máris jobb hangulata támadt. Videóra nem is számított.

- De figyelmeztetlek, az egész csak előzetes - folytatta Colleen.

- A mentegetőzést elhagyhatod. Lássuk, mi van!

Colleen intett az egyik asszisztensének. A fények elhalványultak, elindult a videófelvétel. Száz másodperces anyag volt. Aranyos, négyéves kislány szerepelt benne, akinek eltörött a babája, Terese azonnal fölismerte a részletet. Több mint egy éve készítették egy országos játékboltlánc részére, és a cég nagyvonalú csereakcióját reklámozták vele. Colleen most ügyesen úgy használta fel a filmszkeccset, mintha a kislány az új National Health-kórházba hozná a babáját. A szöveg így hangzott alatta. "Bármikor, bármit meggyógyítunk!"

Amint véget ért a klip, felgyúltak a fények. Néhány pillanatig mindenki hallgatott. Végül Colleen törte meg a csendet. - Nem tetszik? - kérdezte.

- Bájos - mondta Terese.

- Az az alapötlet, hogy az egyes reklámokban a baba különféle betegségeket és sérüléseket mutatna. És a videóváltozatban a kislány persze beszélne és dicsőítené a National Health összes erényét. A sajtóváltozatban pedig a kép önmagáért beszélne.

- Az a baj, hogy túlságosan aranyos - felelte Terese. - És hiába gondolom, hogy voltaképpen nem rossz, a megrendelőknek Robert Parker nyilván bebeszélné Helen segítségével, hogy túl banális.

- Egyelőre nincsen jobb - mondta Colleen. - Irányítanod kell minket. Adjál valami konkrét ötletet, különben csak járkálunk körbe-körbe a nagy lapos semmin. És semmi esélyünk, hogy jövő hétre összerakjunk valamit.

- Valami olyasmivel kell előrukkolnunk, ami kimondottan megkülönbözteti a National Health-et az AmeriCare-től. Még ha tudjuk is, hogy egyformák. Azon múlik minden, megtaláljuk-e azt az egy ötletet - felelte Terese.

Colleen intett az asszisztensének, hogy elmehet. Amikor kettesben maradtak, Colleen fogott egy széket, és lerakta Terese székével szemben. - Be kell segítened, szükségünk van rád - mondta.

Terese bólintott. Tudta, hogy Colleennak igaza van, de úgy érezte, nem forog az agya. - Az a baj, úgy nemigen tudok gondolkodni, hogy közben ez az elnökségi-ügy lóg a fejem fölött, mint Damoklész kardja.

- Szerintem túl vagy pörögve. Látom, hogy szinte kilógnak az idegeid.

- Tényleg? És még mit látsz?

- Mikor voltál utoljára szórakozni? Egy vacsora, kis ital?

Terese fölnevetett. - Hónapok óta nem volt időm ilyesmire.

- Éppen erről beszélek. És még csodálkozol, hogy olyan az agyad, mint a száraz szivacs. Lazítanod kellene. Ha csak pár órára, akkor is.

- Komolyan mondod? - kérdezte Terese.

- Halál komolyan. Sőt, ma este el is megyünk valahová. Megvacsorázunk, iszunk ezt-azt. És megpróbálunk szót sem ejteni a reklámról egész este.

- Hát, nem tudom... - mondta Terese bizonytalanul. - Itt a határidő a nyakunkon.

- Pontosan erről van szó. Ezért kell kiszellőztetni a fejünket. Hátha akkor megszáll bennünket az ihlet. Úgyhogy ne is vitatkozz! Válaszolj most rögtön, de előre közlöm, hogy a nemet nem fogadom el...

8. FEJEZET

1996. március 20. szerda, 16:35

Jack átlavírozott a kerékpárjával két halottszállító teherautó között, amelyek a Törvényszéki Orvosi Hivatal rakodóbejárata előtt parkoltak, és egyenesen a hullaházhoz kerekezett. Rendes körülmények között itt már leszállt volna a kerékpárjáról, csak tolta volna maga mellett, de most jókedve volt, gondolta, ennyi játékosságot megengedhet magának.

A Hart Island-i koporsók mellett leállította és lelakatolta a kerékpárt, aztán fütyörészve indult a lift felé. Hetykén odaintett Sal D'Ambrosiónak, ahogy elsétált az irodahelyiség előtt.

- Chet, kisfiam, mi újság? - kérdezte vidáman, amikor berobbant az ötödik emeleti közös irodájukba.

Chet letette a kezéből a tollat, és megfordult ültében. A fél világ téged keres - mondta. - Mit csináltál ennyi ideig?

- Szórakoztattam magam - felelte Jack. Kibújt a bőrdzsekijéből, és gondosan ráigazgatta a széke támlájára, mielőtt leült. Nézegette az asztalán sorba rakott dossziékat, hogy melyikkel birkózzon meg először. A beérkező iratoknak kitett tartóban egész halom új laborlelet és asszisztensi jelentés várt rá.

- Ne helyezkedj el túl kényelmesen! - szólalt meg Chet. - Az egyik, aki keresett, maga Bingham volt. Azt mondta, ha megjössz, azonnal küldjelek be hozzá.

- Milyen rendes tőle! Már azt hittem, végképp megfeledkezett rólam.

- Én nem viccelődnék a helyedben. Bingham nem látszott boldognak. És Calvin is volt itt. Ő is beszélni akar veled, és ha jól láttam, a füle is lila volt a dühtől.

- Biztosan alig várja már, hogy ideadhassa a tíz dolláromat - mondta Jack, azzal fölállt az asztalától, odalépett Chet mögé, és megveregette a vállát. - Ne aggódj miattam! Nagyon erős bennem a túlélési ösztön.

- Pedig nem úgy nézel ki - jegyezte meg Chet.

Lefelé menet, a liftben Jack azon morfondírozott, vajon mit tesz ebben a helyzetben Bingham. Amióta Jack itt dolgozott, csak hébe-hóba találkozott a nagyfőnökkel. A napi adminisztratív ügyeket Calvin intézte.

- Már be is mehet - mondta Mrs. Sanford, és szinte föl sem nézett a gépelésből. Jack nem is értette, honnan tudja, hogy ő lépett be az irodába, és nem valaki más.

- Csukja be az ajtót! - utasította Bingham.

Jack engedelmeskedett. Binghamnek tágas irodája volt, benne hatalmas íróasztal, háttal a magas ablakoknak, amelyeket ősrégi roletták takartak. A szoba másik végében könyvtári asztal állt, rajta oktatómikroszkóp. A fal hosszában üveges könyvszekrény húzódott.

- Üljön le!

Jack engedelmesen leült.

- Az a benyomásom, hogy nem értem magát - kezdte Bingham mély, fojtott hangon. - Ha jól tudom, ma reggel szinte briliánsan diagnosztizált egy pestises esetet, aztán ostoba módon fölhívta a főnökömet, az egészségügyi főbiztos asszonyt. Magának vagy semmi politikai érzéke nincsen, vagy valami önromboló hajlam dolgozik magában.

- Alighanem a kettő keverékéről van szó - felelte Jack.

- És még szemtelen is.

- Ez az önromboló hajlam egyik része. Máshonnan nézve csak becsületes vagyok - mondta Jack, és elmosolyodott.

Bingham a fejét csóválta. Ez a furcsa pasas komolyan próbára tette az önuralmát. - Csak hogy jobban értsem magát - mondta, és összefonta lapátnagyságú kezének ujjait -, nem gondolt arra, hogy esetleg nehezményezni fogom, ha ahelyett, hogy velem beszélné meg a dolgot, mindjárt fölhívja a főbiztos asszonyt?

- Chet McGovern pontosan ezt gondolta. De engem sokkal jobban érdekelt, hogy az információ eljusson a kellő helyre. Tudja: százszor inkább a megelőzés, mint egyszer a kúra, különösen, ha potenciális járványról van szó, mint esetünkben.

Rövid időre csend lett a szobában. Bingham mérlegelte, amit Jack mondott, és nem vitathatta, hogy van némi igazság a szavaiban. - A másik dolog, amit tisztázni akarok magával - folytatta némi töprengés után -, a Manhattan Generalben tett látogatása. Szintén megmondom, meglepett, hogy erre vállalkozott. Tudtommal önt is részletesen tájékoztatták annak idején, hogy a mi jól bevált gyakorlatunk szerint a helyszíni felderítés nem a boncolóorvosok feladata. Emlékszik rá, nem?

- Természetesen emlékszem. De úgy gondoltam, egy pestises eset elég különleges ahhoz, hogy különleges módon reagáljunk rá. Ráadásul még kíváncsi is voltam.

- Kíváncsi?! - emelte fel a hangját hirtelen Bingham. Egy pillanatra elhagyta az önuralma. - Van képe ilyen gyenge mentséggel előhozakodni? Miután tudatosan megsértette az előírásokat?!

- Bevallom, volt más is - folytatta Jack. - Miután a General az AmeriCare-hez tartozik, gondoltam, ráteszek nekik egy lapáttal. Ugyanis nem rajongok az AmeriCare-ért.

- Miért, mi baja van magának az AmeriCare-rel?

- Személyes ügy. Hosszú...

- Jó, ezt maga tudja. De vegye tudomásul, nem tűröm, hogy holmi személyes bosszú kedvéért odamenjen, és a törvényszéki jelvényét villogtassa! Ez példátlan visszaélés a hivatali hatalmával.

- Úgy gondoltam, a közegészségügyet érintő esetekben jogunk van beleavatkozni. Márpedig a pestis nyilvánvalóan ebbe a kategóriába tartozik.

- Kétségtelenül. De előtte riasztotta az egészségügyi főbiztost. Aki viszont riasztotta a városi Egészségügyi Bizottságot, akik azonnal odaküldték a tisztifőorvost. Ezek után magának ott semmi keresnivalója nem lett volna, nemhogy még további bajt keverjen!

- Milyen bajt kevertem?

- Sikerült halálra bosszantania mind a kórház elnökét, mind a tisztifőorvost! - Bingham most már üvöltött. - Annyira, hogy mind a ketten hivatalosan panaszt emeltek. Az igazgató fölhívta a polgármesteri hivatalt, a járványügyis pedig a főbiztos asszonyt. Mindkét köztisztviselő tulajdonképpen a felettesem, mindketten föl voltak háborodva, és ezt tudatták is velem.

- Én csak segíteni akartam - mondta Jack ártatlanul. - Nos, ha megkérhetem, a jövőben ne akarjon segíteni! - kiabálta Bingham. - Inkább legyen szíves, és maradjon nyugton a hivatali helyén, és végezze el a munkáját, amiért a fizetését kapja! Calvin szerint jó néhány olyan eset van, amelyet már régen le kellett volna zárnia.

- Ennyi? - kérdezte Jack, amikor Bingham lélegzetvételnyi szünetet tartott.

- Egyelőre ennyi - válaszolta Bingham. Jack fölállt, és az ajtó felé indult. - Még valamit - szólt utána Bingham. - Ne feledje, hogy egy évig maga csak próbaidős alkalmazott!

- Majd igyekszem észben tartani - felelte Jack. Kilépett Bingham szobájából, szó nélkül elment Mrs. Sanford mellett, és rögtön Calvin Washington irodája felé vette az irányt, a folyosó másik oldalán. Az ajtó nyitva állt. Calvin a mikroszkópjánál dolgozott valamin.

- Bocsánat - szólt be Jack az ajtón. - Úgy tudom, keresett.

Calvin megfordult, és végigmérte Jacket. - Volt már bent a főnöknél? - kérdezte mogorván.

- Onnan jövök - mondta Jack. - Jó érzés ez nékem, hogy mindenki engem akar látni.

- Abbahagyhatja a szellemeskedést! Mit mondott dr. Bingham?

Jack összefoglalta, amit Bingham előadott neki, nem hagyta ki azt sem, hogy esetleg az állása is veszélybe kerülhet.

- Méghozzá komoly veszélybe - mondta Calvin. - Úgyhogy jó lenne, ha összeszedné magát, különben új munkahely után nézhet!

- Értem - bólintott Jack. - De addig is volna egy kérdésem.

- Micsoda?

- Mi a helyzet a tíz dollárral, amivel tartozik?

Calvin úgy meredt Jackre, mint aki nem hisz a fülének. Aztán előhúzta a tárcáját, és elővett egy tízdollárost.

- Ezt még visszaszerzem egyszer - szűrte a fogai között.

- Állok elébe -, felelte Jack mosolyogva, és elvette a pénzt.

Zsebre vágta a bankjegyet, sarkon fordult, és visszatért az ötödik emeletre, az irodájukba. Amikor belépett, meglepve látta, hogy Laurie is ott van, Chet íróasztalának támaszkodva. Mindketten aggódó érdeklődéssel néztek rá.

- Nos? - kérdezte Chet.

- Nos mi? - kérdezett vissza Jack. Ellépett a kollégái mellett, és lezöttyent a székébe.

- Van még állásod? - tette fel Chet az újabb kérdést.

- Úgy tűnik - válaszolt Jack, és az újonnan érkezett laborjelentéseket lapozgatta.

- Lehetnél kicsit óvatosabb - jegyezte meg Laurie, miközben az ajtó felé indult. - Az első évben akkor rúgnak ki, amikor akarnak.

- Erre figyelmeztetett Bingham is.

Laurie megállt a küszöbön, és megfordult. - Az első évben engem is  majdnem lapátra tettek - mondta.

Jack felnézett a papírokból. - Téged? Hogyhogy?

- Azok miatt a különös túladagolásos esetek miatt, amiket ma reggel említettem - mondta Laurie. - Csak vizsgáltam őket, vizsgáltam, és nem vettem észre, hogy Binghamnek nincs ínyére a dolog.

- Ez is annak a hosszú történetnek a része, amiről reggel beszéltél?

- Pontosan. Ennyi híja volt, hogy ki nem dobtak. - Fölemelte a kezét, és összecsippentette a mutató- és a hüvelykujját. - Csupán azért, mert nem vettem komolyan Bingham figyelmeztetését. Ne kövesd el te is ezt a hibát!

Miután Laurie kiment az irodájukból, Chet rávette Jacket, hogy szóról szóra mondja el, mit beszélt Binghammel. Jack tőle telhetően pontosan felidézte a beszélgetésüket, többek között azt is, hogy a polgármester és az egészségügyi főbiztos fölhívta Binghamet.

- Direkt azért, mert te odamentél?

- Úgy tűnt. Pedig csak jó szamaritánus módjára cselekedtem.

- Miért, mi az úristent műveltél ott?

- A magam szokásos, diplomatikus módján viselkedtem. Föltettem néhány kérdést, és elmondtam azt is, hogy szerintem melyek a lehetséges válaszok.

- Te nem vagy normális! - szaladt ki önkéntelenül Chet száján. - Miért kockáztatod az állásodat? Tulajdonképpen mit akarsz bizonyítani?

- Nem akarok én bizonyítani semmit sem.

- Nem értelek.

- Nem vagy egyedül.

- Igaz, nem is tudok rólad jóformán semmit, azon kívül, hogy egy előző életedben szemész voltál, most pedig ott laksz Harlemben, azért, hogy az utcán kosárlabdázhass.

- Igen, nagyjából ennyi az egész. Ja, és itt dolgozom.

- És nincs semmi szórakozásod? Nincs társaságod vagy barátod? Nem akarok kíváncsiskodni, de van legalább egy barátnőd?

- Nem, hát... igazából nincsen - felelte Jack rövid hallgatás után.

- Te meleg vagy? - kérdezte Chet, és kissé maga is zavarba jött a kérdéstől.

- Nem, az nem! Csak egy ideje valahogy ki vagyok vonva a forgalomból.

- Hát, nem is csodálom, hogy ilyen lökötten viselkedsz. Tudod mit? Ma este menjünk el valahová! Megvacsorázunk, ihatunk is valamit. A lakásomtól nem messze van egy jópofa bár. Legalább dumálni is tudunk.

- Én nem nagyon szeretnék magamról beszélni - próbált ellenkezni Jack.

- Jó, jó, nem is kell - mondta Chet nevetve. - De akkor is menjünk el valahová! Normális emberi kapcsolatra van szükséged, ez a minimum.

- Mi az, hogy normális? - kérdezte Jack.

9. FEJEZET

1996. március 20. szerda, 22:15

Chet nem tűrt ellentmondást. Mondhatott Jack, amit akart, ragaszkodott hozzá, hogy elmenjenek vacsorázni. Jack végül beadta a derekát, és nem sokkal nyolc előtt kerékpárra ült, átvágott a Central Parkon, és elkerekezett a Második sugárútig, ahol Chet egy olasz étteremben várta.

Vacsora után Chet ugyanolyan határozottan kijelentette, hogy márpedig most még inniuk kell valamit a bárban.

Jack úgy érezte, nem mondhat nemet, különösen azután hogy a vacsorát is Chet fizette, így hát beleegyezett. Ám ahogy mentek fölfelé a bárba vezető lépcsőn, már nem volt biztos abban, hogy jól döntött. Az elmúlt néhány év során mindennap este tízkor ágyban volt, és másnap reggel ötkor kelt. Most negyed tizenegy volt, megivott egy fél üveg bort is, és egyre kókadtabbnak érezte magát.

- Te, én mégis inkább kihagyom ezt a programot - mondta Chetnek.

- Most már nehogy visszafordulj! - tiltakozott Chet. - Gyere, csak benézünk, iszunk egy sört és megyünk!

Jack visszalépett két lépcsőfokot, hogy megnézze a bár bejáratát. De nem látott semmilyen nevet. - Van egyáltalán neve ennek a helynek? - kérdezte.

- Van. Ez az Auction House - felelte Chet. - Na, gyere már, ne gatyázz! - És már ki is tárta Jack előtt az ajtót.

Jacknek olyan érzése támadt, mintha a nagymamája egykori iowai szalonjába lépett volna be, csak a mahagóni bárpult nem tűnt ismerősnek. A bútorzat nem egészen egymáshoz illő, Viktória korabeli darabokból állt, buggyos, lazán leomló drapériákkal. A mennyezetet csillogó, fémes kék színre festették.

- Szerintem üljünk oda! - ajánlotta Chet, és az ablak melletti, kétszemélyes asztalra mutatott. Az ablakból a Nyolcvankilencedik utcára lehetett látni.

Jack nem ellenkezett. Kedvére volt, hogy a helyéről jól beláthatta az egész helyiséget. Csak ekkor tűnt föl neki, hogy a padlót lakkozott parketta borítja, ami szokatlanul hatott egy efféle szórakozóhelyen. Körülbelül ötvenen lehettek a helyiségben, néhányan a bárpultnál álldogáltak, néhányan a kanapékon ültek. Minden vendég jól öltözöttnek tűnt, egyetlen fordítva fölrakott baseballsapkát sem lehetett felfedezni. Körülbelül ugyanannyi férfi volt, mint nő.

Jack arra gondolt, talán hálás is lehet Chetnek, hogy némi erőszakosság árán elcipelte őt vacsorázni. Nem is emlékezett rá, mikor volt utoljára ilyen "normális" társaságban - ami még kellemesen is hatott rá. A magányos farkashoz illő életmódnak megvoltak az árnyoldalai is. Vajon mit mond egymásnak ez a sok vonzó külsejű ember, gondolta, ahogy a könnyednek és vidámnak ható beszélgetések egy-egy foszlánya eljutott hozzá az általános zsibongásból. Szinte elképzelhetetlennek tartotta, hogy ő is csatlakozzon valamelyik társasághoz, és bekapcsolódjon a csevegésbe.

Ekkor Chetre tévedt a tekintete, aki a bárpulthoz indult, hogy sört hozzon maguknak. Ott állt a pultnál, és egy jó alakú, hosszú, szőke hajú nővel beszélgetett, aki szűk farmernadrágot és elegáns pulóvert viselt. Mellette karcsú, feltűnően szép hajú nő állt, sokat sejtetően egyszerű vonalú kosztümben. Ő nem vett részt a beszélgetésben, inkább a borospoharát tanulmányozta elmélyülten.

Jack egy pillanatra még irigyelte is Chetet a nyitottságáért, a fesztelenségéért, amellyel olyan könnyen beszédbe tudott elegyedni bárkivel. A vacsora közben is minden zavar nélkül beszélt önmagáról. Többek között azt is elmesélte, hogy nemrég szakított a barátnőjével, egy gyermekgyógyásszal, akivel évekig együtt élt, és most amolyan "köztes" állapotban van.

Jack éppen Chetet fürkészte, amikor az hirtelen feléje fordította a fejét. Szinte ugyanakkor a két nő is így tett, és mindhárman elnevették magukat. Jack érezte, hogy elvörösödik. Nem volt kétséges, hogy róla beszélnek.

Chet ellépett a bártól, és az asztal felé indult. Jack azt mérlegelte, mit tegyen: lógjon meg, amilyen gyorsan csak lehet, vagy csak kapaszkodjon két kézzel az asztalba. Egyértelmű volt, hogy mi következik.

- Te, öregfiú - súgta neki Chet, aki szándékosan úgy állt meg az asztalnál, hogy háttal legyen a nőknek. - Látod azt a két csajt a bárnál? - és a saját hasára mutatott, hogy a bárpulttól ne lehessen látni a mozdulatot. - Mit szólsz? Elég jók, mi? Két bombázó. És tudod mire vágynak? Hogy veled megismerkedjenek.

- Nézd, Chet, eddig nagyon jól éreztem magam, de most már...

- Na ne is folytasd! - vágott közbe Chet. - Ne hagyjál cserben! Én a pulóverest néztem ki.

Jack fölmérte, hogy jobban jár, ha megadja magát, mint ha tovább ellenkezik, ez utóbbi sokkal több energiát igényelt volna, inkább hagyta, hogy Chet odavonszolja a bárpulthoz, és bemutassa a hölgyeknek.

Azonnal nyilvánvaló lett számára, hogy Chet mit látott Colleenban: a nő ugyanolyan jó kedélyű volt, mint ő, igazi egyéniség. Terese viszont megközelíthetetlennek látszott. A bemutatkozás után halványkék szemével alaposan végigmérte Jacket, aztán már fordult is vissza a bárpulthoz, mint aki semmi mást nem óhajt látni, csak a pohár borát.

Chet és Colleen élénk beszélgetésbe merült egymással. Jack jobb híján Terese tarkóját bámulta, és semmi másra nem tudott gondolni, mint hogy mi a fenét keres ebben a szituációban. Legszívesebben már otthon feküdt volna az ágyában, ehelyett tűrnie kellett, hogy egy hozzá hasonlóan magának való nő tüntetően ügyet se vessen rá.

- Chet - szólalt meg néhány perc múltán. - Ez így csak időpocsékolás.

Terese erre hirtelen megfordult. - Időpocsékolás? Kinek?

- Nekem - mondta Jack. Most már ő is jól megnézte magának az előtte álló, erős arccsontú, de kimondottan érzéki ajkú nőt, aki egyszerre ilyen imponáló hevességgel reagált egy ártatlan mondatra.

- Akkor én mit szóljak? - vágott vissza Terese. - Gondolja, olyan nagy élmény, ha zsákmányra éhes férfiak nyaggatják az embert, és nem hagyják...

- Egy pillanat, egy pillanat! - vágott közbe Jack, és most már ő is egyre dühösebb lett. - Ne legyen olyan beképzelt! Én egyáltalán nem vagyok éhes semmilyen zsákmányra. Efelől egészen nyugodt lehet! És én a maga helyében biztosan nem is...

- Hé, Jack! - szólt rá Chet. - Nyugodj meg!

- Te is, Terese - szólt közbe Colleen is. - Lazíts! Elvégre szórakozni jöttünk.

- Hozzá sem szóltam, erre nekem ugrik - méltatlankodott Jack.

- Nem is kell hozzám szólnia! - válaszolt epésen Terese.

- Na, csillapodjatok le mind a ketten! - mondta Chet, és közéjük állt, miközben sokatmondó pillantást vetett Jackre. - Azért vagyunk itt, mert normális emberi kapcsolatba szerettünk volna kerülni hozzánk hasonló emberi lényekkel.

- Én mindenesetre már megyek is - mondta Terese.

- Dehogy mész, itt maradsz, ahol vagy! - intette le őt Colleen. Odafordult Chethez. - Olyan feszült szegény, mint a zongorahúr. Ezért rángattam ide, hogy lazítson egy kicsit. Agyonstrapálja magát a munkájával!

- Hiszen ez ugyanaz, mint Jacknél - felelte Chet. - És újabban határozottan közösségbomlasztó magatartás figyelhető meg nála.

Colleen és Chet úgy beszélt, mintha a másik kettő nem is hallaná őket, miközben azok szorosan mellettük álltak, tüntetően más-más irányba bámulva. Mindketten dühösek voltak, de azt is érezték, hogy hülye helyzetbe hozták magukat.

Chet és Colleen italokat rendelt, Jacknek és Terese-nek is a kezébe nyomtak egy-egy poharat, aztán tovább folytatták a beszélgetést, mintha amazok ott sem lennének.

- Jack társasági élete abban merül ki, hogy direkt valami gyanús helyre költözött, ahol kétes alakokkal kosárlabdázhat - mondta Chet.

-Ó, hát akkor ő elvegyül a nép között! - nevetett Colleen. - Ehhez képest Terese olyan társasházban lakik, ahol a legfiatalabb szomszédja is legalább nyolcvanéves! És a vasárnap délutánjának a csúcspontja, hogy leviszi a szemetet a kukába!

Most már Chet is együtt hahotázott Colleennal, egyre jobban érezték magukat. Nevetgéltek, jóízűen kortyolgatták a sörüket, aztán egy színházi előadásról kezdtek beszélgetni, amelyet mindketten láttak a Broadwayn.

Jack és Terese most már megkockáztatott egy-egy futó pillantást a másikra, de azért többnyire inkább az italukat forgatták nagy műgonddal.

- Chet említette, hogy maga orvos, valamilyen specialista? - kérdezte végül Terese, jóval enyhültebb hangon. Jack elmondta, hogy törvényszéki patológiával foglalkozik. Ezt hallván Chet is bekapcsolódott a beszélgetésükbe.

- A jövő egyik legnagyobb ígéretével vagyunk egy társaságban - mondta. - Ma éppen volt egy eset, amelyet briliánsan diagnosztizált. Rajta kívül senki nem jött rá, hogy pestisről van szó.

- Itt, New Yorkban? - kérdezte Colleen rémülten.

- A Manhattan Generalben - felelte Chet.

- Jézus Mária! - kiáltott fel Terese. - Egyszer ott feküdtem. De a pestis nagyon ritka betegség, nem?

- Persze, nagyon ritka - mondta Jack. - Az egész országban alig néhány eset fordul elő évente, és akkor is legtöbbször a nyugati országrész vadonjaiban, és főleg a nyári hónapokban.

- És rettenetesen ragályos, ugye? - kérdezte Colleen.

- Igen, ragályos lehet - magyarázott tovább Jack. - Különösen a tüdőgyulladásos alfaja, amely ennél a betegnél is jelentkezett.

- Nem aggódik, hogy megkapták maguk is? - érdeklődött Terese. Ő is, Colleen is önkéntelenül hátrált egy lépést.

- Nem - válaszolta Jack. - És ha megkaptuk is, csak akkor válnánk fertőzővé, ha tüdőgyulladást is kapnánk. Úgyhogy fölösleges tovább hátrálniuk, különben mindjárt a terem másik végében fognak állni.

Mindkét nő zavarba jött, és újra közelebb léptek Jackékhez. - Elképzelhető, hogy ebből járvány is kialakulhat a városban? - tette fel az újabb aggódó kérdést Terese.

- Ha a pestisbaktériumok megfertőzték a városi rágcsálópopulációt, különösen a patkányokat, és ha éppen vannak olyan bolhák, amelyek a patkányokon élősködnek, akkor jelentkezhetnek problémák, a város gettós részeiben - magyarázta Jack. - De valószínű, hogy ez is korlátozott körű lenne. Az utolsó komolynak nevezhető pestisjárvány 1919-ben volt, és csak tizenkét esetet regisztráltak. És az még az antibiotikumok előtt történt. Kétlem, hogy most komoly járvány törhetne ki, különösen mivel a Manhattan General nagyon komolyan veszi az ügyet.

- Feltételezem, hogy kapcsolatba lépett a médiával - mondta Terese.

- Én nem - ingatta a fejét Jack. - Nem az én dolgom.

- Miért, nem kellene felhívni az emberek figyelmét a veszélyre?

- Nem hinném. A tévé meg az újságok szenzációt gyártanak az ügyből, és azzal csak ártanának. Ha csak elhangzana a szó, hogy "pestis", könnyen pánik törhetne ki, és adott esetben az még fokozhatná is a veszélyt.

- Lehetséges - mondta Terese. - De arra is a fejemet teszem, hogy az emberek másként éreznék magukat, ha tudnák, hogy figyelmeztették őket, és akkor nagyobb eséllyel védekezhetnének a pestis ellen.

- Nos, a kérdés akadémikus - mosolyodott el Jack -, mert szerintem ki van zárva, hogy a sajtó ne szerezzen tudomást erről az egészről. Úgyis minden híradó ezzel lesz tele, erre mérget vehet.

- Na, most már beszéljünk másról! - szólt közbe Chet. - Inkább mondjatok valamit magatokról, lányok! Mivel foglalkoztok?

- Művészeti igazgatók vagyunk egy viszonylag nagy reklámügynökségen - felelte Colleen. - Legalábbis én az vagyok. Terese csak volt művészeti igazgató. Ő már a főnökséghez tartozik, ő a cég kreatív igazgatója.

- Nem mondom - jegyezte meg Chet elismerően.

- És furcsa módon most éppen érintőlegesen kapcsolatban vagyunk az egészségüggyel - folytatta Colleen.

- Az mit jelent? - kérdezte Jack.

- Az egyik nagy megrendelőnk a National Health - mondta Terese. - Gondolom, már hallottatok róluk.

- Sajnos - mondta Jack, és a hangjából a véleménye is kihallatszott.

- Miért, valami rosszat látsz ebben? - kérdezte Terese, most már zavartalanul tegezve Jacket is.

- Enyhén szólva - felelte Jack, ugyanolyan lekicsinylő hangon.

- Megkérdezhetem, miért?

- Elvből ellenzem az egészségüggyel kapcsolatos reklámokat. Különösen azt a fajtát, amelyet ezek az új, orvosi-biztosítási konglomerátumok honosítanak meg.

- De miért?

- Először is, mert a reklámnak itt nincs funkciója, csak a profitot akarják növelni azzal, hogy minél több tagot verbuválnak. Ezek a reklámok tele vannak túlzással, féligazsággal meg azzal, hogy verik a habot az egyébként teljesen fölösleges luxusszolgáltatások körül. Aminek semmi köze nincs az ellátás tényleges minőségéhez. Másodszor, mert ez a reklám istentelenül sok pénzbe kerül, és ezt hozzácsapják az adminisztratív költségekhez. És ez az igazi bűn, mert ezzel a valódi gyógyítástól veszik el a pénzt.

- Befejezted? - kérdezte Terese.

- Biztosan eszembe jutna még néhány ok, ha kicsit gondolkoznék rajta - mondta Jack.

- Én ezzel történetesen nem értek egyet - mondta Terese ugyanolyan harciasan, ahogyan Jack érvelt. - Úgy gondolom, hogy a reklám, minden reklám megkülönböztet, segít különbséget tenni az áruk között, ösztönzi a versenyt, ami végső soron a fogyasztónak használ.

- Ez csak a púder - legyintett Jack.

- Idő van, gyerekek, idő van - szólt közbe Chet, és másodszor is közéjük állt. - Mindjárt megint egymásnak ugrotok. Váltsunk témát, ha egy mód van rá! Beszélgessünk inkább valami semleges dologról, mondjuk a vallásról vagy a szexről!

Colleen fölnevetett, és játékosan meglegyintette Chet vállát.

- Nem viccelek - folytatta Chet, miközben együtt nevetett Colleennal. - Vitassuk meg a vallás kérdését! Manapság ezekben a bárokban olyan mostohán bánnak ezzel a fontos témával. Mindenki mesélje el, milyen neveltetést kapott gyerekkorában! Én kezdem...

És a következő félórában valóban erről beszélgettek, Terese és Jack pedig megfeledkezett a heves szóváltásról. Sőt, ők is egyre többet nevettek Cheten, aki mindjobban belelendült, és ontotta magából a szellemességet.

Negyed tizenkettőkor Jack véletlenül az órára pillantott, és azt hitte, rosszul lát. Nem is hitte volna, hogy már ilyen késő van.

- Ne haragudjatok - szakította félbe a beszélgetést -, nekem mennem kell! Még haza kell bicikliznem.

- Biciklizned? - álmélkodott Terese. - Te képes vagy biciklizni ebben a városban?

- Erősen öngyilkos hajlamú - mondta Chet.

- És hol laksz? - érdeklődött Terese.

- A Fölső West Side-on.

- Azt is kérdezd meg tőle, mennyire fölső - szúrta közbe Chet.

- Tényleg, hányas utcában? - kérdezte Terese.

- A Százhatos és a Hatos sarkán - felelte Jack. - Hogy pontos legyek.

- Hiszen az már a Harlem! - Most Colleenon volt a meglepődés sora.

- Mondtam, hogy öngyilkos hajlamú - mondta Chet.

- Csak nem akarod azt mondani, hogy kerékpárral átmész a parkon? Ilyenkor? - hitetlenkedett újra Terese.

- Elég gyors vagyok - felelte Jack unottan.

- Ez akkor is őrültség - mondta Terese, miközben lehajolt, és fölvette a földről a táskáját, amit végig a lába mellett tartott. - Nekem nincs biciklim, de randevúm van az ágyammal.

- Hé, hé, lassabban a testtel! - kiáltott Chet. - Colleen és én vagyunk a parancsnokok. Igaz, Colleen? - Azzal az egyik karjával lazán átölelte Colleen vállát.

- Igaz - mondta Colleen, bár korántsem akkora meggyőződéssel, mint Chet.

- Úgy döntöttünk - folytatta Chet tettetett komolysággal -, hogy csak akkor mehettek haza, ha beleegyeztek, hogy holnap este együtt vacsorázzunk.

Colleen tagadólag rázta a fejét, miközben ügyesen kipördült Chet karja alól. - Sajnos, holnap nem érünk rá. Van egy őrült határidőnk, úgyhogy holnap, mint a megszállottak, túlórázni fogunk.

- És hol akartál vacsorázni? - kérdezte váratlanul Terese.

Colleen hitetlenkedve nézett a barátnőjére.

- Legyen mondjuk az Elaine étterem, itt a következő sarkon - mondta Chet. - Nyolc körül. Ha szerencsénk van, egy-két hírességet is láthatunk.

- Nem hiszem, hogy el tudnék... - kezdte Jack.

- Nem érdekelnek a gyenge ürügyeid - fojtotta bele a szót Chet. - Az apácákkal majd máskor menj tekézni! Holnap velünk vacsorázol.

Jack úgy érezte, sokkal fáradtabb annál, semhogy képes lenne vitatkozni. Megvonta a vállát.

- Akkor megegyeztünk? - kérdezte Chet. Mindenki rábólintott.

A bár előtt a két nőt taxiba ült. Chetnek is felajánlották, hogy hazaviszik, de ő azt mondta, úgysem lakik messze.

- Biztosan nem akarod inkább itt hagyni a biciklidet éjszakára? - kérdezte Terese Jacktől, aki éppen addigra fejtette le a lakattömeget a mountainbike-járól.

- Semmiképpen - felelte Jack. Aztán villámgyorsan nyeregbe pattant, és a Második sugárutat keresztezve elrobogott, csak a feje fölött integetett vissza búcsúzásként.

Terese bemondta a taxisnak az első úti célt. Az autó balra fordult a Második sugárúton, és elindult déli irányban. Colleen, aki a hátsó ablakon át szemmel tartotta Chetet, amíg lehetett, most a főnöknőjéhez fordult.

- Ez aztán a meglepetés, mi? Két normális palival találkozni egy bárban. Mindig akkor éri meglepetés az embert, amikor nem is várja.

- Helyes srácok - mondta Terese is. - Tényleg nemcsak a húspiacra jöttek, és az is milyen jó volt, hogy nem támadtak le sem a sporttal, sem a tőzsdével, mert azt nem bírtam volna. Pedig ebben a városban a férfiak többségét csak ez érdekli.

- És az a legnagyobb poén az egészben, hogy az anyám állandóan azzal rágta a fülemet, hogy orvost keressek magamnak - mondta Colleen nevetve.

- Szerintem egyikük sem tipikus orvos - mondta Terese. - Főleg Jack nem. Furcsa természete lehet. Valami miatt rengeteg keserűség van benne, ugyanakkor vakmerőnek is látszik. Gondoltad volna, hogy valaki képes biciklivel járni ebben a városban?

- Az még hagyján, de a munkájuk! EI tudnád képzelni, hogy egész nap hullákkal vacakolj?

- Hát, nem tudom. Nem tudom, az sokkal jobb-e, hogy egész nap kereskedelmi igazgatókkal vacakolok.

- Nem mondom, jól megleptél, amikor beleegyeztél a holnapi vacsorába - mondta Colleen. - Amikor itt a nyakunkon a katasztrófa a National Health-szel.

- Pontosan ezért mentem bele - felelte Terese, és cinkosan Colleenra mosolygott. - Akár hiszed, akár nem, ez a Jack Stapleton baromi nagy ötletet adott a kampányhoz! Elképzelni sem tudom, mit szólna, ha tudná. Amilyen maradian gondolkodik a reklámról, biztosan szívrohamot kapna.

- Milyen nagy ötletet? - kérdezte Colleen kíváncsian.

- Ezzel a pestis-dologgal. Az AmeriCare ugyebár az egyetlen igazi vetélytársa a National Health-nek, ezért a mi kampányunknak azt kell kihasználnia, hogy az AmeriCare leghíresebb kórházában valaki pestist kapott. Ez olyan hátborzongató szituáció, hogy az embereknek özönleniük kell a National Health-hez.

Colleennak leesett az álla. - De hát nem használhatjuk fel a pestist - mondta.

- Az eszembe sem jut, hogy pont a pestist vegyem bele! Csak azt kell erősen hangsúlyozni, hogy a National Health-kórházak vadonatújak és patyolattiszták. Ez aztán logikusan maga után vonja az ellenkezőjét, és nem mi, hanem a közönség kapcsolja majd össze a pestis-üggyel. Tudom, milyen a Manhattan General, voltam ott. Lehet, hogy fölújították, de akkor is öreg épület. A National Health-kórház lesz az ellenpélda. Már látom magam előtt a reklámot. a National Health-nél emberek esznek a padlóról. Merthogy annyira tiszta. Amúgy is nagyon szeretik látni, hogy az ő kórházuk szép, új és ragyog a tisztaságtól. Főleg most, hogy. mindenki azt huhogja, jönnek vissza a baktériumok, és most már ellenállnak az antibiotikumoknak...

- Ez tényleg nagy ötlet - mondta Colleen. - Ha ettől nem megy fel a National Health Care piaci részesedése, akkor semmitől.

- Kigondoltam egy szlogent is hozzá - mondta Terese elégedetten. - Hallgasd. "Bízhat bennünk: magunk vagyunk az egészség!"

- Remek, nagyon tetszik! Holnap reggel ráállítom az egész csapatot, hogy dolgozzák ki a változatokat.

A taxi megérkezett velük Terese lakásához. A két nő diadalmasan összeütötte magasra tartott tenyerét, mielőtt Terese kiszállt az autóból. - Köszönöm szépen, hogy kirángattál a mókuskerékből ma estére! Többszörösen is nagy ötlet volt - mondta még búcsúzóul.

- Nagyon szívesen - felelte Colleen mosolyogva.

10. FEJEZET

1996. március 21. csütörtök, 7:25

Mint rendszerető ember, Jack mindennap körülbelül ugyanabban az időben érkezett a Törvényszéki Orvosi Hivatalhoz, legföljebb ötperces eltéréssel. De ezen a reggelen körülbelül tízperces késésben volt, ugyanis enyhén másnaposan ébredt. Olyan régen volt másnapos, hogy már nem is emlékezett rá, milyen nyomorultul szokta érezni magát ilyenkor. Így történt, hogy a szokásosnál kicsit tovább zuhanyozott, és a második sugárúti akadályversenyben is óvatosabb volt, mint máskor.

Amikor áthaladt az első sugárúti kereszteződésen, olyan látvány tárult a szeme elé, amit itt még soha nem látott. A hivatal bejárata előtt tévés közvetítőkocsi terpeszkedett.

Jack irányt változtatott, és körbebiciklizte a tévés kocsit. Senkit nem látott benne. Ám amikor a hivatal bejárata felé fordult, ott már egy sereg újságírót fedezett föl, az ajtó előtt tömörültek.

Amilyen gyorsan tudott, igyekezett a szolgálati bejárathoz, lerakta a biciklit a szokott helyére, és fölment a készenlétibe. Laurie és Vinnie szokás szerint már a helyén ült. Jack köszönt nekik, de ment tovább, hogy kikukucskálhasson az előcsarnokba, ahol szintén rengetegen gyűltek már össze.

- Mi folyik itt? - fordult vissza Laurie-hoz.

- Neked kellene a legjobban tudnod - felelte a kolléganője, aki a napi boncolási előjegyzést állította össze. - A pestisjárvány miatt jöttek!

- Járvány? - kérdezte Jack. - Újabb betegek vannak?

- Nem is hallottad? Te nem szoktál reggel tévét nézni?

- Nincs tévém - mondta Jack. - Arrafelé, ahol én lakom, csak bajt hoz az emberre, ha tévéje van.

- Igen, az éjszaka két újabb áldozatot hoztak - magyarázta Laurie. - Az egyik biztosan pestises volt, legalábbis ez a feltételezett diagnózis, mert a kórházban megcsinálták a fluoreszcein antitestet, és pozitív volt. A másiknál még csak gyanítható, klinikailag az is pestisnek látszott, a negatív fluoreszcein antitest ellenére. Ráadásul úgy tudom, több lázas beteg is van, akiket elkülönítettek.

- Ez mind a Manhattan Generalben?

- Nyilván.

- És az áldozatok kapcsolatba kerülhettek Nodelmannel?

- Még nem volt időm megnézni - mondta Laurie. - Érdekel? Ha igen, akkor kiírom neked mind a kettőt.

- Persze - felelte Jack. - Melyik volt a feltételezett?

- Katherine Mueller - mondta Laurie, és odacsúsztatta a páciens dossziéját Jack elé.

Jack Laurie íróasztalának a sarkán ült, fölvette és kinyitotta a dossziét. Átlapozta a különféle papírokat, amíg megtalálta a vizsgálati jelentést. Megtudta belőle, hogy az asszonyt délután négy órakor vitték be a Manhattan Generalbe, kritikus állapotban, és mint később kiderült, heves lefolyású pestissel. A masszív antibiotikus kezelés ellenére kilenc órával később meghalt.

Jack kikereste az asszony munkahelyére vonatkozó adatot, amely egyáltalán nem okozott számára meglepetést. Az elhunyt a Manhattan Generalben dolgozott, feltételezhető, hogy közvetlen kapcsolatba került Nodelmannel. Sajnos a jelentésből nem derült ki, hogy melyik osztály alkalmazottja volt. Jack arra tippelt, hogy nővér vagy laboráns lehetett.

Ahogy tovább olvasta a jelentést, elismeréssel adózott Janice Jaeger munkájának. Előző napi telefonbeszélgetésük nyomán kolléganője most már külön figyelmet fordított az utazásokkal, háziállatokkal, látogatókkal kapcsolatos információkra is. De Katherine Mueller esetében sem került napvilágra semmilyen gyanús momentum.

- És hol van, amelyik csak pestisgyanús? - kérdezte Jack Laurie-tól.

Laurie újabb dossziét csúsztatott elé.

Ebben már valódi meglepetés várt Jackre. Az áldozat nem dolgozott a Manhattan Generalben, és feltehetően Nodelmannel sem kerülhetett kapcsolatba. Susanne Hardnak hívták. Akárcsak Nodelmant, őt is a Generalben kezelték, de nem ugyanazon az osztályon - hanem a szülészeten! Jack döbbenten nézte a papírlapot.

Ahogy tovább olvasta a kórtörténetet, megtudta, hogy a nő huszonnégy órája volt a kórházban, amikor hirtelen felszökött a láza, izomfájdalom, fejfájás, általános rosszullét és progresszív köhögés lépett fel nála. Mindezek a tünetek körülbelül tizennyolc órával azután jelentkeztek, hogy Susanne Hard császármetszéssel egészséges gyermeknek adott életet. Újabb nyolc óra múlva halott volt.

Jack emlékezett rá, hogy Nodelman Bronxban lakott. Kíváncsiságból megnézte Susanne Hard címét is - szó sem volt bronxi címről. A Sutton Place-t aligha lehetett gettószerű városrésznek nevezni, éppen ellenkezőleg.         Az is kiderült a jelentésből, hogy a nő azóta nem utazott sehová, amióta teherbe esett. Egy idősecske, de egészséges uszkárkutyája volt. Ami a látogatókat illeti, három héttel korábban a férje egyik üzlettársát látta vendégül, aki Indiából érkezett, de állítólag ép és egészséges volt.

- Janice Jaeger itt van még? - kérdezte Jack.

- Egy negyedórája még láttam - felelte Laurie.

Jack ugyanott találta meg az asszonyt, ahol előző reggel.

- Maga aztán önfeláldozó közalkalmazott - mondta neki már az ajtóból.

Janice fölnézett a munkájából. Vörös volt a szeme a fáradtságtól. - Rengetegen halnak meg mostanában. Nem jutok a végére a munkának. De mondja, meg volt elégedve az anyagaimmal az éjszakai fertőzéses eseteknél? Mindent megkérdeztem, amit kellett?

- Tökéletesen - felelte Jack. - Elismerésre méltó munka volt. De azért vannak újabb kérdéseim.

- Ne kíméljen! - mosolyodott el Janice.

- Hol helyezkedik el a szülészet-nőgyógyászat a belosztályhoz képest?

- Pont egymás mellett vannak. Mind a kettő a hetedik emeleten.

- Komolyan mondja?

- Miért, ez jelent valamit?

- Még fogalmam sincs róla - vallotta be Jack. - És az lehet, hogy a nőgyógyászati betegek találkozzanak vagy kapcsolatba kerüljenek a belgyógyászati betegekkel?

- Látja, ezzel most megfogott - felelte Janice. - Ezt nem tudom. De nem tartom valószínűnek.

- Én sem - mondta Jack elgondolkozva. De ha nem, akkor hogyan lehetséges, hogy Susanne Hard is megkapta a kórt, töprengett. Valami nem stimmelt ezzel a pestissel. Maga szerint elképzelhető, hogy épp a hetedik emeleti szellőzőrendszerben üssön tanyát egy egész fertőzött patkánycsalád? - kérdezte még, de ezt már ő is viccnek szánta.

- Van még más kérdése? - kérdezett vissza válasz helyett Janice. - Szeretném befejezni a műszakot, és egy jelentésem még mindig hátravan.

- Egy utolsó - mondta Jack. - Beleírta az egyik feltáró anyagba, hogy Katherine Mueller a General alkalmazottja volt, de azt nem, hogy milyen osztályon dolgozott. Nem tudja véletlenül, hogy esetleg nővér volt, vagy laboráns?

Janice lapozgatni kezdte a feljegyzéseit, megkereste azt a papírt, amelyikre a Katherine Muellerre vonatkozó adatokat vette fel. Gyorsan átfutotta, aztán felpillantott. Egyik sem - mondta. - A központi ellátóban dolgozott.

- A fene egye meg! - kiáltott föl Jack. Hangjából kiérződött a csalódás.

- Sajnálom - mondta Janice. - Csak azt mondhatom, amit nekem is mondtak.

- Persze, nem is hibáztatom - mondta Jack kézlegyintés kíséretében. - Csak annyira szeretnék logikát találni ebben az egészben. Hogy tud valaki a központi ellátóból kapcsolatba kerülni egy hetedik emeleti beteggel? Hol van az a központi ellátó?

- Ha jól tudom, ugyanazon az emeleten, ahol a műtők - mondta Janice. - Vagyis a harmadikon.

- Na jó, köszönöm - legyintett újra Jack. - Most már menjen szépen haza, és aludjon!

- Éppen ezt tervezem - mondta Janice.

Jack visszaballagott a készenlétibe. Útközben azon gondolkodott, mennyire zavarosnak, összefüggéstelennek tűnnek az eddigi események. A ragályos betegség útja általában pontról pontra nyomon követhető egy családban vagy egy közösségben. Van az indexeset, aztán az abból származtatható további esetek, vagy közvetlen kapcsolat révén, vagy betegséghordozó, mondjuk rovar közvetítésével. Rejtélyek ebben nemigen fordulnak elő. De ezzel a pestissel eddig minden másként alakult. Az esetek egyetlen közös jellegzetessége, hogy mindegyik kapcsolatban állt a Manhattan Generallel.

Jack szórakozottan intett Murphy őrmesternek, aki éppen akkor lépett be az információs központból nyíló parányi irodájába. A mindig jó kedélyű ír rendőr lelkesen integetett vissza.

Jack lassította lépteit, közben az agya vadul dolgozott. Susanne Hardot alig egynapi kórházi tartózkodás után döntötte le a kór. Mivel az általános vélemény szerint a pestis lappangási ideje legalább két nap, így ezek szerint neki azelőtt kellett megfertőződnie, mielőtt bekerült volna a kórházba, Jack hirtelen sarkon fordult, és szinte futott vissza Janice irodájába.

- Még egy kérdésem van - szólt be az ajtón. - Nem tudja véletlenül, hogy Mrs. Hard járt-e a kórházban, mielőtt befeküdt volna?

- A férjétől úgy tudom, hogy nem - felelte Janice. - Direkt megkérdeztem tőle. A jelek szerint irtózott a kórháztól, ezért csak a legutolsó pillanatban vetette föl magát.

Jack bólintott. - Köszönöm - mondta gépiesen, ismét elmerülve a gondolataiban. Megfordult, és ismét a készenléti szoba felé vette az útját. Ezzel az újabb információval a helyzet még érthetetlenebbé vált, mert így abból kellett volna kiindulnia, hogy a járvány szinte egyidejűleg jelent meg két, de lehet, hogy három helyszínen. Márpedig ez majdnem lehetetlen volt. A másik lehetőség szerint a lappangási periódus ebben az esetben rendkívül rövid volt, kevesebb mint huszonnégy óra. Ez azt jelentené, hogy Susanne Hardnál is nozokomiális fertőzés történt, ahogyan azt mind Nodelman, mint Katherine Mueller esetében gyanította. Ezzel a verzióval csak az volt a probléma, hogy ez hatalmas, megsemmisítő hatású fertőző dózist feltételezett, ami megint csak valószínűtlennek tűnt. Elvégre hány beteg patkány lehet egyszerre egy szellőző vezetékben? És azok mind egyszerre kezdtek köhögni?

A készenlétiben rövid közelharc után kicsavarta a méltatlankodó Vinnie kezéből a Daily News sportrovatát, majd levonszolta őt a "szalonba", hogy munkához lássanak.

- Mért van az, hogy te mindig ilyen korán kezdesz? - füstölgött Vinnie. - Te vagy az egyetlen. Nincs neked magánéleted?

Jack válasz helyett az orra alá dugta Katherine Mueller dossziéját. - Gondolj mindig arra, hogy aki korán kel, aranyat lel!

- Egy nagy túróst - dörmögte Vinnie, miközben elvette Jacktól az aktát, és kinyitotta. - Ezzel kezdünk?

- Igen. Mondjuk, hogy az ismerttől haladunk az ismeretlen felé - felelte Jack. - Ennél pestisre pozitív volt a fluoreszcein antitestvizsgálat, úgyhogy jól bújj el az űrhajósruhádban!

Tizenöt perc múltán Jack hozzálátott a boncoláshoz. Meglehetősen sok időt töltött a külső vizsgálattal, hátha talál valamilyen, rovarcsípésre utaló nyomot. És ez nem volt egyszerű feladat, ugyanis a néhai Katherine Mueller negyvennégy éves, túlsúlyos nő volt, szeplők, anyajegyek és egyéb bőrfoltok százaival a testén. De néhány, enyhén gyanús sérüléstől eltekintve semmilyen egyértelmű nyom nem mutatkozott. Minden eshetőségre felkészülve Jack azért lefényképezte a sérüléseket.

- Ezen nincs gangréna - jegyezte meg Vinnie.

- Se bőrvérzés - tette hozzá Jack.

Mire eljutott a belső vizsgálathoz, jó néhány kollégája is munkához látott a teremben, a boncasztalok felénél már dolgoztak. Időközben elhangzott egy-egy megjegyzés is, miszerint Jack lett a helyi pestisszakértő, de ő nem törődött ezekkel. Elmerült a munkájában.

A halott tüdeje hasonló állapotban volt, mint előző nap Nodelmané: kiterjedt lebenyes tüdőgyulladás, megkeményedés, korai stádiumú szövetelhalás. A nyaki nyirokrendszer is érintve volt, csakúgy, mint a hörgők menti nyirokcsomók.

- Legalább olyan súlyos, mint Nodelmané volt, ha nem súlyosabb - mondta Jack. - Elég ijesztő.

- Nekem ne mondd - legyintett Vinnie. - Ha ilyen fertőzéses eseteket látok, mindig arra gondolok, miért nem mentem inkább kertésznek.

Jack lassan már befejezte a belső vizsgálatot, amikor Calvin lépett be az ajtón. A hatalmas test körvonalait semmivel nem lehetett összetéveszteni. Nem egyedül érkezett, a társaságában lévő alak körülbelül feleakkora volt, mint ő. Calvin egyenesen Jack felé tartott.

- Van valami rendkívüli? - kérdezte, miközben a belső szerveket nézegette, amelyek egy fémtálban hevertek.

- Belsőleg ez az eset kópiája a tegnapinak - válaszolta Jack.

- Jó - mondta Calvin, és fölegyenesedett. Aztán bemutatta Jacknek a magával hozott látogatót. Clint Abelard volt, a városi tisztifőorvos.

Jack a maszk tükröződő plexilapján át is felismerte a férfi jellegzetesen erős állkapcsát, de az apró mókusszemeket nem látta. Kíváncsian várta, vajon most is olyan ellenséges lesz-e vele Abelard, mint előző nap volt.

- Dr. Binghamtől úgy tudom, maguk már találkoztak - mondta Calvin.

- Valóban - felelte Jack. A járványügyis nem válaszolt.

- Dr. Abelard megpróbálja kideríteni a kór eredetét - magyarázta Calvin.

- Nagyon derék - bólogatott Jack.

- Most azt szeretné megtudni, szolgálhatunk-e neki valamilyen fontos, új információval - folytatta Calvin. - Talán sorra vehetné az eddigi megállapításait.

- Örömmel - mondta Jack. Először beszámolt a külső vizsgálatról, megemlítve a bőrsérüléseket, amelyek esetleg rovarcsípések nyomai lehetnek. Aztán végigmutogatta a szabad szemmel látható belső patológiai elváltozásokat, elsősorban a tüdőt, a nyirokrendszert, a májat és a lépet. Clint Abelard mindvégig egyetlen szót sem szólt.

- Hát ennyi volna - zárta rögtönzött demonstrációját Jack, azzal visszatette a májat a tálba. - Mint látja, ez is súlyos eset, akárcsak Nodelmané, és nem csoda, hogy mindkét beteg ilyen gyorsan meghalt.

- És Susanne Hard? - kérdezte Abelard.

- Ő lesz a következő - válaszolta Jack.

- Végignézhetem?

Jack vállat vont. - Ebben dr. Washington dönt - mondta.

- Semmi gond - egyezett bele Calvin.

- Ha megkérdezhetem - szólalt meg újra Jack -, van már valami elmélete arról, honnan indult el pestis?

- Nem nagyon - mondta dr. Abelard mogorván. - Még nincs.

- És valami elképzelése? - kérdezett tovább Jack, azon igyekezve, hogy kérdése ne hangozzék gúnyosan. A jelek szerint Abelard semmivel sem volt tréfásabb kedvében, mint előző nap.

- Megvizsgáljuk a körzet rágcsálóit, hogy nem pestisesek-e - mondta Abelard kelletlenül.

- Milyen remek ötlet! - mondta Jack. - No és hogyan csinálják?

Abelard először nem válaszolt, mintha legalábbis államtitkot kellene elárulnia.

- Az OJK, az Országos Járványügyi Központ segítségével - bökte ki végül. - Fölküldtek valakit a pestisrészlegükről. Ő irányítja az elfogást és az analizálást.

- És? Szerencsével jártak?

- Néhány, éjszaka elfogott patkány valóban beteg volt - mondta dr. Abelard. - De egyik sem volt pestises.

- És mi a helyzet a kórházzal? - tette fel az újabb kérdést Jack, pedig jól látta, hogy dr. Abelardnak semmi kedve válaszolgatni a faggatózásra. - Ez a nő, akit éppen most boncoltam, a kórház központi ellátójában dolgozott. Úgy tűnik, az ő betegsége is nozokomiális jellegű volt, mint Nodelmané. Maga szerint valami elsődleges forrásból kapta meg, ott bent a kórházban vagy a környékén, vagy esetleg Nodelmantől?

- Egyelőre nem tudjuk - vallotta be Abelard.

- És ha Nodelmantől kapta - folytatta Jack -, van valami elképzelése arról, mi lehetett a terjedés útja?

- Alaposan átvizsgáltuk a kórház ventilációs és légkondicionáló rendszerét. A HEPA-szűrők a helyükön voltak, és megfelelő időközönként cserélték őket.

- És a laboratóriumi helyzethez mit szól?

- Milyen helyzethez?

- Tudta, hogy a vezető mikrobiológiai asszisztens, pusztán a klinikai benyomásai alapján már eleve pestisre gyanakodott, de a labor igazgatója lebeszélte róla, hogy végigcsinálja a vizsgálatokat?

- Nem, ezt nem tudtam - felelte Abelard kissé zavartan.

- Pedig ha végigcsinálhatta volna őket, ő is megállapíthatta volna a diagnózist, és azonnal el lehetett volna kezdeni a megfelelő terápiát. Ki tudja, lehet, hogy valakinek meg lehetett volna menteni az életét. Csak az a baj, hogy a labornak egyre jobban össze kell húznia magát, mert az AmeriCare még néhány dollárral többet akar spórolni, és erre kényszerítik őket, úgyhogy a mikrobiológián megszüntették az ellenőri állást. Nincs ellenőr!

- Erről én semmit nem tudok - mondta Abelard. - És attól még a pestis ugyanúgy megjelent.

- Persze, ez igaz. Akárhonnan nézzük, akkor is az a lényeg, hogy meg kell találni az eredetét. Elég sajnálatos, hogy ma sem tud többet mondani, mint tegnap. - Jack elmosolyodott a maszkja alatt. Szinte perverz örömöt érzett, hogy kínos kérdéseket tehet fel dr. Abelardnak.

- Szerintem ez azért túlzás - morogta Abelard.

- A kórházi személyzetnél nincsenek gyanús jelek? - folytatta Jack.

- Több nővér is belázasodott, őket karantén alá vonták. Pillanatnyilag még nem lehet megállapítani, hogy ők is megkapták-e a pestist, de erre gyanakodnak. Ugyanis ők közvetlen érintkezésben álltak Nodelmannel.

- Mikor csinálja a másik nőt? - szólt közbe most Calvin.

- Körülbelül húsz perc múlva - válaszolta Jack. - Amint Vinnie előkészítette.

- Megyek, még ellenőriznem kell néhány más esetet - mondta Calvin Abelardnak. - Itt maradsz dr. Stapletonnal, vagy inkább velem jössz?

- Azt hiszem, inkább veled megyek, ha lehet - felelte Abelard.

- Apropó, Jack - fordult vissza Calvin. - Egy falkára való újságíró gyűlt össze odakint, ott nyüzsögnek a külső iroda körül, mint a kopók. Eszébe ne jusson valami sajtóértekezletet tartani felhatalmazás nélkül! A hivatal részéről csak és kizárólag Mrs. Donnatello, illetve az asszisztense adhat felvilágosítást és nyilatkozatot.

- Eszembe sem jutott, hogy szóba álljak a sajtóval - nyugtatta meg őt Jack.

Calvin átballagott a szomszédos asztalhoz, dr. Abelard szorosan a nyomában maradt.

- Úgy láttam, ez a pasas nem nagyon akart beszélgetni veled - szólalt meg Vinnie, amikor Calvin és Abelard már elég messzire került tőlük. - Igaz, az ő helyében én sem akarnék.

- Az első pillanattól kezdve ilyen durcásan viselkedik - mondta Jack. - A kis egérfejű. Nem tudom, mi baja velem. Különben nagyon különös figura lehet, ha kíváncsi vagy a véleményemre.

- Bagoly mondja verébre, hogy nagyfejű...

11. FEJEZET

1996. március 21. csütörtök, 9:30

NEW YORK CITY

- Mr. Lagenthorpe, hall engem? - szólongatta dr. Doyle a betegét. Donald Lagenthorpe harmincnyolc éves, afroamerikai olajmérnök volt, krónikus asztmaproblémákkal. Aznap hajnalban, nem sokkal három óra után arra riadt, hogy egyre nehezebben kap levegőt. A szokásos gyógyszerek, amelyeket az orvosa írt föl neki, nem szüntették meg a rohamot, ezért négy órakor megjelent a Manhattan General ambulanciáján. Dr. Doyle-t háromnegyed ötkor hívták fel, miután az ilyen esetekben szokásos gyógyszerelés hatástalannak bizonyult.

Donald felnyitotta a szemét. Nem aludt, csak pihenni próbált. Az ijesztő roham minden erőt kiszívott belőle. Iszonyú kínokat állt ki, mert nem kapott levegőt, még sohasem érezte magát ilyen kutyául.

- Hogy van? - érdeklődött dr. Doyle. - Tudom, min ment keresztül. Bizonyára nagyon fáradt. - Dr. Doyle azon kevés orvos közé tartozott, aki képes beleélni magát a betegei helyzetébe, olyan mélyen megérteni őket, mintha együtt szenvedne velük.

Donald csak fáradt biccentéssel jelezte, hogy jobban van. A lélegeztetőmaszk az arcán volt, ami elég körülményessé tette a beszélgetést.

- Azt szeretném, ha néhány napig itt maradna, a kórházban - mondta dr. Doyle. - Ez most túl komoly roham volt.

Donald ismét biccentett. Ezt nála jobban senki nem tudhatta.

- Most még egy ideig szteroidinfúzión akarom tartani magát - magyarázta dr. Doyle.

Donald leemelte az oxigénmaszkot az arcáról. - Nem lehet, hogy otthon kapjam a szteroidot? - kérdezte. Bármennyire hálás volt is a kórháznak, hogy szorult helyzetében volt hová jönnie, most, hogy a lélegzése újra normálissá vált, inkább hazament volna. Tudta, hogy otthon legalább egy kicsit dolgozhatna is. Mert ahogy az lenni szokott, a roham a lehető legrosszabbkor döntötte le a lábáról. Égy hét múlva vissza kellett volna mennie Texasba, hogy a terepen folytassa a munkáját.

- Tudom, hogy nincs kedve kórházban feküdni - folytatta dr. Doyle -, nekem se volna. De az adott helyzetben mégis ez lenne a legjobb megoldás. És kiengedjük, amilyen gyorsan csak lehet. Nemcsak a szteroidinfúzió miatt akarom itt tartani, hanem azért is, hogy párásított, tiszta levegőt szívjon, amely nem irritálja a légzőszerveit. És alaposan meg akarom nézni a kilégzési csúcsáramlási értékét is. Korábban említettem már, hogy az még mindig nem tért vissza teljesen a normális szintre.

- És mit tippel, hány napig kell bent maradnom?

- Legfeljebb egy pár napra, ebben biztos lehet.

- Mert vissza kell mennem Texasba.

- Tényleg? Mikor járt lenn utoljára?

- A múlt héten.

- Hm - dünnyögött dr. Doyle elgondolkodva. - És nem volt kitéve semmilyen abnormális dolognak odalent?

- A helyi konyhától eltekintve nem - mondta Donald, és még mosolyogni is próbált.

- Nem kapott mostanában valami háziállatot vagy effélét? - kérdezte dr. Doyle. A krónikus asztma kezelésében mindig annak felderítése volt a legnehezebb, hogy milyen tényezők váltják ki a rohamokat. Gyakran az allergia is közrejátszott.

- A barátnőmnek új macskája van - mondta Donald. - Az utolsó néhány alkalommal vakaróztam is tőle egy kicsit.

- Mikor volt ott legutoljára?

- Tegnap este. De már nem sokkal tizenegy után otthon voltam, és semmi bajom nem volt. Elaludni is könnyen elaludtam.

- Jó, ezt még majd meg kell beszélnünk - zárta le a témát dr. Doyle. - Mindenesetre itt kellene maradnia. Nos, mit szól hozzá?

- Maga az orvos - mondta Donald megadóan.

- Nagyon köszönöm.

12. FEJEZET

1996. március 21. csütörtök, 9:45

- Te jóságos isten! - mormolta félhangosan maga elé Jack, miközben éppen hozzákezdett volna Susanne Hard boncolásához. Clint Abelard ott toporgott körülötte, egyik lábáról a másikra állt, állandóan izgett-mozgott.

- Clint, szerintem menjen át az asztal másik oldalára, és onnan nézze a műsort - javasolta Jack. - Sokkal jobban fog látni.

Abelard engedelmesen megkerülte az asztalt, és most onnan figyelte Jacket, a háta mögött összekulcsolt kézzel. - Most már csak ne mozogjon! - dörmögte Jack. Egyáltalán nemi volt ínyére, hogy Abelard ott lábatlankodik körülötte, de nem tehetett semmit.

- Milyen szomorú így látni egy nőt - jegyezte meg Abelard váratlanul.

Jack fölpillantott. Nem gondolta volna, hogy a járványügyis éppen ilyen mondatot fog mondani. Magában már előző nap érzéketlen, ostoba bürokratának könyvelte el dr. Abelardot.

- Hány éves volt? - kérdezte Abelard.

- Huszonnyolc - mondta Vinnie, aki az asztal keskenyebbik oldalánál állt.

- Ahogy a gerince kinéz, nem lehetett könnyű élete - folytatta Abelard.

- Több komoly gerincműtétje volt - mondta Jack.

- És így kétszeresen tragikus, hogy éppen most szült. A gyerek ott marad árván.

- A második gyereke volt - mondta Vinnie.

- És persze ne feledkezzünk meg a férjéről sem! - elmélkedett tovább Abelard. - Biztosan kiborul az ember, ha így elveszíti az asszonyát.

Jackbe úgy hasított a fájdalom, mintha kést forgattak volna a szívében. Nagy önfegyelemre volt szüksége, hogy át ne nyúljon az asztalon, és meg ne üsse Abelardot.

Otthagyta az asztalt, és kirohant a mosdóba. Még hallotta, hogy Vinnie utána szól, de nem törődött vele. Inkább a mosdókagyló fölé hajtotta a fejét, és megpróbált nyugalmat erőszakolni magára. Tudta, hogy a féktelen harag, amely Abelarddal szemben támadt benne, értelmetlen reakció, színtiszta, hamisítatlan érzelemátvitel, semmi más. De hiába tudta a magyarázatot az eszével, ettől az ingerültsége egyáltalán nem csillapodott. Mindig nehezen tűrte, ha ilyen és ehhez hasonló közhelyeket hallott, ráadásul olyan emberek szájából, akik valójában nem tudták, miről beszélnek.

- Valami baj van? - kérdezte Vinnie, aki bedugta a fejét az ajtón.

- Egy pillanat, és ott vagyok - szólt hátra a válla fölött Jack. Vinnie becsukta az ajtót.

Jack leöblítette az arcát, kezet mosott, és újra felhúzta a kesztyűjét. Aztán visszament a boncterembe. - Na, akkor lássunk hozzá! - mondta.

- Végignéztem a testet - szólalt meg újra Abelard -, de nem találtam semmi olyasmit, ami rovarcsípés lehetne. Maga lát valamit?

Jack erős kísértést érzett, hogy visszaadja a nagy járványszakértőnek a kölcsönt, és most ő oktassa ki arról, hogy ne avatkozzon olyasmibe, amihez nem ért. De inkább nem válaszolt, szó nélkül folytatta a külső vizsgálatot. Csak akkor szólalt meg, amikor mindent megvizsgált.

- Gangréna nincs, bőrvérzés nincs, rovarcsípés nincs, amennyire látom - mondta. - De az már így, külsőre is látszik, hogy a nyaki nyirokcsomók duzzadtak.

Jack megmutatta Abelardnak, hogy mire gondol, erre Abelard jóváhagyó bólintással válaszolt.

- Persze, ez hozzátartozik a pestishez - tette még hozzá. Jack ezúttal sem válaszolt. Kivette Vinnie kezéből a szikét, és gyors mozdulatokkal megejtette a boncoláskor szokásos Y-vágást. Abelard szinte megdermedt a kegyetlen, hirtelen beavatkozástól, és hátrált egy lépést.

Jack gyorsan dolgozott, de nagyon óvatosan. Tudta, hogyha kevésbé bolygatja meg a belső szerveket, kisebb az esélye, hogy a fertőző mikrobák a levegőbe kerüljenek.

Miután feltárta a fontosabb szerveket, figyelmét először is a tüdőre irányította. Erre már Calvin is kíváncsi volt, visszajött az asztalhoz. Ott tornyosult Jack háta mögött, miközben az az első vágásokat ejtette a szemlátomást beteg belső szerven. Jack pillangó alakúra nyitotta szét a tüdőt.

- Kiterjedt bronchopneumonia és korai szövetnekrózis - mondta Calvin. - Ez is eléggé hasonlít Nodelmanére.

- Nem tudom - mondta Jack. - Nekem úgy tűnik, hogy a kóros elváltozásokból valóban körülbelül ugyanannyi van, de nincs annyi keményedés. És nézze meg ezeket a csomós részeket. Majdnem úgy néznek ki, mintha korai granulómák lennének, elsajtosodással.

Dr. Abelard csökkenő érdeklődéssel és egyre kevesebbet értve hallgatta ezt a patológiai tolvajnyelvet. Emlékezett a kifejezésekre egyetemista korából, de a jelentésüket már régen elfelejtette. - Pestisnek látszik? - tette fel a kérdést egy idő után.

- Minden arra utal - mondta Calvin. - Nézzük a májat és a lépet!

Jack óvatosan kivette a tálból, és felnyitotta a két szervet. Ahogy a tüdővel tette, most is kitárta a felnyitott felületeket, hogy mindannyian láthassanak mindent. Most már Laurie is átjött az asztalukhoz.

- Rengeteg nekrózis - állapította meg Jack. - Ez is legalább olyan virulens eset, mint Nodelmané volt, és mint az előző betegé.

- Szerintem pestis - mondta Calvin.

- De akkor miért volt negatív a fluoreszcein antitest? - töprengett hangosan Jack. - Szerintem ez jelez valamit, különösen ha a tüdő állapotát is figyelembe veszem.

- Miért, mi volt a tüdővel? - szólt közbe Laurie.

Jack odébb tolta a májat és a lépet, és megmutatta Laurie-nak a felnyitott tüdőt. Újra elmagyarázta, mit gondol a kóros elváltozásokról.

- Most, hogy mondod, már látom, mire gondolsz - mondta Laurie. - Tényleg más, mint Nodelmannél. Ott a tüdőkben határozottan több keményedés látszott. Ez inkább valami iszonyúan agresszív tbc-re hasonlít.

- Áh! - tiltakozott Calvin. - Ez nem tbc. Ki van zárva.

- Szerintem Laurie sem arra célzott, hogy tbc lenne - mondta Jack.

- Persze hogy nem - helyeselt Laurie is. - Csak azért említettem a tbc-t, hogy jellemezni tudjam ezeket a fertőzött területeket.

- Én úgy gondolom, hogy ez pestis - mondta újra Calvin. - Nem mondanám, ha nem tegnap láttuk volna a pestises esetet ugyanabból a kórházból. Nagyon is meglehet, hogy ez is pestis, akármit mond is a laborjuk.

- Szerintem viszont nem az - mondta Jack. - De majd meglátjuk, mit mond a mi laborunk.

- Mit szólna egy dupla vagy semmihez arra a tíz dollárra? - fordult szembe Calvin Jackkel.

- Annyira biztos a dolgában?

- Nem, de legyen úgy, ahogy maga akarja! Tudom, mennyire fontos magának az a pénz.

- Akkor most végeztünk? - kérdezte Abelard. - Mert ha igen, akkor én megyek.

- Én lényegében befejeztem - válaszolta Jack. - Még megnézem a nyirokszerveket, aztán mintákat veszek a mikroszkópos vizsgálathoz. Nem marad le semmiről, ha elmegy.

- Megyek én is veled, Clint - mondta Calvin. Mind a ketten eltűntek a mosdóban.

- Ha szerinted nem pestis, akkor mire gondolsz? - kérdezte Laurie Jacktől, és újra a felnyitott szervekre pillantott.

- Szégyellem bevallani, de zavarban vagyok - mondta Jack.

- Ne bolondozz már - noszogatta Laurie. - Nem mondom el senkinek, ígérem!

Jack Vinnie-re nézett. Vinnie mindkét kezét fölemelte. - Én hallgatok, mint a sír.

- Szóval, vissza kellene térnem az eredeti differenciál-diagnózisomhoz, amit Nodelmanről állítottam föl - magyarázta Jack. - És hogy azt leszűkítsem, megint ingoványos terepre kell lépnem. Mert ha ez nem pestis, akkor kórbonctanilag és klinikailag is a legközelebbi ragályos betegség a tularémia.

Laurie fölnevetett. - Tularémia? Egy huszonnyolc éves, gyermekágyas nőnél, itt, Manhattanben? - kérdezte. - Elég meglepő lenne, bár korántsem annyira, mint tegnap, amikor pestist diagnosztizáltál. Végül is lehet, hogy a nyúlvadászat volt a hobbija.

- Tudom, hogy a valószínűsége nagyon csekély - folytatta Jack. - Most megint teljesen csak a kóros elváltozásokra és arra a tényre támaszkodom, hogy a teszt pestisre negatív volt.

- Hajlandó vagyok fogadni huszonöt centbe - jelentette ki Laurie.

- Te aztán szórod a pénzt! - tréfálkozott Jack. - Rendben van, legyen huszonöt cent!

Laurie visszatért a saját asztalához, Jack és Vinnie pedig Susanne Hard holttestéhez. Miközben Vinnie a rutinfeladatait végezte, Jack befejezte a nyirokszervek boncolását, aztán kimetszette a szövetmintákat a mikroszkópos vizsgálathoz. Miután minden mintát elhelyezett a megfelelő tartósítószerben és fel is címkézte őket, még arra is maradt ideje, hogy segítsen Vinnie-nek összevarrni a holttestet.

Kilépett a boncteremből, az ölözőben levette magáról az űrhajósruhát. Gondosan bedugta a ventilátor akkumulátorának töltőjét is, csak ezután szállt be a liftbe, hogy felkeresse Agnes Finn irodáját. A laboránsnőt egy csomó petricsésze társaságában találta, éppen a bennük lévő baktériumtenyészeteket tanulmányozta.

- Most fejeztem be egy újabb fertőző esetet, amely pestisgyanús volt - tájékoztatta Agnest. - Nemsokára itt lesz magánál az összes minta. De van egy probléma. A Manhattan General laboratóriuma azt mondja, hogy a páciens tesztje negatív lett. Először is szeretném, ha megismételnénk, de azt is kérem, hogy nézze meg tularémiára is, méghozzá olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak lehet.

- Nem lesz könnyű - felelte vonakodva Agnes Finn. A Francisella tularensisszel dolgozni nagyon kockázatos. Ha a levegőbe kerül, mindenkit megfertőzhet a laborban. Létezik fluoreszcein antitest festés tularémiára is, de nekünk nincs.

- Hogyan lehet akkor diagnosztizálni?

- Át kell küldenünk a mintákat egy másik helyre. Mivel ezeknek a baktériumoknak a kezelésé nagyon nagy kockázattal jár, ezért a reagenseket általában csak a kijelölt laboratóriumokban lehet tartani, ahol a személyzet jól ismeri ezeket a mikrobákat, és bánni tud velük. Itt a városban is van ilyen laboratórium.

- Át tudja küldeni rögtön a mintákat?

- Amint lehet, egy küldönccel eljuttatjuk hozzájuk. Ha odaszólok, hogy sürgősséggel kérjük, akkor huszonnégy órán belül kaphatunk előzetes eredményt.

- Remek - mondta Jack. - Tíz dollárom és huszonöt centem múlik azon az eredményen.

Agnes furcsán nézett Jackre. Jacknek átfutott az agyán, hogy meg kellene magyaráznia a dolgot, de attól tartott, az csak rontana a helyzeten. Inkább sarkon fordult, és mint aki menekül, szinte futva távozott a laboratóriumból.

13. FEJEZET

1996. március 21. csütörtök, 10:45

NEW YORK CITY

- Egyre jobban tetszik - mondta Terese, és fölegyenesedett Colleen rajzasztala mellől. Colleen vázlatokat mutatott neki, amelyeket aznap reggel vetett papírra a tervezőkből álló csapat, felhasználva és kibővítve Terese előző esti alapötletét.

- Az a legjobb, hogy a téma remekül egybevág a hippokratészi esküvel - mondta Colleen. - Különösen azzal a részével, hogy soha senkinek nem szabad kárt okozni. Nagyon bízom.

- Nem is értem, hogy eddig miért nem jutott eszébe senkinek - mondta Terese -, amikor annyira kézenfekvő. Tulajdonképpen én is szégyellhetem magam, hogy csak erről a borzalmas pestisről jutott eszembe. Láttál ma reggel valamit róla a tévében?

- Három haláleset! - felelte Colleen. - És több megbetegedés. Iszonyú. Ha tudni akarod, be vagyok tojva.

- Én a tegnap esti borozástól olyan fejfájással ébredtem, hogy alig tudtam fölkelni - mondta Terese. - És az első gondolatom az volt, hogy biztosan megkaptam a pestist.

- Nekem is. De jó, hogy elmondtad! Én szégyelltem volna bevallani.

- Nagyon remélem, hogy a két srác igazat mondott tegnap este. Baromi magabiztosan mondták, hogy nem lesz semmi komoly a dologból.

- Aggódsz, hogy nem kaptuk-e meg tőlük mi is? - kérdezte Colleen.

- Hát, nem mondom, hogy nem futott át az agyamon - ismerte el Terese. - De annyira magabiztosnak látszottak. Nem tudom elképzelni, hogy csak megjátszották. Remélem, tényleg nincs veszély.

- Ezek szerint elmegyünk a ma esti randevúra? - kérdezte Colleen.

- Mindenképpen - jelentette ki határozottan Terese. - Az a sanda gyanúm, hogy Jack Stapleton igazi ötletgyáros lesz a számunkra, és észre sem fogja venni. Lehet, hogy valami miatt nagyon megkeseredett ember, de vág az esze, határozott véleménye van, arról nem is beszélve, mennyire érti a dolgát.

- El sem akarom hinni, hogy magától így elrendeződik minden - mondta Colleen. - Én sokkal érdekesebbnek találtam Chetet. Hogy olyan jópofa, nyitott, és könnyű közös hangot találni vele. Van nekem elég problémám, nem vonzanak a vívódó, szenvedő típusok.

- Egy szóval sem mondtam, hogy vonzódom Jack Stapletonhoz - szólt közbe Terese. - Az egészen más téma.

- Mit szólnál hozzá, ha az egyik hirdetésünkben Hippokratészt is felhasználnánk? - kérdezte Colleen.

- Szerintem fantasztikus lehetőség van benne - válaszolta Terese. - Próbálkozzatok vele! Addig én fölszaladok, és beszélek Helen Robinsonnal.

- Hogyhogy? - csodálkozott el Colleen. - Azt hittem, ellenség...

- Megfogadom Taylor intő szavát, hogy a kreatív részlegnek jobban együtt kell dolgoznia az üzletkötőkkel - mondta Terese könnyedén.

- Ó, persze, mint a mesében!

- Komolyan! - bizonygatta Terese. - Meg akarom bízni valamivel, hogy bebiztosítsam magam. Ellenőriztetni akarom vele, hogy a National Healthnél valóban nincs-e probléma azokkal a nozokomiális fertőzésekkel, vagy hogy hívják őket. Tudod, amit kórházban kapnak meg a betegek. Mert ha az ő statisztikájuk is rossz, akkor az egész kampány csúnyán visszaüthet. És akkor nemcsak én mondhatok búcsút az elnöki reményeimnek, hanem te is jöhetsz velem a sarokra ceruzát árulni.

- De ha náluk is baj lenne, arról már hallanunk kellett volna, nem? -. kérdezte Colleen. - Ha csak arra gondolok, hány éve a megrendelőink...

- Á, nem hinném! Ezek az egészségszolgáltató óriáscégek mindent eltitkolnak, amitől esetleg csökkenhet a részvényeik ára a tőzsdén. És az ilyen rossz statisztikától biztosan csökkenne is.

Terese megveregette Colleen vállát, mondván, hogy csak csattogtassa a korbácsot a beosztottjai fölött, aztán kilépett a lépcsőházba. Kettesével szedte a lépcsőket, úgyhogy mire fölért az igazgatósági szintre, alig kapott levegőt. De innen már sík terepen mehetett az üzletkötők padlószőnyeges birodalma felé. Majd szétvetette a tettvágy és az optimizmus, az előző napi szorongásnak és rosszkedvnek nyoma sem maradt. Az ösztönei azt súgták, hogy a National Health-szel most nagyot fog dobni, és nincs messze az idő, amikor learathatja a megérdemelt diadalt...

Miután a rögtönzött megbeszélést befejezték, és Terese eltűnt a folyosó fordulójában, Helen visszaült az íróasztalához, és azonnal az illetékes ügyintézőt hívta a National Healthnél. Nem tudták kapcsolni a hölgyet, de ez egyáltalán nem lepte meg Helent. Meghagyta a nevét és a telefonszámát azzal, hogy mihamarabb hívják vissza az irodájában.

Miután letette a telefont, kefét vett elő a fiókjából, és az irodaszekrény ajtajának belső oldalára szerelt kis tükör előtt többször is végigszaladt vele a haján. Amikor megfelelőnek találta a frizuráját, kilépett az irodájából, és Robert Barker szobája felé indult.

- Van egy perced? - szólt be a nyitott ajtón.

- Számodra egy egész napom is - felelte Robert, és hátradőlt a székében.

Helen belépett a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót. Ezalatt Robert lopva lefordította a felesége fényképét, amely az íróasztala sarkán állt. Az asszony szigorú pillantása mindig bűntudatot ébresztett benne, ha Helen is ott volt az irodában.

- Látogatóm volt - kezdte Helen, miközben Robert felé lépkedett. Szokása szerint most is a férfi asztalával szemközti két karosszék egyikének karfájára ült, és keresztbe vetette a lábát.

Robert érezte, hogy a pulzusa felgyorsul, és gyöngyözni kezd a homloka. Úgy ültek egymással szemben, hogy a rövid kis szoknya alól a lehető légelőnyösebb szögből tárult elé Helen combja, amely mintha nem is akart volna véget érni.

- Az édes kreatív igazgatónőnk volt az - folytatta Helen. Tökéletesen tudta, milyen hatást gyakorol a főnökére, és felettébb elégedett volt magával. - Információt kért tőlem.

- Milyen információt? - kérdezte Robert. A tekintete nem mozdult, meg pislogni is elfelejtett. Olyan volt, mint akit hipnotizáltak.

Helen elmagyarázta, mit akart Terese, és felidézte rövid beszélgetésüket a pestisügyről. Robert nem válaszolt semmit, mire Helen fölállt a helyéről. Ettől megtört a varázs. - Mondtam neki, hogy inkább találjon ki mást - tette hozzá Helen -, de ő csak azt ismételgette, hogy ez milyen jó lesz...

- Lehet, hogy nem kellett volna lebeszélned az ötletéről - szólalt meg végül Robert. Meglazította a nyakkendőjét, és mély levegőt vett.

- De hát milyen szörnyű ötlet ez? - mondta Helen. - Ennél ízléstelenebbet elképzelni sem tudok.

- Éppen ezt mondom - felelte Robert. - Álljon csak elő egy ilyen ízléstelen kampánnyal!

- Aha, most már értem - mondta Helen. - Erre nem gondoltam.

- Persze hogy nem - mosolyodott el Robert. - Te nem gondolkozol olyan cinikusan, mint én. De tanulékony vagy. A nozokomiális fertőzéssel csak az a probléma, hogy még jó ötlet is lehet. Nincs kizárva, hogy, a National Health ebben valóban jobb, mint az AmeriCare.

- Még mindig mondhatom neki, hogy nem tudtam információt szerezni - mondta Helen. - lehet, hogy tényleg nem is lehet.

- Hazudni mindig kockázatos. Lehet, hogy ő már utána érdeklődött, meg is tudta, amit akart, és most csak tesztelt bennünket, hátha csapdába esünk. Nem, próbáld csak meg, tudj meg mindent, amit lehet! De mielőtt bármit is mondanál a kedves Terese Hagennek, előbb nekem mondd el! Egy lépéssel mindig előtte akarok járni!

14. FEJEZET

1996. március 21. csütörtök, 12:00

- Helló, haver, mi a helyzet? - kiáltott fel Chet, amikor Jack beviharzott közös irodájukba, és ledobott egy halom dossziét a már amúgy is roskadozó íróasztalára.

- Jobb nem is lehetne - felelte Jack.

Chetnek csütörtök volt a "körmölős" napja, ilyenkor ugyanis nem boncolt, csak az irodában dolgozott. A nem véglegesített törvényszéki orvosok általában csak a hét három napján boncoltak. A fennmaradó két napon kellett megbirkózniuk a tengernyi papírmunkával, hogy lezárhassák a nevükre kiszignált eseteket. Mindig volt valami, amit még be kellett kérni az asszisztensektől, a vizsgálóktól, a labortól, a kórházaktól vagy a helyi orvosoktól, vagy éppen a rendőrségtől. És még elemezniük kellett a szövettani metszeteket is, amelyeket a labor minden esetben automatikusan elkészített.

Jack leült az asztalához, és félretolta középről a papírhalom egy részét, hogy legalább némi szabad helyhez jusson.

- Hogy érezted magad reggel? - kérdezte Chet.

- Kicsit mackósan - mosolyodott el halványan Jack. Kibányászta a telefonját a laboranyagok alól. Aztán kinyitotta az egyik dossziét az aznapiak közül, és lapozgatni kezdte az iratokat. - Hát te?

- Remekül - mondta Chet. - Engem nem dönt le egy kis bor meg ez-az. Eszembe jutottak a csajok, és mindjárt jó kedvem lett, főleg Colleentől. Te, akkor megyünk ma este, ugye?

- Ja, tényleg, ezt meg akartam beszélni veled - mondta Jack a homlokát ráncolva.

- Megígérted! - emelte fel a mutatóujját Chet.

- Megígérni éppen nem ígértem meg semmit - mondta Jack.

- Ne hülyéskedj már, ne csináld ezt velem! Mind a kettőnket várnak. Ha odamegyek egyedül, lehet, hogy ott hagynak.

Jack a kollégájára emelte a tekintetét.

- Ne hülyéskedj már! - ismételte meg Chet. - Kérlek!

- Jó, jó, legyen! - sóhajtott Jack. - Most az egyszer! De tényleg nem értem, miért kellek én ehhez. Megy ez neked egyedül is.

- Kösz, haver! - mondta Chet. - Kedves vagy!

Jack megtalálta azt az adatlapot, amelyről leolvashatta Maurice Hardnak, Susanne Hard férjének a telefonszámát. Volt otthoni és hivatalos szám is. Jack az otthonit tárcsázta.

- Kit hívsz? - érdeklődött Chet.

- Minden lében kanál? - kérdezte Jack tréfásan.

- Szemmel kell tartsalak, nehogy kirúgasd magad! - mondta Chet.

- Egy újabb különös fertőzéses beteg hozzátartozóját hívom - válaszolta Jack. - Most csináltam a boncolást, és teljesen meg vagyok lőve vele. Klinikailag pestisnek látszott, de szerintem nem az.

A házvezetőnő vette fel a telefont. Amikor Jack Mr. Hardot kérte, azt a választ kapta, hogy az irodájában van. Tárcsázta a másik számot. Ezúttal a titkárnő jelentkezett. Jacknek el kellett magyaráznia, hogy kicsoda, aztán türelmesen várakoznia. - Hihetetlen... - szólt oda Chetnek, miközben a kezével eltakarta a kagylót. - Most halt meg a felesége, ő meg dolgozik. Ilyen is csak Amerikában fordulhat elő!

Maurice Hard szólt bele a telefonba. Feszült volt a hangja, hallatszott, hogy nagyon fegyelmezi magát. Jack már azon volt, hogy elmondja a férfinak, nagyjából tudja, mit érezhet, de aztán mégis meggondolta magát. Inkább újra elmondta, kicsoda, és milyen ügyben telefonál.

- Gondolja, hogy előbb beszéljek az ügyvédemmel? - kérdezte Hard.

- Az ügyvédjével? Minek?

- A féleségem családja nevetséges váddal állt elő. Azt vették a fejükbe, hogy az én kezem is benne volt Susanne halálában. Nem normálisak. Persze, nem mondom, hogy nem volt köztünk ez is, az is, de egyikünk sem lett volna képes rá, hogy bántsa a másikat, kizárt dolog.

- Tudják, hogy a felesége fertőzésben halt meg? - kérdezte Jack.

- Megpróbáltam elmondani nekik.

- Nem is tudom, mit mondjak erre - álmélkodott Jack. - Persze nem az én dolgom, hogy jogi vagy bármilyen tanácsot adjak...

- Jó, persze, bánom is én, kérdezzen, amit akar! Nem tudom elképzelni, hogy ez bármit is változtasson a dolgok állásán. De hadd kérdezzek előbb én! Tényleg pestis volt?

- Még nincs végleges eredmény - mondta Jack. - De amint biztosat tudunk, telefonálok.

- Köszönöm. Szóval akkor, mik a kérdései?

- Úgy tudom, van egy kutyájuk. Egészséges a kutya? - kérdezte Jack.

- Ahhoz képest, hogy tizenhét éves, igen.

- Azt javasolnám, vigye el állatorvoshoz, és mondja el, hogy a felesége súlyos fertőzésben hunyt el. Szeretném, ha fehéren-feketén kiderülne, hogy kaphatta-e a kutyától a betegségét, vagy nem.

- Ez lehetséges volna? - kérdezte aggódva Hard.

- Kevéssé valószínű, de elképzelhető - felelte Jack.

- És a kórház miért nem tájékoztatott erről engem?

- Ezt nem tudom - mondta Jack. - Gondolom, azt mondták, hogy szedjen antibiotikumot.

- Igen, már el is kezdtem. De amit a kutyáról mond, attól paff vagyok. Nem értem, miért nem figyelmeztettek.

- És van még az utazás is - folytatta Jack. - Úgy tudom, a felesége nem járt sehol a közelmúltban.

- Így van - mondta Hard. - Elég nehezen viselte a terhességet, főleg a hátfájása miatt. Nem mentünk sehová, csak Connecticutba, a házunkba.

- Mikor voltak ott utoljára?

- Körülbelül másfél hete. Susanne szeretett ott lenni.

- Milyen környéken van az a ház?

- Egy ötvenholdas területen. Szántóföld és erdő - mondta Hard büszkén. - Gyönyörű hely. Saját tavunk is van.

- És a felesége kijárt az erdőbe? - kérdezte Jack.

- Állandóan - mondta Hard. - Az volt a legfőbb szórakozása. Boldog volt, ha etethette az őzeket meg a nyulakat.

- Sok nyúl volt ott?

- Tudja, hogy van azokkal. Mindig egyre több és több van belőlük. Én rengeteget dühöngtem miattuk. Tavasszal meg nyáron állandóan lezabálták a virágokat.

- A patkányokkal nem volt gondjuk?

- Tudtommal nem - válaszolta Hard, aztán megkérdezte. - Gondolja, hogy ennek köze lehet Susanne betegségéhez?

- Soha nem lehet tudni - felelte Jack. - És ki volt az az indiai vendég önöknél?

- Mr. Svinashannak hívják. Üzleti ismerősöm, Bombayből. Öt-hat napig vendégeskedett nálunk.

Jack csak hümmögött. Eszébe jutott, hogy 1994-ben, Bombayben pestisjárvány volt. - És mit tud róla, egészséges, nincs semmi baja? - kérdezte végül.

- Úgy tudom, egészséges.

- Azt javaslom, hívja fel telefonon, és kérdezze meg tőle. Ha bármi betegsége lenne, értesítsen engem is.

- Rendben van, fölhívom. De nem gyanakszik rá, hogy köze lenne a dologhoz, ugye? Hiszen már három hete, hogy itt volt.

- Nem látok még világosan - ismerte el Jack. - Egyelőre semmit nem zárok ki. És mit tud Donald Nodelmanről? Ismerte őt a felésége?

- Ki az a Nodelman?

- Ő volt az első áldozata ennek a mostani fertőzésnek, ő is bent feküdt a Manhattan Generalben. Szeretném tudni nem látogatta-e meg véletlenül a felesége. Ő is ugyanazon az emeleten feküdt.

- A szülészeten? - képedt el Hard.

- Nem, a belosztályon, a másik szárnyban. Cukorbetegséggel kezelték.

- És hol lakott?

- Bronxban - válaszolta Jack.

- Nem hinném - mondta Hard. - Senkit nem ismerünk arrafelé.

- Még egy utolsó kérdés. Nem tudja, nem járt a felesége véletlenül a kórházban a szülés előtti hét folyamán?

- Utálta a kórházat. Örültem, hogy a szülésre be tudtam vinni - mondta Maurice Hard lemondó hangon.

Jack megköszönte a segítséget, és elbúcsúzott tőle.

- És most kit hívsz? - szólalt még ismét Chet, amikor Jack újból tárcsázott.

- A ma reggeli első páciensem férjét. Itt legalább biztosan tudjuk, hogy pestis volt.

- Miért nem adod ki az asszisztenseknek ezeket a hívásokat? - érdeklődött Chet.

- Mert nem tudom megmondani, hogy mit kérdezzenek. Ugyanis magam sem tudom, mit keresek. Csak gyanakszom, hogy kell lennie még valaminek, ami egyelőre hiányzik. És egyszerűen izgat az ügy. Minél többet gondolkodom azon, hogy pestis, New Yorkban, márciusban, annál különösebbnek találom az egészet.

Harry Mueller egészen más benyomást keltett, mint Maurice Hard. Őt valósággal letaglózta a félesége halála, és bár érezhetően készséges volt Jackkel, a hangja minduntalan elcsuklott. Jack nem akarta húzni az időt, hogy ne fokozza fölöslegesen a férfi fájdalmát. Janice jeléntéséből már tudta, hogy az asszonynak nem volt háziállata és nem utazott sehová, és Harry Mueller sem mondott mást. Jack ezután őt is Nodelmanről kérdezte.

- Biztos, hogy a féleségem nem ismerte ezt az illetőt - mondta Mueller -, és nemigen találkozott személyesen a betegekkel, különösen, ha nagyon rosszul voltak.

- Régóta dolgozott a felesége a központi ellátóban? - kérdezte Jack.

- Huszonegy éve - hangzott a válasz.

- Volt olyan betegsége, amit esetleg a kórházban kapott meg?

- Legföljebb náthát, valamelyik kollégájától. De más nem volt, soha.

- Köszönöm a segítségét, Mr. Mueller - zárta a beszélgetést Jack.

- Katherine is biztosan így akarta volna, hogy segítsek - mondta a férfi -, olyan jó lélek volt...

Jack letette a telefont, de a kezét nem vette le a kagylóról, az ujjaival dobolt rajta. Izgatott volt, és tehetetlennek érezte magát.

- Fogalma sincs senkinek, nekem sem, hogy mi a fene ez az egész - mondta.

- Ez igaz - mondta Chet. - De ne te izgasd magad miatta! Hadd izgassák magukat a fejesek! Hallom, a városi tisztifőorvos itt volt délelőtt.

- Igen, azzal nincs is semmi baj. Csakhogy kétségbeesésében jött ide! Halvány lila gőze sincs annak a majomnak, hogy mit csináljon. Ha az Országos Járványügyi Központ nem küldött volná föl egy specialistát Atlantából, még mindig nem történt volna semmi. Így legalább valaki fogdossa a patkányokat, hogy legalább vizsgálati anyag legyen.

Jack hirtelen ellökte magát az asztaltól, fölpattant és magára kapta a bomberdzsekijét.

- Ajjaj! - sóhajtott föl Chet. - Rosszat sejtek. Hova igyekszel?

- Átmegyek megint a Generalbe - dünnyögte Jack. - Az az érzésem, hogy az a bizonyos hiányzó információ ott van a kórházban, és nem nyugszom, amíg meg nem találom.

- És Bingham? - kérdezte Chet aggódva.

- Falazzál! - mondta Jack. - Ha nem érnék vissza az értekezletre, mondd azt, hogy... - Jack elhallgatott, elfogadható ürügy után kutatva, de semmi nem jutott az eszébe. - Á, hagyd a francba! - mondta végül. - Nem maradok olyan sokáig, biztosan visszaérek az értekezletre. Ha telefonon keresnének, mondd, hogy kimentem vécére.

Azzal kiviharzott a szobából. Chet még utánaszólt, ám nem tudta megállítani.

Negyedóra sem telt el, és Jack már meg is érkezett úti céljához. Ugyanahhoz az oszlophoz lakatolta a biciklijét, mint előző nap.

Odabent tétovázás nélkül a lifthez sietett, és fölment a hetedik emeletre, pontosabban felderíteni a helyszínt. Meggyőződött róla, hogy a szülészet-nőgyógyászat tökéletesen elkülönül a belgyógyászattól, a két osztálynak még közös társalgója vagy mosdója sincs. Azt is látta, hogy a szellőztető-rendszert úgy tervezték, hogy a két részleg között ne lehessen semmilyen légmozgás.

Azután a lengőajtón át belépett a nőgyógyászatra, és egyenesen a fogadópulthoz ment.

- Bocsánat - szólított meg egy fiatalembert -, meg tudná mondani, hogy van-e ennek az osztálynak és a másik oldalon lévő belgyógyászatnak közös személyzete?

- Nem, amennyire tudom, nincs - felelte a fiatal ápolófiú. Tizenöt éves formának látszott, még a bajusza is alig-alig serkent. - Kivéve persze a takarítókat. De azok az egész kórházat takarítják, nemcsak ezt az emeletet.

- Ja, persze - mondta Jack. A tisztítószemélyzetről eddig megfeledkezett. Ennek utána kell néznem, gondolta. Aztán megkérdezte, melyik szobában feküdt Susanne Hard.

- Megkérdezhetem, mivel kapcsolatban érdeklődik? - kérdezte udvariasan a fiatalember. Nyilván időközben észrevette, hogy Jack mellére nincs kitűzve a kórházi névtábla. A kórházakban általában minden dolgozó köteles névtáblát hordani, ám arra már sok helyütt nem jut energia, hogy ezt ellenőrizzék is.

Jack előkapta a törvényszéki orvosi jelvényét, és megvillantotta a fiú orra előtt. A trükk most is eredményesnek bizonyult. Megtudta, hogy Susanne Hard a 742-esben feküdt.

Már indult is arrafelé, de a fiatalember utánaszólt, hogy a szoba karantén alatt van, és egyelőre le is pecsételték. Végül is nem baj, gondolta Jack, sok látnivaló már úgysem lehet benne. Inkább lement a harmadik emeletre, ahol egymás mellett helyezkedtek el a műtők, a megfigyelő helyiségek, az intenzív kórtermek és leghátul a központi ellátó. Ez volt a kórház egyik legforgalmasabb része, hozták-vitték a betegeket szünet nélkül.

A központi ellátóba is lengőajtó vezetett. Jack belépett, és egy pulttal találta szemben magát, amely mögött azonban nem volt senki. A pulton túl a padlótól a mennyezetig érő, labirintusszerű, hatalmas polcrendszerre lehetett látni, a fémpolcokon mindenféle anyagok és eszközök, amelyekre ilyen nagy, forgalmas kórházban csak szükség lehet. A labirintusban hol itt, hol ott bukkantak fel zöld nadrágos, fehér köpenyes, zuhanysapkához hasonló fejfedőt viselő emberek. Valahol hátul rádió szólt.

Jack már jó ideje állt a pultnál, amikor egy megtermett, mozgékony asszonyság végre észrevette, és odajött hozzá. A névtábláján ez állt. "Gladys Zarelli, felügyelő". Megkérdezte, miben segíthet.

- Katherine Muellerről szeretnék érdeklődni - válaszolta Jack.

- Isten nyugtassa szegényt! - mondta Ms. Zarelli és keresztet vetett. - Micsoda szörnyűség!

Jack elővette a jelvényét és bemutatkozott. Aztán mindjárt azzal kezdte, hogy Ms. Zarellit és a kollégáit nem aggasztja-e, hogy Katherine Mueller éppen fertőzés következtében vesztette életét.

- Hát dehogynem aggaszt - mondta az asszony. - Kit ne aggasztana? És tudja, mi nagyon közel vagyunk egymáshoz munka közben. De hát mit lehet tenni? Még az a szerencse, hogy a kórházat is aggasztja. Mindenkinek adtak antibiotikumot, és hál istennek, még senki nem lett beteg.

- Előfordult már korábban is ilyesmi? - kérdezte Jack. - Arra gondolok, hogy Mrs. Mueller előtt egy nappal egy beteg is meghalt, az is pestisben. Ez pedig arra utal, hogy Mrs. Mueller valószínűleg itt kapta meg a kórt, a kórházban. Nem akarom ijesztgetni magát, de ezek a tények.

- Tudjuk mi azt, ne féljen - felelte Gladys. - De eddig ilyen még nem volt. Nem mondom, az ápolónőknél lehetett, de itt, az ellátóban soha.

- Önök szoktak érintkezni a betegekkel?

- Á, nemigen! Előfordul, hogy föl kell szaladnunk valamelyik osztályra, de nem a betegekhez.

- Mrs. Mueller mit csinált a halála előtti héten?

- Várjon, azt meg kell néznem! - mondta Gladys. Intett Jacknek, hogy jöjjön utána. Parányi, ablaktalan irodába vezette, ahol fölütött egy testes, vászonborítású naplókönyvet.

- Nálunk nincsen szigorú beosztás - jegyezte meg lapozgatás közben. Az ujját végighúzta a névsoron. - Általában mindenki mindent csinál, amit éppen kell, de a régebbi munkatársaknak nagyjából ki szoktam jelölni, hogy mi a területük. - Megállt az ujja, aztán keresztben indult el, a lap másik széle felé. - Hát, mondjuk, a múlt héten Katherine-ra volt osztva az egyes osztályok ellátása.

- Az mit jelent? - kérdezte Jack.

- Hát, ami kellett nekik. A gyógyszeren meg a hasonlókon kívül minden. Mert a gyógyszert a belső gyógyszertárból kapják.

- Tehát a betegek szobáiba ő vitte a különböző dolgokat?

- Persze, oda is, meg a nővérszobákba, ilyen helyekre - mondta Gladys. - Hát innen tőlünk jön minden! Ha mi nem volnánk, nélkülünk egy nap alatt leállna az élet az egész kórházban!

- El tudná mondani, mit szoktak a betegszobákba vinni? - kérdezett tovább Jack.

- Hát mondom, hogy mindent! - emelte fel a hangját kissé sértődötten Gladys Zarelli. - Ágytálat, lázmérőt, párologtatót, párnát, mérőedényt, szappant, amit akar. Mindent!

- És az nincs felírva önnél, hogy Mrs. Mueller járt-e a hetedik emeleten az utóbbi egy hét alatt?

- Nem, az nincs - felelte az asszony. - Ilyeneket nem szoktunk jegyezni. De várjon csak, azt ki tudom nyomtatni magának, hogy pontosan mit vittünk föl. Az benne van a gépben.

- Rendben van - mondta Jack. - Az is jó lesz.

- De rengeteg lesz - figyelmeztette őt az asszony, miközben dolgozni kezdett a számítógépen. - A nőgyógyászatot akarja, a belosztályt, vagy mind a kettőt?

- A belgyógyászatot - mondta Jack.

Ms. Zarelli bólintott, lenyomott még néhány billentyűt, mire a nyomtató zakatolni kezdett. Néhány perc múlva jókora papírhalmot nyomott Jack kezébe. Jack futólag belepillantott a sűrűn teleírt lapokba. valóban rengeteg tétel szerepelt rajtuk, a párologtatótól a toalettpapírig. A listát látva Jack elismeréssel gondolt azokra, akik ilyen nagy intézmény zökkenőmentes ellátását megszervezik.

A felderítőút következő állomása egy emelettel lejjebb volt a laboratórium. Egyelőre ugyan semmivel nem lett okosabb, de nem adta fel. Még mindig úgy érezte, hogy valami jelentős, fontos információ hiányzik a teljes képhez. Csak azt nem tudta, hol keresse.

Akadálytalanul haladt végig a tágas laboratóriumon. Furcsa érzés volt látni a csillogó-villogó, modern berendezéseket, amelyek mellett senki ember fia nem dolgozott. A látvány eszébe juttatta az igazgató előző napi panaszát arról, hogy húsz százalékkal csökkentenie kellett a létszámot.

Aztán az egyik munkaasztalnál fölfedezte Nancy Wiggenst, amint éppen baktériumtenyészeteket címkézett.

- Hahó! - üdvözölte a laboránsnőt. - Emlékszik rám?

Nancy fölpillantott, aztán rögtön vissza is fordult a munkájához.

- Hogyne - mondta.

- Remekül diagnosztizálták azt a második pestises esetet -, jegyezte meg Jack.

- Úgy könnyű, ha az ember már gyanakszik - mondta Nancy. - De a harmadikkal megint nem tudtunk zöld ágra vergődni.

- Éppen erről akartam érdeklődni - folytatta Jack. Mit mutatott a Gram-festés?

- Nem én csináltam. Beth Holderness. Akar beszélni vele?

- Szeretnék - mondta Jack.

Nancy lecsúszott a magasított laboratóriumi székről, és elsietett. Jack kihasználta az alkalmat, hogy körülnézzen a mikrobiológiai részlegben. A látvány itt is felettébb imponáló volt. A legtöbb laboratóriumban, különösen ahol mikrobiológiával foglalkoznak, rendszerint zűrzavar és rendetlenség uralkodik. Ennek itt nyoma sem volt - fénylő tisztaság honolt mindenütt, és szemlátomást minden a helyén volt.

- Helló, Beth vagyok!

Jack megfordult, és mosolygó, nyílt tekintetű, huszonöt év körüli nővel találta szembe magát, akiből csak úgy áradt a jókedv és az energia. Erősen dauerolt frizurát viselt, tincsei sugárnyalábként fogták közre az arcát, mintha minden hajszála telítve volna elektromossággal.

Jack bemutatkozott. Azonnal lenyűgözte Beth természetessége. Arra gondolt, rég nem találkozott ilyen barátságos nővel.

- Gondolom, nem azért jött, hogy elfecsegjük az időt - mondta Beth. -A Susanne Hard-féle Gram-festés érdekli, ugye? Jöjjön bátran, ott várja magát!

Azzal habozás nélkül elkapta Jack karját, és gyengéd erőszakkal a saját asztalához vezette. A mikroszkópban benne volt a metszet, be is volt állítva, a lámpa pedig bekapcsolva várta Jacket.

- Üljön le kényelmesen - mondta Beth, és a derekánál fogva ráigazította Jacket a székre. - Milyen? Nem túl magas? - érdeklődött.

- Tökéletes - válaszolta Jack. Előrehajolt és belenézett a mikroszkópba. Eltartott egy-két másodpercig, amíg a szeme igazodott a lencséhez. Akkor már jól látta, hogy a minta tele van vöröses elszíneződésű baktériumokkal.

- Nézze meg, milyen pleomorfak a mikrobák - jegyezte meg egy férfihang.

Jack fölnézett. Richard, a vezető laborasszisztens került elő valahonnan, és most szorosan Jack bal oldalán állt.

- Nem szeretném zavarni magukat, nem ezért jöttem - mondta Jack fölegyenesedve.

- Egyáltalán nem zavar - nyugtatta meg Richard. - Sőt, nagyon is érdekelne a véleménye. Még mindig nincs diagnózisunk erről a leletről. Semmi nem tenyészett ki, és gondolom, azt is tudja, hogy pestisre negatív lett a teszt.

- Igen, hallottam - felelte Jack. Visszahajolt, és ismét belenézett a mikroszkópba. - Nem hiszem, hogy éppen az én véleményemre lenne szükségük. Ehhez nem is nagyon értek.

- De a pleomorfizmust maga is látja ugye? - kérdezte Richard.

- Igen, azt hiszem - mondta Jack. - Elég aprók a bacilusok. Némelyik egyenesen gömbölyűnek látszik, vagy csak a végük felől nézem őket?

- Nem, biztosan jó felől nézi - nevetett fel Richard. - Sokkal erősebb a pleomorfizmus, mint a pestisnél szokott. Ezért Beth is, én is kételkedtünk, hogy pestis lenne. Persze csak akkor tudtuk biztosan, amikor a fluoreszcein antitest is negatív lett.

Jack ismét fölegyenesedett. - De ha nem pestis, akkor maguk szerint micsoda?

Richard ismét fölnevetett, de most inkább zavarban volt. - Nem tudom.

Jack Bethre nézett. - És maga? Nincs valami ötlete?

Beth a fejét ingatta. - Ha Richardnak nincs, nekem hogyan lehetne? - tért ki a válasz elől diplomatikusan.

- Még tippelni sem akarnak, egyikük sem? - nógatta őket Jack.

Richard csak rázta a fejét. - Én biztosan nem. Nem szoktak bejönni a tippjeim.

- Az első pestisnél nem tévedett - emlékeztette őt Jack.

- Az csak szerencse volt - mondta Richard, és elpirult.

- Mi történik itt? - csattant föl hirtelen egy dühös hang. Jack odakapta a fejét. Beth mögött Martin Cheveau, a labor igazgatója tűnt fel. Csípőre tett kézzel, szétvetett lábbal, fenyegetően állt ott, a bajusza remegett. Kissé hátrébb dr. Mary Zimmerman, mögötte pedig Charles Kelley zárta a sort.

Jack felugrott a székről. A laborasszisztensek igyekeztek elszivárogni a helyszínről. Hirtelen mintha megfagyott volna a levegő. Dr. Cheveau-n látszott, hogy szinte magánkívül van a dühtől.

- Hivatalos minőségében van itt? - kérdezte fenyegetően Jacktől. - Ha igen, szeretném tudni, miért nem tartja be az elemi udvariasság szabályait, miért nem az én irodámba jön először, ahelyett hogy itt ólálkodik. Ebben a kórházban súlyos válsághelyzet van kialakulóban, és ebben mi is benne vagyunk, nyakig! Nem tűrök a laboratóriumomban semmiféle beavatkozást, senkitől!

- A mindenségit! - mondta Jack. - Nyugodjon már meg! - Nem számított ilyen heves kitörésre, és éppen Martin Cheveau-tól, aki előző nap még egészen barátságosan fogadta.

- Maga engem ne nyugtasson! - kiabált tovább dr. Cheveau. - És különben is, mi az ördögöt csinál itt?

- Csupán a munkámat végzem, Katherine Mueller és Susanne Hard halálát igyekszem felderíteni - felelte Jack. - Eszembe nem jutott beavatkozni semmibe. Sőt, úgy gondoltam, hogy igencsak diszkréten dolgozom.

- Konkrétan keres valamit a laboratóriumomban? - hangzott dr. Cheveau újabb kérdése.

- Egy Gram-festést tanulmányoztunk az ön nagyra becsült kollégáival - mondta Jack.

- Önnek csak arra van felhatalmazása, hogy meghatározza a halál okát és módját - szólt közbe Zimmerman doktornő, és Cheveau-t félretolva előrébb lépett. - Ezt megtette.

- Nem egészen - javította ki Jack. - Susanne Hard esetében még nincs meg a diagnózisunk - mondta, és ugyanolyan szúrósan nézett vissza az asszonyra, ahogyan az nézte mélyen ülő, apró szemeivel. Ezúttal nem volt rajta maszk, és keskeny szája csak fokozta arcának szigorúságát.

- Nincs pontos diagnózisuk - emelte fel az ujját is dr. Zimmerman -, de azt már diagnosztizálta, hogy Susanne Harddal halálos fertőzés végzett. A jelen körülmények között én ezt megfelelőnek tartom.

- Számomra a megfelelő eredmények még nem elegendőek - jelentette ki Jack.

- Számomra sem - vágott vissza dr. Zimmerman. - És az Országos Járványügyi Központ számára sem, és a Városi Egészségügyi Bizottság számára sem, amelyek jelentős erőkkel vizsgálják ezt a sajnálatos incidenst. Őszintén szólva az ön jelenléte itt csak hátráltatja a munkát!

- Annyira biztos benne, hogy nincs szükségük némi segítségre? - kérdezte Jack, most már szabadjára engedve szarkazmusát.

- Sőt, nemcsak hátráltatja a munkát - kapcsolódott be Kelley is a szóváltásba -, hanem még rágalmaz is bennünket. Akár be is perelhetjük magát.

- A mindenségit! - mondta ismét Jack, mindkét kezét fölemelve, mintha támadástól kellene tartania. -A hátráltatást legalább értem. De hogy bárkit is rágalmaznék, az nevetséges!

- Én nem így látom - jelentette ki Kelley. - A központi ellátó vezetőnője szerint maga azt mondta neki, hogy Katherine Mueller munkavégzés közben szerezte a fertőzést.

- Márpedig ez nem nyert megállapítást - tette hozzá dr. Zimmerman.

- Az efféle megalapozatlan kijelentés sértő az intézményre, és árt a kórház jó hírének - mondta Kelley.

- És talán még a részvényeik értékét is negatívan befolyásolja - jegyezte meg Jack.

- Pontosan! - vágta rá Kelley.

- Csak az a baj, hogy én nem mondtam, hogy Katherine Mueller munkavégzés közben szerezte a fertőzést - tárta szét a karját Jack. - csupán annyit mondtam, hogy valószínűleg itt kapta meg a kórt. És ez nagy különbség.

- Mrs. Zarelli szerint maga ezt tényként mondta - vágott vissza Kelley.

- Azt mondtam, hogy "ezek a tények", de csak a valószínűségre utaltam vele - felelte Jack. - De ide figyeljen, csak a szavakon lovagolunk. Tény az hogy maguk itt mintha nagyon tartanának valamitől. És ez engem csak még kíváncsibbá tesz. Vajon hogy állhat például a kórházi fertőzési statisztikájuk? Tényleg, mit tudnak erről mondani?

Kelley arca bíborvörösre váltott. És mivel néhány számmal nagyobb termettű volt Jacknél, az orvos óvatosan hátrébb húzódott egy lépéssel.

- A kórházi fertőzési statisztikánkhoz magának semmi köze! - sziszegte Jack felé.

- Na látja, ebben nem vagyok olyan biztos - felelte Jack. - De jó, ezt inkább elteszem másik alkalomra. Nagyon örültem, hogy ismét találkozhattunk. Viszlát!

Azzal otthagyta a társaságot, és határozott léptekkel a kijárat felé indult. Kisvártatva mozgás neszét hallotta a háta mögül. Önkéntelenül behúzta a nyakát, arra számítva, hogy egy csőröspohár, vagy valami egyéb, kézre eső laboratóriumi edény zúg majd el a feje mellett. De végül minden bonyodalom nélkül elérte az ajtót. Sietve elhagyta az épületet, kioldozta a kerékpárját, és elindult déli irányban.

Ahogy ide-oda cikázott az autók között, egyre az járt a fejében, hogy megint összeütközésbe került az AmeriCare-rel. Leginkább az ütött szöget a fejébe, hogy az érintettek milyen érzékenyen reagáltak. Még Martin Cheveau is, aki pedig előző nap olyan barátságosan fogadta, úgy viselkedett, mintha ő lenne az első számú közellenség. Vajon mit rejtegetnek? És miért kell előle rejtegetniük?

Fogalma sem volt, hogy a kórházban ki riasztotta a főnököket, de azt nagyon is el tudta képzelni, ki fogja felhívni az ő főnökét, Binghamet, hogy tájékoztassa az újabb kéretlen látogatásról. Semmi jóra nem számíthatott, biztosra vette, hogy Kelley fölháborodva fog panaszt tenni Binghamnél.

Nem kellett csalódnia. Amint belépett a szolgálati bejáraton, a biztonsági őr máris integetni kezdett neki, hogy álljon meg.

- Az előbb szóltak, hogy mondjam meg magának, menjen egyenesen a főnök irodájába - mondta. - Dr. Washington személyesen telefonált.

Jack lelakatolta a kerékpárját, közben azon törte a fejét, milyen magyarázattal próbálkozzon Binghamnél. De semmit nem tudott kieszelni.

Már a liftben volt, amikor hirtelen eldöntötte, ha semmilyen védekezés nem jut eszébe, akkor inkább támadni fog. Még a követendő taktikát finomítgatta magában, amikor odaért Mrs. Sanford íróasztala elé.

- Már mehet is be - mondta Mrs. Sanford, és szokásához hívén fel sem pillantott a munkájából.

Jack megkerülte a titkárnő asztalát, és belépett Bingham irodájába. Rögtön látta, hogy a főnök nincs egyedül. Calvin Washington ott magaslott az üvegajtós könyvszekrény előtt.

- Főnök, baj van - kezdte Jack ártatlan hangon. Odalépett Bingham íróasztalához, és a nagyobb nyomaték kedvéért az öklével koppantott is egyet. - Még mindig nincs diagnózisunk a Hard-féle esetre, pedig most nem késlekedhetünk. Ha nem állunk elő nagyon gyorsan valamivel, akkor mi leszünk a hunyók, főleg így, hogy a sajtó is meg van őrülve a pestistől. Én át is mentem a Generalbe, hogy megnézzem a Gram-festést, de nem jutottam előbbre azzal sem.

Bingham vizenyős szemével hitetlenkedve nézte Jacket. Az előbb még kiadós letolásra készült, de Jack első mondatai annyira megdöbbentették, hogy megingott az elhatározása. Nem szólalt meg, csak levette vékony fémkeretes szemüvegét, és szórakozottan törölgetni kezdte az üvegét. Aztán kérdőn pillantott dr. Washingtonra. Calvin válaszképpen közelebb lépett az íróasztalhoz. Őt nem tévesztette meg Jack tirádája.

- Mi az ördögről beszél maga itt? - kérdezte.

- Susanne Hardról - válaszolta Jack. - Emlékszik?! Az az eset, amire azt a tízdolláros, dupla vagy semmi fogadást kötöttük.

- Fogadást? - kérdezte Bingham, mint aki rosszul hall. - Maguk szerencsejátékkal foglalkoznak az intézetben?

- Nem, főnök, nem erről van szó - mondta Calvin. - Csak nagyobb nyomatékot akartunk adni a véleményünknek. És csak most az egyszer.

- Hát remélem is! - csattant fel Bingham. - Meg ne halljam még egyszer, hogy fogadással szórakoznak! És a diagnózis végképp nem kaszinótéma! Még csak az hiányzik, hogy megtudja a sajtó! Úgyis nyaggatnak bennünket eleget.

- Visszatérve Susanne Hardra - szólalt meg újra Jack, rendületlenül játszva az ártatlant -, fogalmam sincs, merre menjek tovább. Abban bíztam, hogyha beszélek a kórházi laboros kollégákkal, abból majd kiderül valami, ami segíthet. De nem volt szerencsém. Ön szerint most mit csináljak?

Jack igyekezett elterelni a beszélgetést a fogadásról. De azt is tudta, hogy ha Binghamet sikerül is félrevezetnie, Calvinnél nem ússza meg ilyen olcsón az ügyet.

- Nem egészen értem magát - mondta Bingham. - Alig egy napja, hogy nyomatékosan figyelmeztettem, ne járkáljon sehová, dolgozzon, és zárja le a magára osztott eseteket. És világosan megmondtam, hogy a Manhattan Generalbe semmi szín alatt be ne tegye a lábát.

- Akkor, ha személyes okokból, magánügyben mennék oda - mondta Jack. - De erről most szó sem volt. Most szigorúan hivatalosan jártam ott.

- Akkor mi a nyavalyával tudta úgy földühíteni megint a kórház elnökét? - emelte föl a hangját Bingham. - Két nap alatt már másodszor panaszol be minket a polgármesternél! Megkérdezte tőlem, hogy maga szellemi fogyatékos, vagy én vagyok az, amiért ilyen embert veszek fel az intézetembe.

- Remélem, megmondta neki, uram, hogy mindketten épelméjűek vagyunk? - mondta Jack rezzenéstelenül komoly arccal.

- Ne legyen még ráadásul pimasz is! - rivallt rá Bingham.

- Nézze, őszintén megmondom önnek - folytatta Jack ugyanabban a hangnemben -, el sem tudom képzelni, mi zaklatta fel annyira az elnök urat! Lehet, hogy ez a pestis ügy viseli meg ennyire, de mindenki nagyon zűrösen viselkedik.

- Zűrösen? Vagyis maga szerint megbolondult mindenki?

- Nem, azt nem mondtam. És talán nem is mindenki. De hogy valami nagyon különös dolog zajlik ott, abban biztos vagyok.

Bingham fölnézett Calvinre, aki megvonta a vállát, és elfordította a tekintetét. Nem értette, hogy Jack miről beszél. Bingham figyelme újra Jackre irányult.

- Ide hallgasson! - mondta szigorúan. - Nem akarom kirúgni magát, úgyhogy ne akarja maga se, hogy ki kelljen rúgnom! Maga okos ember, van jövője ebben a szakmában. De figyelmeztetem, ha szándékosan megszegi az utasításaimat, és még egyszer bajt kever a városházán, akkor nem lesz más választásom. Mondja, hogy megértette!

- Tökéletesen - mondta Jack.

- Remek. Akkor menjen vissza dolgozni, és majd az értekezleten találkozunk!

Jacknek nem kellett kétszer mondani, egy pillanat alatt kisurrant a szobából.

Egy ideig sem Bingham, sem Calvin Washington nem szólalt meg, mindketten a gondolataikba merültek.

- Fura pasas - szólalt meg végül Bingham. - Nem tudok kiigazodni rajta.

- Én sem - mondta Washington. - Csak az a mentsége, hogy nagyon ügyes, és rengeteget tud dolgozni. Szinte megszállottja a munkájának. Reggelente mindig ő az első a boncteremben.

- Tudom. Ezért nem rúgtam ki elsőre. De honnan van benne ez a pimaszság? Nem létezik, hogy ne vegye észe, mennyire ingerel vele mindenkit, és mégsem hajlandó visszafogni magát. Nem fér a bőrébe, és tulajdonképpen igaza volt tegnap, amikor elismerte magáról, hogy van benne némi önromboló hajlam. De vajon miért?

- Nem tudom. Néha az az érzésem, hogy forr benne a düh. De hogy mitől? Mire dühös? Fogalmam sincs. Megpróbáltam néhányszor elbeszélgetni vele, személyes dolgokról, de mintha sziklából akarnék vizet fakasztani...

15. FEJEZET

1996. március 21. csütörtök, 20:30

Terese és Colleen a Második sugárúton, a Nyolcvankilencedik és a Nyolcvannyolcadik utca között, nem messze az Elaine's bejáratától szállt ki a taxiból, onnan néhány lépést gyalog kellett tenniük az étteremig. Közvetlenül az étterem előtt lehetetlen volt megállni a szabálytalanul, párhuzamosan parkoló limuzinoktól.

- Hogy nézek ki? - kérdezte Colleen, amikor egy pillanatra megálltak az előtető ponyvája alatt. Még a kabátját is leengedte a válláról, hogy Terese jobban szemügyre vehesse.

- Túl jól - állapította még Terese, és komolyan is gondolta. Colleen ugyanis ezúttal nem a megszokott farmert és pólót viselte, hanem egyszerű vonalú, fekete ruhát, amely igazán előnyösen emelte ki dús keblét. Terese szinte slamposnak érezte magát mellette. Este már nem volt ideje hazamenni és átöltözni, ugyanaz a kosztüm volt rajta, amiben reggel eljött otthonról.

- Nem tudom mitől, de iszonyúan ideges vagyok - vallotta be Colleen.

- Lazíts! - mondta Terese. - Ezzel a ruhával szemben dr. McGovernnek semmi esélye.

Colleen megadta a nevüket az ültetőpincérnek, aki azonnal tudta, kikről van szó. Intett a nőknek, hogy kövessék. Elindult az étterem belseje felé. Akadályversenynek is beillett volna, ahogy a zsúfolásig telt helyiségben végiglavíroztak az asztalok, székek és a cikázó pincérek között. Terese úgy érezte, mintha akváriumban lennének. És persze mindenki alaposan végigmérte őket, nők és férfiak egyaránt. A két gavallér egy kis asztalnál ült, az étterem legtávolabbi sarkában. Amint észrevették a közeledő nőket, mindketten felpattantak a helyükről. Chet előzékenyen tartotta Colleen székét, Jack is buzgón segédkezett Terese körül. A nők a székek támlájára kanyarították a kabátjukat, mielőtt leültek.

- Gondolom, haverotok a tulajdonos, hogy ilyen príma helyet kaptunk - jegyezte meg Terese. Chet, aki hirtelen nem értette, hogy Terese csak gúnyolódik, és igazi elismerésnek vette a megjegyzést, gyorsan eldicsekedett, hogy valóban, körülbelül egy éve valaki bemutatta Elaine-nek. Még meg is mutatta a tulajdonosnőt, aki a bárpult végénél, egy pénztárgép mögött ült.

- Először egészen elöl akartak leültetni - mondta Jack -, de nem hagytuk magunkat. Gondoltuk, nem bírnátok a huzatot.

- Micsoda figyelmesség! - mosolygott Terese. - Ráadásul sokkal intimebb ez a hely.

- Komolyan mondod? - kérdezte Chet, és szemlátomást felderült az arca. Pedig a valóság az volt, hogy hozzájuk képest a halak táncteremben érezhették magukat a közmondásos szardíniásdobozban.

- Hogy kérdezhetsz ilyet? - szólt rá Jack Chetre. - Hát nem látod, hogy csupa komolyság az egész nő?

- Na jó, elég volt - mondta Chet engedékenyen. - Lehet, hogy lassú a felfogásom, de előbb-utóbb csak rájövök mindenre.

Bort és rágcsálnivalót rendeltek a pincértől, aki késedelem nélkül ott termett az asztaluknál, amint a nők megérkeztek. Colleen és Chet azonnal elmerült a könnyed társalgásban. Terese és Jack először csak gúnyos megjegyzéseket váltottak egymással, ott folytatva, ahol előző alkalommal abbahagyták, de aztán a bor megtette a hatását. Egy idő után abbahagyták egymás ugratását, és mire a főfogás megérkezett, már kedélyesen beszélgettek.

- Mik a titkos hírek a pestisfronton? - kérdezte Terese.

- Újabb két haláleset volt a Generalben - felelte Jack. - És több nővér lázas beteg lett.

- Ez benne volt a reggeli híradóban is. Más fejlemény nem volt?

- Igazából csak az egyik haláleset volt pestis. Klinikailag a másik is pestisre emlékeztetett, de szerintem nem az volt.

Terese kezében megállt a villa a falat tésztával. - Nem az volt? - kérdezte. - De hát akkor micsoda?

Jack megvonta a vállát. - Én is szeretném tudni mondta. - Remélem, majd a laboreredményből kiderül.

- Akkor a Manhattani Generalben most biztosan minden a feje tetején áll - mondta Terese. - De jó, hogy nem vagyok beteg, és nem ott kezelnek! Kórházban feküdni még akkor is borzalmas, ha minden a legnagyobb rendben van. De rettenetes lehet, ha az embernek még attól is rettegnie kell, nehogy pestist kapjon.

- Az igazgatóságnak nem nagyon van nyugodt perce, az biztos - bólogatott Jack. - De nem is csoda. A modern korban ilyen még nem fordult elő, hogy kórházi fertőzéses pestis törjön ki valahol. És ez nagyon kétes dicsőség a kórházra nézve.

- Ez nekem új, ez a kórházi fertőzéses dolog - mondta Terese. - Nem is gondoltam volna, hogy ilyen van, csak amióta te meg Chet tegnap este beszéltetek a pestises esetekről. Olyan probléma ez, amely minden kórházban jelentkezik?

- Persze, mindenképpen - válaszolta Jack. - Nem közismert dolog, de a kórházba kerülő betegek öt-tíz százaléka esik áldozatul valamilyen fertőzésnek, amelyet odabent szed össze.

- Jézus! - kiáltott fel Terese megdöbbenve. - Ilyen gyakori jelenség? Hát, ezt nem hittem volna.

- Pedig mindenütt előfordul - csatlakozott Chet is. - Minden kórházban, az egyetemi elefántcsonttornyoktól kezdve a legkisebb közkórházig. És az a nagy baj, hogy kórházban fertőzést kapni a legrosszabb, mert ott rengeteg olyan kórokozó randalírozik, amelyik már ellenáll az antibiotiku-moknak.

- Szép kilátások, nem mondom! - jegyezte meg Terese, némi cinizmussal a hangjában. Majd pár pillanatra elgondolkodott, aztán megkérdezte. - És számottevő különbség van egyes kórházak fertőzési statisztikáiban?

- Hogyne, persze - felelte Chet.

- És ismertek ezek a statisztikák?

- Igen és nem - válaszolta Chet. - Az Egyesített Kórházfelügyeleti Bizottság követelményei szerint minden kórháznak nyilvántartást kell vezetnie a fertőzési arányok alakulásáról, de az adatokat nem szokták nyilvánosságra hozni.

- Hát ez vicc - mondta Terese, és lopva Colleenra kacsintott.

- Ha a fertőzési arány meghalad egy bizonyos értéket, a Bizottság visszavonja az illető kórház működési engedélyét - folytatta Chet. - Úgyhogy nincs minden veszve.

- De hát ez nem tisztességes a betegekkel szemben - mondta Terese. - Ha nem ismerik az adatokat, nem tudják kellőképpen mérlegelni, hogy melyik kórházat válasszák.

Chet előrenyújtotta mindkét kezét, tenyérrel fölfelé, mint a fohászkodó pap. - Hiszen ez politika - mondta.

- Szerintem borzalmas - mondta Terese.

- Ilyen az élet! Igazságtalan. - jegyezte meg Jack.

A desszert és a kávé után Chet és Colleen valóságos rábeszélő kampányba kezdett, hogy menjenek át valamilyen táncos helyre, például a China clubba. De sem Terese, sem Jack nem lelkesedett az ötletért. Chet és Colleen egy darabig még próbálkozott, de miután minden győzködés hiábavalónak bizonyult, végül feladták a küzdelmet.

- Ti csak menjetek nyugodtan! - mondta Terese.

- Biztosan nem akartok jönni? - kérdezte Colleen.

- És nem is akarunk visszatartani benneteket - válaszolta Jack.

Colleen Chetre nézett.

- Ne tétovázzunk tovább! - mondta Chet.

Az étterem előtt Colleen és Chet boldogan taxiba vágta magát, és széles mosollyal integettek Jacknek és Teresenek.

- Remélem, jól fognak szórakozni - jegyezte meg Terese. - Én elképzelni sem tudnék borzalmasabbat. Aszalódni egy zsúfolt, dohányfüstös mulatóban, fülsiketítő zene mellett, azt nem nekem találták ki.

- Na, végre valamiben egy véleményen vagyunk - mosolyodott el Jack.

Terese is elnevette magát. Egyre rokonszenvesebbnek találta Jack humorát, nem utolsósorban azért, mert számos vonást fedezett föl benne a sajátjából.

Egy darabig tétován ácsorogtak a járdaszélen, hol erre, hol arra nézegettek. A Második sugárúton javában zajlott az élet, sok ember volt az utcán, pedig barátságtalanul hűvös volt az idő, nulla foknál alig magasabb hőmérséklettel. De a levegő tiszta volt, az égen egyetlen felhő sem látszott.

- Odafönt mintha megfeledkeztek volna róla, hogy ma van a tavasz első napja - szólalt meg végül Terese. Kezét a kabátzsebébe dugta, és fázósan összehúzta a vállát.

- Menjünk át ide a másik utcába, abba a bárba, ahol tegnap voltunk! - javasolta Jack.

- Mehetünk oda is - felelte Terese -, de van egy jobb ötletem. Itt nem messze, a Madisonon van a munkahelyem. Nincs kedved beugrani velem?

- Egy reklámügynökségre akarsz bevinni? Engem, akiről pontosan tudod, milyen rossz véleménnyel vagyok a reklámról? - kérdezte Jack.

- Azt hittem, csak az egészségügyi reklámot ellenzed - mondta Terese.

- Az az igazság, hogy általában nem rajongok a reklámért - mondta Jack. - Tegnap este Chet belém fojtotta a szót, különben elmondtam volna.

- Ellenzel mindenféle reklámot, úgy, ahogy van?

- Nem, csak az orvosi reklámokat. Azokat kategorikusan, elvileg ellenzem. Az okokat már elmondtam.

- Jó, akkor szerintem beugorhatunk pár percre. Nemcsak orvosi reklámokat csinálunk, hanem rengeteg mást is. Lehet, hogy még élvezni is fogod.

Jack szeretett volna a lágy tekintetű, halványkék szemek és az érzéki ajkak mögé látni. Kissé zavarban volt, mert a sebezhetőség, amelyet ezek sugalltak, sehogyan sem illett a célratörő, határozott, tevékeny nő képéhez, amilyennek elképzelte Terese-t.

Terese állta a pillantását, sőt kacéran el is mosolyodott. - Legyen benned egy kis kalandvágy! - unszolta Jacket.

- Miért érzem úgy, hogy hátsó szándékod van ezzel? - kérdezte Jack.

- Valószínűleg azért, mert úgy van - felelte Terese fesztelenül. - Tanácsot akarok kérni tőled egy új kampánnyal kapcsolatban. Először úgy gondoltam, nem mondom el neked, hogy tulajdonképpen te adtad az ötletet az egyik új anyagunkhoz, de vacsora közben meggondoltam magam.

- Nem tudom, hogy ezt most sértésnek tekintsem vagy bóknak - mondta Jack. - És egyáltalán, hogyan adhattam én ötletet éppen egy hirdetéshez?

- Azzal, hogy beszéltél nekem a pestisveszélyről a Manhattan Generalben. Gondolkodni kezdtem azon, mit is jelent igazából a kórházi fertőzés kérdése.

Jack egy pillanatig hallgatott, aztán megkérdezte. - És miért döntöttél mégis úgy, hogy megmondod, és tanácsot is kérsz?

- Mert hirtelen világos lett előttem, hogy ebben az esetben akár még jogosnak is fogod tartani a reklámot. Ugye azt mondtad, azért ellenzed az orvosi hirdetéseket, mert nem a fontos és lényeges témákra irányulnak. Nos, a kórházi fertőzésekkel foglalkozó reklám esetében igenis lényeges kérdésről van szó.

- Tegyük fel - bólintott Jack.

- Ne csináld ezt velem! - mondta Terese. - Semmi "tegyük fel", ez így van, és kész. Ha egy kórház büszke az eredményeire ezen a téren, miért ne tudatná a nyilvánossággal?

- Rendben van - mondta Jack. - Föladom. Lássuk azt az irodát!

Most már csak Jack biciklijéről kellett eldönteniük, hogy mit tegyenek vele. A kerékpár éppen egy "várakozni tilos" tábla oszlopához volt lakatolva. Végül abban állapodtak meg, hogy a biciklit otthagyják, és taxival mennek Terese irodájáig, Jack pedig majd később, hazafelé menet visszajön érte.

A gyér forgalomnak és a gátlástalan, őrült módon száguldó, orosz bevándorló taxisofőrnek köszönhetően percek alatt megérkeztek a Willow and Heath épületéhez. Jack megkönnyebbülve kászálódott ki a taxi hátsó üléséről.

- Uramisten - fohászkodott -, és még nekem mondják, hogy az életemet kockáztatom a biciklizéssel! Hát az semmi ahhoz képest, ahogy ez a megszállott vezet!

Mintha csak Jack szavait akarná igazolni, az autó csikorgó gumikkal repülőrajtot vett a járdaszegély mellől, és pillanatok alatt el is tűnt a Madison sugárúton. Ekkor már fél tizenegy felé járt, az ügynökség természetesen zárva volt. Terese-nek azonban külön éjszakai kulcsa is volt, azzal nyitották ki a biztonsági zárat, és máris bejutottak az épületbe. Cipőik zajosan koppantak a néptelen folyosó márványpadlóján. A nagy csöndben még a lift tompa zúgása is különösen hangosnak hatott.

- Gyakran maradsz bent ilyen későig? - kérdezte Jack.

Terese felnevetett. - Állandóan - mondta. - Gyakorlatilag itt lakom.

A liftben nem beszélgettek. Aztán ahogy nyílt az ajtó, Jack megdöbbenve látta, hogy az egész emelet fényárban úszik, és olyan nagy a nyüzsgés, mintha délelőtt volna. A számtalan rajzasztal szinte mindegyikénél szorgos rajzolók görnyedtek.

- Mi ez, ti két műszakban dolgoztok? - álmélkodott.

Terese ismét elnevette magát. - Dehogyis - mondta. - Ezek a kollégák kora reggel óta itt vannak. A reklámban nagyon erős a verseny, ha itt el akarsz érni valamit, akkor nem sajnálhatod rá az idődet. Egyébként most több határidős munkánk is van.

Terese elnézést kért, és Jacket magára hagyva az egyik közeli rajzasztalnál dolgozó nőhöz lépett. Jack ezalatt igyekezett fölmérni a hatalmas helyiséget. Meglepőnek találta, hogy a munkahelyeket nem választották el egymástól. Csak néhány szoba nyílt a nagy teremből, azon az oldalon, ahol kiléptek a liftből.

- Alice mindjárt idehoz néhány anyagot - mondta Terese, amikor visszajött Jackhez. - Menjünk be Colleen irodájába!

Kinyitotta az egyik ajtót, belépett a szobába, és felkapcsolta a villanyt. Parányi helyiség volt, ablak nélkül, és szűkössége a kinti nagy, hodály után kellemetlen érzést keltett az emberben. Ráadásul nagy volt a rendetlenség is: papírok, könyvek, újságok, videokazetták hevertek szanaszét dobálva. Több festőállvány is volt a szobában, vastag rajzlapköteggel megrakva.

- Remélem, Colleen nem fog megsértődni, ha egy kis helyet csinálok az asztalán - mondta Terese, miközben odébb tolt egy nagy halom narancssárga másolópapírt. Aztán egy rakás könyvet szedett össze, és lerakta őket a földre. Éppen végzett a rakodással, amikor Alice lépett be.

Therese bemutatta őket egymásnak, majd Alice nagyjából megmutogatta Jacknek azokat a hirdetésötleteket, amelyeket a nap folyamán dolgoztak ki vázlatosan.

Jack egy idő után megállapította magában, hogy a reklám készítésének a folyamatát sokkal érdekesebbnek találja, mint magát a tartalmát. Mindig is foglalkoztatta, hogy hogyan csinálják a tévéreklámokat, és afelől nem volt kétsége, hogy rengeteg ötlet és munka van egy-egy elkészült hirdetésben.

Alice bemutatója körülbelül negyedóráig tartott. Amikor végzett, összeszedte a vázlatokat, és Terese-re pillantott, további utasításokat várva. Terese megköszönte a segítségét, és elbocsátotta azzal, hogy dolgozzon tovább.

- Hát, ez lenne az - mondta Jacknek. - Ilyen elképzelések születtek abból, hogy megtudtam, mi az a kórházi fertőzés. Mi a véleményed?

- Minden elismerésem a tiétek ezért a munkatempóért - kezdte Jack, de Terese máris közbevágott.

- Jobban érdekel, hogy mit szólsz a tartalomhoz. Mit gondolsz arról az ötletről, hogy Hippokratész bejön a kórházba, és kitünteti őket, mert élen járnak abban, hogy ne ártsanak senkinek?

Jack tétova grimaszt vágott. - Nem hízelgek magamnak azzal, hogy intelligens kritikát tudnék mondani egy reklámsztoriról.

- Ugyan, ne bosszants már! - csattant fel Terese, és méltatlankodva nézett Jackre. - Egyszerűen csak a véleményedre vagyok kíváncsi. Ez nem vetélkedő! Mi jutna eszedbe, ha mondjuk kosárlabdameccs közben meglátnád a tévében ezt a hirdetést?

- Az, hogy... jópofa - nyögte ki végül Jack.

- Eszedbe jutna róla, hogy érdemes a National Health kórházaiba menni, mert ott alacsony a kórházi fertőzések aránya?

- Gondolom, igen.

- Na jó - mondta Terese, nyugalmat erőltetve magára. - Hátha van még más ötleted is. Szerinted mit lehetne még kipróbálni?

Jack hosszú percekig nem szólt semmit, csak a feszült gondolkodás látszott az arcán. Aztán eszébe jutott valami. - Esetleg megpróbálhatnátok Oliver Wendell Holmest és Joseph Listert.

- Holmes költő volt, nem? - kérdezte Terese.

- Meg orvos is - bólintott Jack. -~ Alighanem ő meg Lister tette a legtöbbet annak érdekében, hogy az orvosok kezet mossanak, mielőtt egyik betegtől átmennek a másikhoz. Persze, az alapvető érdem Semmelweisé volt. De ez mindegy is, a lényeg, hogy a kézmosás volt a legfontosabb mozzanat a kórházban szerzett fertőzések megelőzésében, legelőször ezt kellett megtanulni, ezt kellett meghonosítani.

- Hmm - hümmögött Terese elismerően. - Igen, ez talán érdekes lehet. Én a magam részéről nagyon kedvelem a kosztümös reklámokat. Szóljunk Alice-nak, hogy valaki nézzen utána a részleteknek?

Jack követte Terese-t, kiléptek Colleen irodájából. Terese néhány szóval elmagyarázta Alice-nak, hogy mi a kívánsága. Az egész nem tartott tovább két percnél.

- Remek - mondta Terese, amikor újra odalépett Jackhez. - Alice most már beindítja a gépezetet. Mi meg mehetünk tovább. Most már én is szívesen megnézném a te munkahelyedet, ha nincs ellenedre.

- Ez nem jó ötlet - mondta Jack. - Megbánnád, ha odavinnélek, hidd el nekem!

- Ne félts engem!

- Nem féltelek. De tudom, mit beszélek. Nem mutogatnivaló hely az.

- De engem érdekel - erősködött Terese. - Eddig csak filmen láttam hullaházat. És mit lehet tudni, hátha abból is születik valami jó ötlet. Téged is jobban foglak érteni, ha a saját szememmel látom, hol dolgozol.

- És mi van, ha nem akarom, hogy jobban értsél? - mondta Jack talányosan. A lift megállt, az ajtó kinyílt. Kiléptek az épületből, és megint a járda szélén álltak.

- Nos, mi az utolsó szavad? - kérdezte Terese. - Csak pár percről volna szó, és még nincs olyan nagyon késő.

- Nem mondom, elég rámenős vagy - jegyezte meg Jack. - Tényleg, mindig eléred, amit akarsz?

- Többnyire - felelte Terese. - Aztán elnevette magát. - De én inkább azt szoktam mondani magamról, hogy állhatatos vagyok.

- Hát jó, legyen - adta be a derekát végül Jack. - Csak aztán ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek!

Leintettek egy taxit. Jack bemondta a címet, mire a kocsi gyorsan visszafordult és megindult déli irányban a Park sugárúton.

- Az a benyomásom, hogy nagy magányos lehetsz - mondta Terese.

- Nem mondom, szabatosan fogalmazol - felelte Jack.

- Ne légy már olyan epés mindig! - vágott vissza Terese.

- Most éppen nem voltam az.

A villódzó utcai fények ugrándoztak az arcukon, ahogy nézték egymást az autó félhomályában. - Nem nagyon tudja az ember, pláne ha nő, hogy mit gondoljon rólad, hogyan viselkedjen veled - szólalt meg Terese hosszú hallgatás után.

- Én ugyanezt mondhatom - válaszolta Jack.

- Volt feleséged? - kérdezte Terese. Aztán gyorsan hozzátette. - De csak akkor válaszolj, ha nem zavar, hogy ilyesmit kérdezek!

- Igen, volt - mondta Jack.

- Nem működött a házasságotok? - érdeklődött tovább Terese.

- Igen, adódtak komoly problémák - ismerte el Jack. - De nem szívesen mondanék erről többet. És te? Neked volt férjed?

- Igen, volt - bólintott Terese. Aztán mélyet sóhajtott, és elfordította a fejét, kinézett az autó ablakán. - De én sem szeretek beszélni róla.

- Na látod, most már két dolog van, amiben egyetértünk - mondta Jack kényszeredett mosollyal. - Egyformán gondolkodunk a füstös mulatókról és a házasságunkról.

Jack úgy irányította a taxist, hogy a Törvényszéki Orvosi Hivatal Harmincadik utcai bejáratához érkezzenek. Örömmel konstatálta, hogy egyik hullaszállító teherautó sem áll a kapunál, amiből arra következtetett, hogy odabent sem lesznek friss hullák a tolókocsikon. Nem szerette volna, ha Terese-t az első pillanatban sokkoló látvány fogadja, annak ellenére, hogy végül is ő volt az, aki kierőszakolta ezt a látogatást. Terese szó nélkül lépkedett Jack mögött, ahogy elhaladtak a hűtőrekeszek sora mellett. Csak akkor szólalt meg, amikor észrevette az egyszerű fenyőfa koporsókat. Megkérdezte, hogy azok miért vannak ott.

- Azoknak a halottaknak, akikért senki nem jelentkezik, vagy akiket nem tudtak azonosítani - felelte Jack. - Ilyen esetekben a város fedezi a temetkezési költségeket.

- Gyakran elő szokott fordulni?

- Állandóan. - Jack a boncterem felé tartott. Először a mosdóhelyiség ajtaját nyitotta ki. Terese benézett, de nem lépett be a helyiségbe. Egy üveges ajtón keresztül be lehetett látni a boncterembe. A rozsdamentes acélból készült boncasztalok fenyegetően csillogtak a gyér éjszakai világítás gyenge fényében.

- Valahogy modernebbnek gondoltam ezt az egészet - jegyezte meg Terese. Karját keresztbe fonta maga előtt, nehogy önkéntelenül is megérintsen valamit.

- Valamikor az volt - felelte Jack. - És elvileg már renoválni kellett volna, de valahogy mindig elmaradt. Tudod, a város állandóan költségvetési válsággal küszködik, és a legtöbb politikus úgy gondolja, hogy innen nyugodt lélekkel elviheti a pénzt. Még a normális működési költségekre is egyre nehezebb összeszedni, ami kell, hát még egy fölújításhoz vagy új berendezésekhez. Ugyanakkor van egy igazán korszerű DNS-laboratóriumunk.

- És merre van az irodád? - kérdezte Terese.

- Fönt, az ötödik emeleten.

- Megnézhetem?

- Miért ne - egyezett bele Jack. - Ha már idáig eljöttünk.

Elhaladtak a temetkezési iroda mellett, és hívták a liftet. - Nem valami nagy élmény az ilyen hullaház, igaz? - kérdezte Jack.

- Kétségtelenül van valami hátborzongató benne - ismerte el Terese. - Mi, akiknek ez egyszerűen a munkahelyünk, gyakran megfeledkezünk arról, hogy a laikusokra egészen másként hat - mondta Jack, miközben elismeréssel állapította meg magában, hogy Terese milyen higgadtan reagál a látványra. Megérkezett a lift, beszálltak. Jack megnyomta az ötödik emelet gombját, és elindultak fölfelé. - Egyáltalán, hogyan jutott eszedbe, hogy ilyen szakmát válassz? - kíváncsiskodott Terese. - Már az egyetemen is tudtad, hogy majd ezt akarod csinálni?

- Hú, dehogyis! - tiltakozott rögtön Jack. - Valami tiszta dolgot akartam magamnak, amiben fontos a technika is, örömöt tud szerezni, és jövedelmező is.

- És akkor? - értetlenkedett Terese.

- Az AmeriCare lenyelte a praxisomat - mondta Jack. - Nem akartam nekik dolgozni, semmilyen hasonló nagy- üzemnek sem, úgyhogy inkább átképeztem magamat. Manapság csak ez a pálya áll nyitva a fölöslegessé váló szakorvosok előtt.

- Nehéz volt? - kérdezte Terese együttérzőn.

Jack nem válaszolt azonnal. A lift fölért az ötödik emeletre, önműködően kinyílt az ajtaja.

- Nagyon nehéz volt - mondta Jack később, amikor már a folyosón lépkedtek. - Leginkább azért, mert nagyon egyedül voltam.

Terese óvatosan Jackre pillantott. Nem számított erre, hogy éppen az a férfi panaszkodik neki a magányosságra, akiről inkább azt gondolta: önként és dalolva választotta az egyedüllétet. De most látta, hogy Jack lopva megdörgöli a szeme sarkát az öklével. Csak nem könnycseppet morzsolt szét? Terese csak ámulatba esett.

- Megérkeztünk - törte meg Jack a csendet. Kulcsával kinyitotta az irodája ajtaját, és fölkattintotta a villanyt.

Az iroda alulmúlta Terese minden várakozását. Kicsi volt és keskeny. A szürke fémbútorok kopottak voltak, a falakra jócskán ráfért volna már a festés. A helyiségnek egyetlen piszkos ablaka volt, az is túl magasan.

- Két íróasztal? - kérdezte Terese az ajtóban állva.

- Chet és én osztozunk az irodán - felelte Jack.

- És melyik a tiéd?

- Amelyiken kupleráj van - mondta Jack. -A pestis miatt a szokásosnál jobban el vagyok maradva a papírmunkákkal. Egyébként mindig késésben vagyok, mert rengeteget szoktam piszmogni a jelentéseimmel.

- Dr. Stapleton! - szólalt meg egy hang a hátuk mögül. Janice Jaeger volt az, a vizsgálóasszisztens.

- A biztonságiak szóltak, amikor visszaértem, hogy maga is bent van - mondta, miután bemutatkozott Teresenek. - Nem csoda, hogy otthon hiába kerestem.

- Valami baj van? - kérdezte Jack.

- Nem. Csak este átszóltak a szaklaboratóriumból - mondta Janice. - Kívánsága szerint elvégezték a fluoreszcein antitestvizsgálatot a Susanne Hard-féle tüdőszövetmintán. Tularémia-pozitív lett.

- Ezt komolyan mondja?

Jack kivette a papírlapot Janice kezéből, és hitetlenkedve meredt rá.

- Mi az a tularémia? - érdeklődött Terese.

- Újabb ragályos betegség - felelte Jack. - Bizonyos szempontból hasonló a pestishez.

- És hol történt? - kérdezte Terese, bár azonnal sejtette a választ.

- A Manhattan Generalben - mondta Jack, még mindig a fejét ingatva. - Ez szinte hihetetlen. Ilyen nincs!

- Akkor én megyek vissza dolgozni - szólalt meg Janice. - Ha szüksége van rám, csak szóljon.

- Pardon, elnézést - mondta Jack. - Nem akartam föltartani. Köszönöm, hogy rögtön szólt.

- Ez természetes - mondta szerényen Janice. Aztán elbúcsúzott tőlük, és sietett a lift felé.

- Ez a tularémia is olyan súlyos, mint a pestis? - kérdezte Terese.

Még mindig a folyosón ácsorogtak.

- Nemigen lehet összehasonlítani őket - válaszolta Jack. - De elég súlyos, különösen a tüdőgyulladásos válfaja, amely nagyon ragályos. Ha Susanne Hard még élne, ő pontosan meg tudná mondani, milyen súlyos betegség.

- És miért lepődtél meg ennyire? Ez is olyan ritka, mint a pestis?

- Nem annyira. Szélesebb körben szokott előfordulni, különösen, a déli államokban, például Arkansasban. De télen szinte soha, legalábbis itt fönn, északon. Inkább késő tavasszal vagy nyáron jelentkezik, ha egyáltalán jelentkezik. Mint a pestishez, ehhez is kell bacilusgazda. Ami a pestisnél a patkánybolha, az itt a kullancs és a bögöly. Azok terjesztik.

- A kullancs és a bögöly? - kérdezte ijedten Terese. A szüleinek volt egy faháza a Catskill hegységben, ahová nyaranta ő is gyakran följárt. Eldugott helyen állt a nyaraló, mélyen bent az erdőben. Arrafelé bőven volt kullancs is, bögöly is.

- A baktériumok legbőségesebb lelőhelyét az olyan kis testű emlősök jelentik, mint a rágcsálók és főként a nyulak - mondta Jack. Még folytatni akarta a mondókáját, de hirtelen mégis elhallgatott. Eszébe jutott a délutáni telefonbeszélgetés Maurice Harddal, az elhunyt asszony férjével, aki azt mondta, hogy a felesége nagyon szeretett Connecticutba járni, sétálni az erdőben, és vadnyulakat etetni!

- Lehet, hogy a nyulak! - mormolta maga elé.

- Miről beszélsz? - kérdezte Terese. Jack bocsánatot kért, hogy megfeledkezett magáról.

Megrázta a fejét, véget vetett a pillanatnyi bambulásnak, és beljebb invitálta Terese-t az irodába. Hellyel kínálta őt Chet íróasztalánál. Aztán részletesen elmesélte a telefonbeszélgetést Maurice Harddal, majd elmagyarázta, miért, olyan fontosak a vadnyulak, ha tularémiáról van szó.

- Elég gyanús ez az egész, úgy látom - jegyezte meg Terese.

- Csupán az nem stimmel, hogy Susanne Hard majdnem két héttel ezelőtt kerülhetett kapcsolatba a connecticuti vadnyulakkal - töprengett Jack. Ujjaival a telefonkagylón dobolt. - Ez túl hosszú lappangási időszakot jelent, főleg tüdőgyulladás esetében. És ha nem Connecticutban kapta a kórt, akkor itt kellett kapnia, a városban, feltehetőleg a Manhattan Generalben. Persze a kórházban szerzett tularémia éppen olyan megmagyarázhatatlan, mint a kórházban szerzett pestis.

- Akár így, akár úgy, ennek nyilvánosságra kell kerülnie - jelentette ki Terese. Állával Jack keze felé bökött, amely a telefonon nyugodott. - Remélem, az újságokat is fölhívod, nemcsak a kórházat.

- Nem hívom egyiket sem - mondta Jack, és az órájára pillantott. Fölvette a telefont, és tárcsázott. - A közvetlen főnökömet hívom. Ezt neki kell elintéznie, ez az ő asztala.

Calvin Washington az első csöngetésre fölvette a telefont, de úgy dörmögött, mint akit álmából vertek fel. Jack derűsen bemondta a nevét.

- Remélem, fontos ügyben hívott - morogta fenyegetően Calvin.

- Nekem nagyon - vágta rá Jack. - Elsőként szeretném közölni önnel, hogy újabb tíz dollárral tartozik.

- Ne szórakozzon! - csattant fel dühösen Washington. Hangjából eltűnt minden álmosság. - Nem ajánlom, hogy valami hülye viccel szórakoztasson!

- Nem vicc - biztosította őt Jack. - Nemrég kaptuk az értesítést a laborból. A Manhattan Generalben a két pestises eset után most már tularémia is van. Én magam is döbbenten hallottam.

- A labor közvetlenül magát hívta? - kérdezte Calvin.

- Dehogy - felelte Jack. - Az egyik vizsgálóasszisztens hozta a hírt az imént.

- Maga bent van az intézetben?

- Bent bizony. Túlórázom.

- Azt mondj a tularémia? - kérdezte Calvin. - Mindjárt rendesen utánanézek valami kézikönyvben. Soha nem volt dolgom ilyesmivel.

- Én is ma délután olvastam utána - vallotta be Jack.

- Gondoskodjon róla, hogy semmi ne szivárogjon ki tőlünk! - rendelkezett Calvin. - Binghamet nem is hívom föl, mert egyelőre úgysem tehetünk semmit. Holnap reggel rögtön szólok neki, ő majd fölhívja a főbiztos asszonyt, az meg az Egészségügyi Bizottságot.

- Rendben - mondta Jack.

- Tehát titokban akarod tartani - méltatlankodott Terese, miután Jack letette a telefont.

- Nem az én dolgom - hárította el Jack a szemrehányást.

- Persze, tudom - gúnyolódott Terese. - Te mosod kezeidet.

- Már akkor eléggé kínos helyzetbe kerültem, amikor a pestisnél magamtól fölhívtam a főbiztos asszonyt - mondta Jack. - Semmi jó nem származna belőle, ha most meg újságírókat csődítenék ide. Reggel majd mindenki értesül a megfelelő forrásokból.

- És azok az emberek a Generalben, akiknél pestisre gyanakszanak? - kérdezte Terese. - Mi lesz, ha nekik is ez a másik fertőzésük van? Szerintem azonnal szólnod kellene mindenkinek, akinek csak lehet.

- Jogos a kérdés - ismerte el Jack. - De igazából még sincs jelentősége. A tularémiát ugyanúgy kell kezelni, mint a pestist. Megvárjuk a reggelt. Úgyis már csak néhány óráról van szó.

- Mi volna, ha én riasztanám a sajtót? - kérdezte Terese.

- Nagyon kérlek, ez eszedbe ne jusson! - válaszolta Jack. - Hallottad, mit mondott a főnököm. Vizsgálat lenne, és úgyis eljutnának hozzám.

- Te nem szereted az egészségügyi reklámot, én meg nem szeretem a bürokratikus ügyintézést. Kvittek vagyunk - mondta Terese.

- Ámen - válaszolta Jack.

16. FEJEZET

1996. március 22. péntek, 6:30

Bár Jack két egymást követő napon is a szokásosnál jóval később került ágyba, péntek reggel mégis fél hatkor elhagyta az álom. Első gondolatai rögtön a tularémia körül forogtak: szinte groteszknek érezte, hogy a pestis kellős közepén másik ritka kór üsse fel a fejét. Az egybeesés legalábbis különös volt, és az még inkább, hogy mindkét kórt ő diagnosztizálta. Senki nem mondhatja, hogy ez nem látványos fegyvertény, gondolta, és úgy érezte, rászolgált a tíz dollár huszonöt centre, amit Washingtontól és Laurie-tól együtt nyert. Hamarosan belátta, hogy hiába próbál újra elaludni, a nyugtalanító gondolatok nem hagyják békén. Ezért inkább kiugrott az ágyból, megreggelizett, és hat előtt néhány perccel már az utcán volt. A gyér kora reggeli forgalomban rekordidő alatt tette meg kerékpárján az utat a hullaházig.

Legelőször a készenléti szobába sietett, Laurie-t és Vinnie-t kereste. Még egyikük sem érkezett meg. Jack visszament az információra, és bekopogott Janice Jaeger ajtaján. Az asszony ezúttal a szokásosnál is hajszoltabbnak látszott.

- Micsoda éjszaka! - sóhajtott fel.

- Zűrös volt? - kérdezte Jack.

- Az enyhe kifejezés. Pláne ezekkel az újabb fertőzéses esetekkel! Mi folyik ott a Generalben?

- Hány haláleset volt?

- Három - mondta Janice. - És mindegyiknek negatív volt a pestis tesztje, pedig az volt az előzetes diagnózis. És mind a három viharos lefolyású, tizenkét órával az első tünetek után mind a hárman meghaltak. Ijesztő, nem?

- Ezek a mostani fertőzéses esetek mind hiperakut lefolyásúak - jegyezte meg Jack.

- Mit gondol, ez a három új is tularémia lesz? - kérdezte Janice.

- Van rá esély - bólintott Jack. - Főleg, ha a tesztjük pestisre negatív volt, ahogy maga mondja. Susanne Hard diagnózisáról nem szólt senkinek, ugye?

- Nagyon kellett vigyáznom a nyelvemre, de nem - felelte Janice. -A saját bőrömön tanultam meg, hogy gyűjtenem kell az információt, nem kiadnom.

- Erről nekem is friss tapasztalataim vannak - mosolyodott el Jack. - Készen van ez a három akta?

- Mind a magáé - nyújtotta Janice a három dossziét. Jack, hóna alatt az aktákkal, visszament a készenléti szobába. Vinnie még mindig nem érkezett meg, így Jack kávét főzött magának. Bögrével a kézében leült, és nekilátott az iratok tanulmányozásának.

Szinte az első pillanatban különös dologra bukkant. Az első eset Maria Lopez, negyvenhét éves nő volt, aki csodák csodája a Manhattan General központi ellátójában dolgozott! Sőt, ugyanabban a műszakban, mint Katherine Mueller!

Jack lehunyta a szemét. Hogyan lehetséges az, hogy a központi ellátó két alkalmazottja szinte egyszerre betegszik meg, és minden jel szerint két különböző fertőző betegségben? Nem kételkedett abban, hogy ez nem lehet véletlen. Meg volt győződve, hogy a magyarázat összefügg a két nő munkájával. Csak az volt a kérdés, hogyan.

Gondolatban ismét felidézte a helyszínt, a központi ellátó részleget. Pontosan emlékezett a polcsorokra, a köztük lévő járatokra, még azt is maga előtt látta, hogy ki milyen ruhát viselt. De elképzelni sem tudta, milyen módon kerülhettek kapcsolatba az alkalmazottak a ragályos baktériumokkal. A központi ellátó semmi módon nem vett részt a kórházi hulladék összegyűjtésében, még a szennyes ágynemű sem került hozzájuk, és ahogy a vezetőnő említette, kollégái alig vagy egyáltalán nem érintkeztek a betegekkel.

Jack újra visszatért Janice Jaeger vizsgálati jelentéséhez. Ahogy Nodelman óta minden esetben, ezúttal is valamennyi lehetséges információt összegyűjtötte az esetleges háziállatokról, utazásokról és látogatókról. Maria Lopez esetében egyik témában sem fordult elő semmilyen gyanús mozzanat.

Kinyitotta a második dossziét. Az elhunyt páciens neve Joy Hester volt, az ő esetében nem kellett rejtett okokat keresni: a nőgyógyászaton dolgozott ápolónőként, Susanne Hard az ő betege volt, többször is érintkezett véle, közvetlenül a tünetek jelentkezése előtt és az akut stádium során is. Jacket csupán az zavarta, hogy úgy emlékezett, a szakkönyvek szerint a tularémia csak nagyon ritkán terjed emberről emberre.

A harmadik eset Donald Lagenthorpe, harmincnyolc éves olajmérnök volt, akit előző reggel vettek föl a kórházba az ambulancián, nehezen kezelhető asztmarohammal. Intravénás szteroidkezelést és hörgőtágítókat kapott, párásított levegőt és ágyban fekvést írt elő az orvosa. Janice feljegyzései szerint gyorsan javult az állapota, már haza akart menni, amikor egyik pillanatról a másikra erős fejfájásra kezdett panaszkodni.

Ez késő délután történt, majd a fejfájáshoz hidegrázás és láz társult. Egyre erősebben köhögött, az asztmatikus tünetek pedig a folyamatos kezelés ellenére szintén rosszabbodtak. Tüdőgyulladást állapítottak meg, amit a röntgen is megerősített. Csupán az volt a furcsa, hogy a köpet Gram-festéses vizsgálata nem mutatott ki baktériumot.

A beteg fokozódó izomfájdalomra panaszkodott. Hirtelen alhasi fájdalom is fellépett, ez és a mélyben észlelt nyomásérzékenység vakbélgyulladásra utalt. Este fél nyolckor vakbélműtétet hajtottak végre Lagenthorpe-on, de a féregnyúlványa épnek bizonyult. A sebészeti beavatkozást követően állapota egyre rosszabbodott, az életfunkciók leállással fenyegettek. Vérnyomása lezuhant, a kezelésre nem reagált. A vizeletkiválasztás elhanyagolható mértékűre csökkent.

Jack azt is megtudta a jelentés további részleteiből, hogy a páciens egy héttel korábban olajfúró állomásokat járt végig Texasban, és a szó szoros értelmében szinte végigtalpalta a Sivatagot. Az is kiderült, hogy a barátnője nemrég burmai macskakölyökre tett szert, de egzotikus helyekről érkező látogatói nem voltak.

- A mindenit! Te aztán korán keltél! - kiáltott fel a belépő Laurie Montgomery.

Jack összerezzent a hangra, és szinte ijedten nézte, ahogy Laurie beviharzik, és kabátját az egyik íróasztalra dobja, amelyet reggelente ő szokott használni. Laurie számára ez volt az utolsó olyan nap a hétből, amikor ő volt a soros vezető, és ő osztotta ki az eseteket a boncolóorvosok között. A feladat hálátlan volt, egyik szakorvos sem szerette, ha rá került a sor.

- Rossz híreim vannak - mondta Jack.

Laurie éppen az információs részleg felé indult, most megállt, mindig vidám, kedves arcán árnyék suhant át.

Jack elnevette magát. - Ne rémülj meg, annyira nem súlyos a helyzet! Adósom vagy huszonöt centtel, csak ennyi.

- Komolyan mondod? - kérdezte Laurie. - Tényleg tularémia volt?

- Tegnap este jött a laborból a lelet, pozitív volt a fluoreszcein antitest. Szerintem ez egyértelművé teszi a diagnózist.

- Milyen jó, hogy csak ennyibe fogadtam! - jegyezte meg Laurie. - Te viszont, úgy látszik felülmúlhatatlan vagy a fertőzésdiagnosztikában. Mi a titkod?

- Szűz kéz - mondta Jack. - Ja, és itt van három eset ma éjszakáról. Mind fertőző betegség, és mind a Generalban. Legalább kettőt szeretnék megcsinálni!

- Szerintem semmi akadálya - válaszolta Laurie. - Csak előbb hadd menjek át az információra a többiért!

Abban a pillanatban, hogy Laurie eltűnt, Vinnie jelent meg az ajtóban. Az arca puffadt volt és sápadtszürke, a szeme véreres. Jacknek hirtelen az jutott eszébe, hogy úgy néz ki, mintha az egyik lenti hűtőrekeszből kászálódott volna elő.

- Milyen gyűrött vagy ma reggel - jegyezte meg kajánul.

- Másnapos vagyok - nyögte Vinnie. - Az egyik haverom legénybúcsút tartott. Mindannyian kiütöttük magunkat. - Ledobta az újságját az egyik íróasztalra, és odabotorkált a faliszekrényhez, amelyben a kávésdobozt tartották.

- Ha nem vetted volna észre, a kávé meg van főzve - mondta Jack.

Ezt hallva Vinnie a kávéfőzőre meredt, amelynek üvegedénye tele volt kávéval, de másodpercekbe telt, mire eljutott a tudatáig, hogy fölöslegesen fárasztja magát.

- Mit szólnál hozzá, ha inkább ezzel foglalkoznánk - mondta Jack, és odacsúsztatta Vinnie elé a Maria Lopez dossziét. - Akár elő is készítheted. Tudod, ki korán kel...

- Hagyj békén a közhelyekkel! - jajdult fel Vinnie. Fölemelte a dossziét, és találomra kinyitotta. - őszintén megmondom, semmi kedvem a bölcs mondásaidhoz. Csak azt nem fogom föl, miért nem tudsz te is akkor jönni, amikor mindenki más.

- Már Laurie is itt van - emlékeztette őt Jack.

- Igen, mert ezen a héten ő a soros elosztó. Neked viszont nincs semmi mentséged. - Itt-ott beleolvasgatott a dossziéban lévő papírokba. - Hát ez remek! Még egy fertőzéses eset! Imádom! Mért nem maradtam inkább az ágyamban!

- Pár perc múlva én is lent vagyok - mondta Jack. Vinnie dühösen felkapta az újságját, és elindult lefelé.

Laurie egy halom dossziéval tért vissza, és az egész kupacot ledobta az íróasztalra, a kabátja mellé. - Te jó ég, mennyi munkánk lesz ma! - sóhajtotta.

- Vinnie-t már leküldtem, hogy készítse elő az egyik fertőzésest - mondta Jack. - Remélem, nem léptem túl a hatáskörömet. Tudom, hogy még nem nézted meg az anyagokat, de mindegyik pestisgyanús, viszont a tesztje mindegyiknek negatív volt. Szerintem az a minimum, hogy fölállítsunk valamilyen diagnózist.

- Nem is kérdéses - felelte Laurie. - De akkor is le kell mennem, hogy a külső szemléket megcsináljam. Gyere, induljunk, most megcsinálom, és már kezdhetsz is! - Előkereste az összesítő listát, amelyen minden éjszakai haláleset fel volt tüntetve.

- Mit kell tudni arról, amelyikkel kezdeni akarsz? - kérdezte menet közben.

Jack röviden előadta, amit Maria Lopez halálának körülményeiről tudott. Külön kiemelte, hogy az asszony a Manhattan General központi ellátó részlegében dolgozott, miként az előző napi egyik pestises áldozat. Beszálltak a liftbe.

- Elég furcsa egybeesés, nem? - kérdezte Laurie.

- Szerintem mindenképpen - felelte Jack.

- És mit gondolsz, ez fontos lehet? - fordult feléje Laurie, éppen amikor a lift nagyot zökkenve megállt. Kiléptek a folyosóra.

- Az ösztöneim azt súgják, hogy igen. Ezért szeretném magam boncolni. De ha megölsz, akkor sem tudom kitalálni, mi lehet az összefüggés.

Ahogy a hűtőrekeszekhez értek, Laurie magához intette Salt, és átadta neki az összesített listát. - Kezdjük a Lopez nevűvel! - mondta.

Sal átvette a listát, egyeztette az övével, aztán megállt a 67-es számú rekesznél, kinyitotta az ajtaját, és kihúzta a tepsit.

Maria Lopez is, akárcsak egy nappal korábban elhunyt kolléganője, meglehetősén kövér nő volt. A haja különös, narancsos színre volt festve. Testéből itt-ott még infúziós csövek lógtak. Az egyik például a nyaka jobb oldalához, a másik a bal karjához volt erősítve.

- Nem volt öreg - jegyezte meg Laurie.

Jack bólintott. - Negyvenkét éves volt.

Laurie a mennyezeti lámpák fénye felé tartotta a Maria Lopezről készült, egész alakos röntgenfelvételt. A képen csak a tüdőkön látható, foltos beszűrődés utalt rendellenességre.

- Láss neki! - mondta Laurie.

Jack sarkon fordult, és az öltözőhelyiség felé vette az irányt, ahol az űrhajósruhát tartották.

- A másik kettőből melyiket akarod csinálni? - szólt utána Laurie.

- Lagenthorpe-ot - felelte Jack.

- Rendben.

Vinnie a tőle megszokott szakértelemmel és tempóban készítette elő Maria Lopez holttesté-nek boncolását, munkáján nem látszott a másnapossága. Mire Jack másodszorra is elolvasta a dossziéban lévő anyagokat, és belebújt az űrhajósruhába, minden készen állt.

Ideális körülmények között láthatott munkához. a boncteremben csak ő és Vinnie volt, semmi sem zavarta a koncentrálásban. Vinnie másnapossága is kapóra jött, mert inkább a fejfájásával volt elfoglalva, némán segédkezett, nem fárasztotta Jacket a szokásos morbid viccekkel és a sportvilág érdektelen eseményeivel.

Jack élvezte a csendet, a zavartalan, intenzív munkát. A külső vizsgálatra jóval több időt fordított a szokásosnál. Ezúttal is rovarcsípést keresett, de aprólékos vizsgálódása most is eredménytelen maradt. Akárcsak Katherine Mueller testén, itt is volt néhány olyan folt az elhunyt bőrén, amely esetleg csípés lehetett, ezeket megint lefényképezte, de valójában nem hitte, hogy sokra menne a felvételekkel.

A belső vizsgálatokat ugyanúgy végezte, ahogyan a korábbi fertőzéses halottaknál. Fokozott óvatossággal kezelte a belső szerveket, a lehető legkevesebbet mozgatta őket, hogy minél kevesebb baktérium kerülhessen a levegőbe.

Ahogyan lépésről lépésre haladt a munkával, egyre inkább az volt a benyomása, hogy ez a mostani eset nem Katherine Muellerével, hanem sokkal inkább Susanne Hardéval rokon. Következésképpen az előzetes diagnózisban is megmaradt a tularémia mellett, a pestist valószínűtlennek tartotta. Ettől persze még értetlenebbül állt a rejtély előtt: hogyan kaphatták meg. a központi elosztó alkalmazottai közül ketten is ezeket a betegségeket, miközben a többi kórházi dolgozót, akik sokkal nagyobb kockázatnak voltak kitéve, elkerülte a fertőzés?

Miután végzett a belső vizsgálattal és a szükséges mintavételekkel, külön félrerakott egy tüdőszövetmintát, amelyet Agnes Finn-nek szándékozott fölvinni. Úgy gondolta, hogy amint meglesznek a hasonló minták Joy Hester és Donald Lagenthorpe tüdejéből is, mind a hármat átküldeti a szaklaboratóriumba, tularémia-tesztre.

Vinnie-vel közösen már a visszavarrást végezték Maria Lopez holttestén, amikor a mosdóból és az előtérből beszélgetést hallottak.

- Itt jönnek a normális, civilizált kollégák - jegyezte meg Vinnie.

Jack nem válaszolt.

Ekkor kinyílt a mosdó ajtaja. Két, védőruhába öltözött alak lépett a terembe, és odabillegett Jack asztalához. Laurie és Chet volt az.

- Már végeztetek is a műszakkal? - érdeklődött Chet.

- Én nem tehetek róla - tárta szét a karját Vinnie. - Ez az őrült biciklista virradatkor szeret kezdeni.

- Mit gondolsz? - kérdezte Laurie. - Pestis vagy tularémia?

- Én tularémiára tippelek - felelte Jack.

- Akkor már négy eset lesz, ha ez a másik kettő is az - mondta Laurie.

- Tudom - bólintott Jack. - Nagyon furcsa ez. Elvileg az emberről emberre terjedés ritkán fordul elő. Érthetetlen, de ezekben az utóbbi esetekben viszont mintha éppen ez lenne a sablon.

- Miért, hogyan terjed a tularémia? - szólt közbe Chet. - Én még életemben nem láttam tularémiás pácienst.

- Kullancs révén, vagy fertőzött állattal, mondjuk nyúllal való közvetlen kontaktus révén - magyarázta Jack.

- Kiírtalak a Lagenthorpe nevűre is - mondta Laurie Jacknek. - Hestert majd én megcsinálom.

- Megcsinálom azt is szívesen - ajánlotta Jack.

- Nem kell - hárította el az ajánlatot Laurie. - Mégsem olyan vészesen sok a munka. A tegnap éjszakaiak közül a legtöbbet nem kell boncolni. És az mégse járja, hogy csak a tiéd legyen az élvezet!

Sorban hozták a hullákat. A boncsegédek begurították őket a terembe, és fölrakták az asztalokra. Laurie és Chet is munkához látott.

Jack és Vinnie folytatta a varrást. Amikor végeztek, egyesült erővel átrakták Maria Lopez földi maradványait egy kocsira, de közben Jack már arról érdeklődött Vinnie-től, milyen gyorsan tudja előkészíteni Lagenthorpe-ot.

- Nahát! Ezt a rabszolgahajcsárt! - morgolódott Vinnie. - Még egy kávét sem iszunk, ahogyan a normális emberek szoktak?

- Előbb legyünk túl Lagenthorpe-on! - mondta Jack. - Utána egész nap kávézhatsz!

- Ahogy azt elképzeled - dörmögött Vinnie. - Úgyis visszaküldenek valakihez segíteni.

Kitolta Maria Lopezt a boncteremből, közben egyetlen pillanatra sem hagyta abba a morgolódást. Jack átsétált Laurie asztalához. Laurie egészen elmerült a külső vizsgálatban, de amikor észrevette Jacket, fölegyenesedett.

- Ez a szegény nő csak harminchat éves volt - mondta szomorúan. - Milyen kár érte.

- És? Mit találtál? Van rajta rovarcsípés vagy macskakarmolás?

- Semmi, csak apró borotvavágás a lábszárán - mondta Laurie. - De nincs begyulladva, tehát biztosra veszem, hogy csak véletlen lelet. De azt érdekesnek találom, hogy a szeme egyértelműen fertőzéses.

Azzal óvatosan fölemelte a nő szemhéját. Mindkét szem erősen gyulladásos volt, bár a szaruhártyák tiszták maradtak.

- A fül előtti nyirokcsomókat is nagyon duzzadtnak találtam - folytatta Laurie, és a páciens füle előtti, jól látható daganatokra mutatott.

- Tényleg érdekes - jegyezte meg Jack. - Ez egybevág a tularémiával, bár a többieknél nem láttam ilyet. Kiabálj át, ha még valami szokatlanra bukkansz!

Jack most Chet asztalához lépett, aki boldogan elmerült egy több lőtt sebes holttest vizsgálatában. Éppen a be- és kimeneti sérüléseket fényképezte. Amikor észrevette Jacket, a fényképezőgépet Sal kezébe nyomta, aki segédkezett neki, ő pedig félrevonta a kollégáját.

- Mi volt tegnap éjszaka? - kérdezte.

- Szerintem ezt nem most kéne megtárgyalnunk - mondta Jack. Az űrhajósruhában enyhén szólva nehézkes volt mindenféle társalgás.

- Ne hülyéskedj már! - mondta Chet. - Én robbantottam Colleennal. A China Club után még átmentünk a kérójába a Hatvanhatosba.

- Engedd meg, hogy elsőnek gratuláljak! - mondta Jack.

- És ti mit csináltatok utána? - kérdezősködött tovább Chet.

- Ha elmondom, nem fogod elhinni.

- Próbáljuk ki! - erősködött Chet. Közelebb hajolt Jackhez.

- Először Terese irodájába mentünk, aztán meg ide, a miénkbe.

- Nyertél. Tényleg nem hiszem el.

- Tudtam én: az igazságot mindig nehéz elfogadni - tárta szét a karját Jack.

Ekkor Vinnie megérkezett Lagenthorpe holttestével, ez jó ürügy volt Jacknek, hogy abbahagyja a beszélgetést, és visszatérjen a saját asztalához. Inkább részt vett az előkészületekben, semhogy hagyja magát tovább nyaggatni. Azonkívül legalább hamarabb hozzákezdhetett a vizsgálathoz.

A külső szemlénél a legfeltűnőbb rendellenesség a nyolc centiméteres, frissen bevarrt appendectomia-vágás volt. Jack azonban hamarosan újabb elváltozást is fölfedezett. Amikor az elhunyt kezét vizsgálta, az ujjak hegyén kezdődő gangrénára utaló, finom jelekre bukkant. Sőt, a fülcimpákon is ugyanezt látta, a tünetek itt még halványabbak voltak.

- Ugyanolyan, mint Nodelmannél volt - szólalt meg Vinnie. - Csak nem annyira, és ennek a farkán nincsen. Mit gondolsz, ez megint pestises?

- Nem tudom - mondta Jack. - Nodelmannek nem volt vakbélműtétje.

Jack megint vagy húsz percet töltött azzal, hogy rovarcsípés vagy állati eredetű harapás nyomát kereste a testfelületen. Mivel a néhai Lagenthorpe meglehetősen sötét bőrű, afro-amerikai férfi volt, ez jóval bonyolultabb feladatot jelentett, mint a sokkal világosabb bőrű Maria Lopez esetében.

Bár a szorgalom és az alaposság ezúttal sem vezetett eredményre, legalábbis ami a csípésnyomokat illeti, Jack mégis ennek köszönhette, hogy újabb furcsa és alig észrevehető elváltozásra lelt figyelmes. Lagenthorpe mindkét tenyerén és talpán halvány kiütéseket talált. Még Vinnie-nek is meg akarta mutatni, de Vinnie kijelentette, ő ugyan nem lát ott semmit.

- Mondd meg, mit kell látnom! - mondta Jacknek.

- Kis, rózsaszín foltokat. Nézd, itt is, a csuklója belső oldalán!

Jack fölemelte a páciens jobb karját.

- Ne haragudj, most sem látom!

- Mindegy - legyintett Jack. Készített néhány fényképet is, bár nem bízott benne, hogy a kiütés látható lesz a képeken. Az efféle finom részleteket a vaku többnyire eltüntette.

Ahogy előrehaladt a külső vizsgálattal, egyre értetlenebbül állt az eset előtt. A kórházi előzetes diagnózis Lagenthorpe esetében tüdőgyulladásos pestisről szólt, és a külső jegyek alapján annak is látszott, nem véletlen, hogy Vinnie-nek is rögtön Nodelman jutott eszébe. Csakhogy zavaró momentumok is voltak. A leletek szerint az elvégzett teszt pestisre negatív eredményt mutatott, ezért Jack inkább tularémiára gyanakodott.

Csakhogy a tularémia is valószínűtlennek tűnt, hiszen a köpetvizsgálat során nem találtak baktériumokat. Tovább bonyolították a helyzetet a súlyos alhasi panaszok, amelyek vakbélgyulladásra utaltak, noha, mint kiderült, nem volt szó vakbélgyulladásról. És mindennek a tetejébe ott volt a kiütés a tenyerén és a talpán.

Ezen a ponton Jack már végképp nem tudta, mire gondoljon. A maga részéről abban mindenesetre biztos volt, hogy ez nem pestis, de nem is tularémia.

A belső vizsgálat kezdetén rögtön olyan indirekt bizonyítékra bukkant, amely mindenképpen az ő véleményét látszott alátámasztani: a nyirokrendszert szinte nem is érintette a kór.

Amikor a tüdőket felnyitotta, már szabad szemmel is olyasmit fedezett föl, ami sem a pestis, sem a tularémia esetében nem illett a képbe. Lagenthorpe tüdejének állapota sokkal inkább utalt szívrohamra, mint fertőzésre. Nagy mennyiségű folyadék volt jelen, de keményedés szinte alig látszott. A többi belső szervet vizsgálva Jack megállapította, hogy többé-kevésbé mindegyiken meglátszott a kórlefolyás hatása. A szív, csakúgy mint a máj, a lép, a vesék akut megnagyobbodást mutattak. Még a belek is pangásos állapotban voltak, mintha megszűnt volna a bélműködés.

- Talált valami érdekeset? - kérdezte Jack háta mögül valaki mély, érdes hangon. Jack annyira elmerült a munkában, hogy észre sem vette, amikor Calvin Washington félretolta Vinnie-t, és a helyére állt.

- Azt hiszem, igen - mondta Jack.

- Még egy fertőzés? - szólalt meg egy másik komor hang. Jack odakapta a fejét. A hangot azonnal fölismerte, de a szemével is meg akart győződni arról, hogy nem tévedett. És valóban: maga a nagyfőnök állt mellette!

- Feltételes pestisdiagnózissal érkezett be az eset - mondta. Még mindig azon ámuldozott magában, hogy itt látja Binghamet, aki nagyon ritkán tette tiszteletét a "szalonban", csak olyankor, ha valami bonyolult munkájuk akadt, amelynek ráadásul közvetlen politikai következményei is lehettek.

- A hanghordozásából úgy hallom, maga szerint nem az volt - mondta Bingham. A felnyitott test fölé hajolt, és végigfuttatta tekintetét a duzzadt, nedvesen csillogó belső szerveken.

- Nagyon jó a füle, uram! - mondta Jack. Nagyon igyekezett, hogy szavaiból ezúttal ne lehessen kiérezni még árnyalatnyi gúnyt sem. Most az egyszer őszintén gondolta, amit mondott.

- Vagyis, mit gondol akkor, mi volt? - kérdezte Bingham. Kesztyűs ujjával óvatosan megbökte a duzzadt lépet. - Ez a lép óriási.

- Halvány dunsztom sincs - mondta Jack.

- Dr. Washington úgy tájékoztatott ma reggel, hogy lenyűgözően diagnosztizált egy tularémiás esetet - folytatta Bingham.

- Ráhibáztam - mondta szerényen Jack.

- Dr. Washington nem így mondta. Fogadja elismerésemet! A gyors és bravúros pestisdiagnózis után ez megint nagyszerű teljesítmény! Gratulálok! És ahhoz is, hogy végre azt is rám bízta, hogy kit mikor értesítsek a fejleményekről. Csak így tovább! Nagyon örülök, hogy tegnap nem rúgtam ki magát.

- Na, most aztán jól megdicsért, uram! - mondta Jack. Mindketten elnevették magukat.

- Hol van a Martin-ügy? - kérdezte Bingham Washingtontól.

Calvin Chet asztala felé mutatott. - Hármas asztal, uram - mondta -, dr. McGovern csinálja. Egy pillanat, és jövök én is.

Jack követte a tekintetével Binghamet, jól látta, hogy először Chet is alig akart hinni a szemének, annyira meglepődött, hogy maga a nagyfőnök áll a háta mögött. Aztán visszafordult Calvinhez. - Meg vagyok bántva - mondta megjátszott sértettséggel. - Egy pillanatra még el is hittem, hogy a főnök miattam jött le, miattam öltözött be, mert gratulálni akart nekem.

- Álmodozás az élet megrontója - mondta Calvin. - Maga itt csak mellékszereplő volt, dr. Stapleton! Az a lőtt sebes páciens érdekli a főnököt, akit dr. McGovern csinál.

- Problémás eset? - kérdezte Jack.

- Potenciálisan - felelte Calvin. - A rendőrségi verzió szerint az illető akadályozta a rendőri intézkedést, és menekülni próbált.

- Ebben nincs semmi különös - jegyezte meg Jack.

- Igen, csak az a kérdés, hogy a golyók elölről hatoltak a testébe vagy hátulról - folytatta Calvin. - És öt golyóról van szó, ami azért túlzásnak tűnhet.

Jack bólintott. Most már értett mindent, és boldog volt, hogy nem neki kell foglalkoznia az üggyel.

- Szóval a főnök nem azért jött le, hogy magának gratuláljon, de akkor is gratulált - folytatta Calvin. - Imponálónak tartotta a tularémia-diagnózist, és őszintén meg kell mondanom, én is fejet hajtok maga előtt. Gyors és mintaszerű diagnózis volt. Megérte a tíz dollárt. De azt is meg kell mondanom, hogy az a kis villámtréfa a fogadásunkról, amit tegnap rögtönzött a főnök irodájában, nem nyerte meg a tetszésemet. Lehet, hogy a főnököt ideig-óráig meg tudta téveszteni vele, de engem nem.

- Én is rögtön éreztem - ismerte el Jack. - Ezért próbáltam gyorsan másra terelni a szót.

- Csak azért mondom, hogy tudja - tette még hozzá Calvin, aztán ő is közelebb hajolt Lagenthorpe felnyitott testéhez, és ahogy Bingham tette, ő is megbökte a lépet. - Igaza volt a főnöknek - jegyezte meg. - Tényleg hatalmas.

- Ugyanilyen a szív is, és szinte minden más - mondta Jack.

- Mire tippel? - kérdezte Calvin.

- Most még tippelni sem tudok - vallotta be Jack. - Ez is valami fertőzés lesz, és lefogadom, hogy nem pestis és nem tularémia. És most már végképp nem értem, mit csinálnak ezek odaát a Manhattan Generalben.

- Ne ragadtassa el magát! - mondta Calvin. - New York hatalmas város, a General pedig hatalmas kórház. És ahogy az emberek jönnek-mennek manapság, ahány repülőgép leszáll óránként a Kennedy repülőtéren, éjjel-nappal, itt most már bármilyen kór előfordulhat, mindegy, hogy milyen évszak van éppen.

- Igen, ebben lehet valami - bólintott Jack.

- Na jó, ha eszébe jut valami, szóljon - zárta le a beszélgetést Washington. - Vissza akarom nyerni a húsz dolláromat!

Calvin távozása után Vinnie újra elfoglalta a megszokott helyét. Jack minden szervből mintát vett, Vinnie pedig gondoskodott róla, hogy a minták a megfelelő tartósítóba és a megfelelően felcímkézett tartályokba kerüljenek. A mintavétel után közösen hozzáláttak, hogy összevarrják Lagenthorpe vágásait.

A legvégső munkafázisokat Jack már Vinnie-re bízta, és inkább átsétált Laurie asztalához. Az ő páciensén is megvizsgálta a tüdőt, a májat és a lépet - a látható elváltozások szinte semmiben sem különböztek Maria Lopez és Susanne Hard esetétől. A felnyitott belső szerveken több száz kezdődő tályogot lehetett látni granulóma-képződéssel.

- Ez is tularémiának látszik - mondta Laurie.

- Persze, biztosan igazad van - hagyta helyben Jack. - Csak az nem hagy nyugton, hogy a szakirodalom szerint az emberről emberre terjedés ritka. Nem tudom, ezt hogyan magyarázzam.

- Csak úgy, hogy mindannyian ugyanazzal a fertőzésforrással kerültek kapcsolatba - vetette föl Laurie.

- Ó, persze! - kiáltott föl Jack gúnyosan. - Véletlenül mindannyian ugyanabba az erdőbe mentek Connecticutban, és ugyanazt a fertőzött nyulat etették, ugye?

- Jó, én csak megemlítettem egy elvi lehetőséget - jegyezte meg Laurie sértetten.

- Ne haragudj! - visszakozott Jack. - Igazad van. Nem akartalak megbántani. Csak lassan már begolyózom ettől a sok fertőzéses megbetegedéstől. Az az érzésem, hogy valami fontos momentumot nem veszek észre, de fogalmam sincs, hogy mi az.

- Lagenthorpe-nál mi volt? - kérdezte Laurie megenyhülve. - Neki is tularémiája lehetett?

- Nem - rázta a fejét Jack. - Valami egészen más lesz, de nem is sejtem, hogy mi.

- Az nem lehet, hogy érzelmileg is túlságosan belebonyolódtál ebbe az egészbe? - kérdezte óvatosan Laurie.

- De, nincs kizárva - vonta meg a vállát Jack. Utólag valóban érzett némi bűntudatot, hogy már az első esetnél annyi előítélet volt benne az AmeriCare-rel szemben. - Igyekszem visszafogni magam. Az lesz a legjobb, ha inkább a szakirodalmat nézem meg alaposabban.

- Ez az okos beszéd! - mosolyodott el Laurie. - Idegeskedni nem érdemes, sokkal jobb, ha az ember inkább igyekszik tanulni ezekből az esetekből. Végül is ezért csináljuk, amit csinálunk, nem?

Jack hiába próbált Laurie arcvédő maszkja mögé látni, a csillogó műanyag lemezen át nem tudta megállapítani komolyan beszél-e a kolléganője, vagy csak gúnyolódik rajta. A visszaverődő fények foltjai végképp elmosták az arcvonásokat.

Jack egy pillanatra visszatért Chet asztalához, aki egyáltalán nem volt virágos kedvében.

- A francba! - dühöngött Jacknek. - Arra fog rámenni az egész napom, hogy a golyók útja olyan legyen, amilyennek Bingham akarja. Nem is értem, ha ennyire fontos neki, miért nem csinálja ő maga...

- Szólj, ha segítségre van szükséged! - ajánlotta Jack. - Szívesen lejövök asszisztálni.

- Lehet, hogy az lesz a vége - legyintett Chet.

Jack megszabadult a védőruhától, utcai ruhába öltözött, és mielőtt kilépett volna az öltözőből, nem felejtette el bedugni a ventillátor töltőberendezését sem. Aztán magához vette Lopez és Lagenthorpe boncolási dossziéját, Joy Hesteréből pedig kinézte a legközelebbi hozzátartozó adatait. Az elhunyt nővére volt az, azonos lakcímmel és telefonnal. Ezután megkereste Vinnie-t, aki éppen a hűtőhelyiségből jött kifelé, ahol Lagenthorpe holttestét helyezte el.

- Hol vannak a minták a mai két esetből? - kérdezte Jack.

- Nálam vannak, biztos, helyen - válaszolta Vinnie.

- Én akarom fölvinni őket - jelentette ki Jack.

- Komolyan? - kérdezte csalódottan Vinnie. A minták ide-oda szállítása ugyanis általában kávészünetet is jelentett neki, erről most le kellett mondania.

- Halálosan - zárta le a párbeszédet Jack.

Magához vette a mintákat, a hóna alá csapta a boncolási jegyzőkönyveket, és az irodája felé indult. Előbb azonban két rövid kitérőt tett, az elsőt a mikrobiológiai laboratóriumba, ahol Agnes Finnt kereste.

- Gratulálok a tularémia-diagnózisához - kezdte Agnes.

- Nagy karriert csináltam vele - felelte Jack. - Ma mindenki engem ajnároz.

- Megint hozott valamit? - kérdezte Agnes, akinek máris feltűntek az üvegcsék Jack kezében.

- Hoztam bizony - mondta Jack. Kikereste a Maria Lopez-féle mintát, és letette Agnes asztalára. - Ez valószínűleg újabb tularémia. Laurie Montgomery is föl fog majd küldeni egy mintát, most dolgozik a páciensen. Szeretném, ha mindkettőt megnézetnék tularémiára.

- A szaklabor nagyon kíváncsi, hogy lesz-e folytatása a Hard-esetnek, úgyhogy nem lesz nehéz gyorsan eredményt kapni tőlük. Talán már ma meglesz. Mi van még?

- Hát, ez még rejtély - mondta Jack, és Agnes elé rakta a Lagenthorpe-féle mintákat. - Egyelőre fogalmam sincs, mije volt a páciensnek. Csak annyit tudok, hogy nem pestis, és nem is tularémia.

Részletesen beszámolt Agnesnek Donald Lagenthorperól, mindent elmondott, amit csak észrevett a boncolás során. Agnesnek különösen az keltette fel az érdeklődését, hogy a Gram-festéses köpetvizsgálat nem mutatott ki baktériumokat.

- Nem gondolt valamilyen vírusra? - kérdezte.

- De, amennyire az én korlátozott virológiai ismereteim engedték - mondta Jack. - Átfutott az agyamon, hogy esetleg Hanta-vírus lehet, de ahhoz képest kevés vérzést tapasztaltam.

- Akkor azzal kezdem, hogy szövettenyészetben vírusszűrést végzek - ajánlotta Agnes.

- Én meg alaposan át akarom nézni a szakirodalmat, hátha támad valami újabb ötletem - mondta Jack.

- Engem itt megtalál - mondta Agnes nevetve.

A mikrobiológia után Jack a szövettani laborba sietett, az ötödik emeleten.

- Ébresztő, csajok, látogatónk érkezett! - kiáltotta az egyik asszisztensnő. Nevetés hullámzott végig a helyiségen.

Jack jólesőn elmosolyodott. Szeretett ide járni. A nők, akik itt dolgoztak a szövettani laborban, mintha mindig féktelenül jókedvűek lettek volna. A legjobban Maureen O'Connert kedvelte, egy bögyös, vörös hajú nőt, akinek mindig volt valami ördögi csillogás a tekintetében. Most is megörült, amikor fölfedezte Maureent, aki éppen a kezét törölgette a nagy laborasztal túlsó végében. Köpenyének elején a szivárvány minden színében pompázó foltok virítottak.

- Nos, drága dr. Stapleton - szólalt meg Maureen, kedvesen mulatságos ír akcentusában -, mit tehetünk magáért?

- Egy szívességet kérnék - mondta Jack.

- Szívességet kér - ismételte meg Maureen. - Halljátok ezt, csajok? És mi mit kérjünk cserébe?

Újra fölharsant a nevetés. Köztudomású volt, hogy az orvosok között csupán Chet és Jack volt agglegény, a szövettani lányok gyakran ugratták őket ezzel.

Jack lerakta a mintákkal teli üvegeket, különválasztva Lagenthorpe mintáit Maria Lopezéitől.

- Fagyasztott metszeteket szeretnék a Lagenthorpe mintákból - mondta. - Csak néhányat mindegyik szervből. És persze szeretném a szokásos metszeteket is.

- És milyen festéssel? - kérdezte Maureen.

- A szokásossal - válaszolta Jack.

- Valami speciális dolgot keres? - érdeklődött tovább Maureen.

- Valamilyen mikrobát - mondta Jack. - De ennél többet nem tudok mondani.

- Jó, majd áttelefonálunk - ígérte Maureen. - Most rögtön neki is látok.

Az irodába visszaérve Jack átnézte az üzeneteket. Semmi érdekeset nem talált. Némi helyet csinált maga előtt, kirakta a Lopez- és a Lagenthorpe-dossziékat, azzal a szándékkal, hogy diktafonba mondja a boncolási jegyzőkönyveket, aztán pedig fölhívja a hozzátartozókat. Úgy tervezte, hogy Laurie páciensének a rokonát is fölhívja majd. De rakosgatás közben véletlenül a Harrison-féle belgyógyászati tankönyvre tévedt a tekintete.

Hirtelen ötlettel maga elé húzta a hatalmas kötetet, kikereste a fertőző betegségekről szóló részt, és lapozgatni kezdett. Információkban nem volt hiány: a fejezet közel ötszáz oldalra rúgott. De azért elég gyorsan haladt, az anyag nagy része nem volt ismeretlen számára, pályájának különféle szakaszaiban sok mindennel találkozott már.

Éppen a különleges bakteriális fertőzésekhez ért, amikor csöngött a telefonja. Maureen hívta. Közölte, hogy a fagyasztott metszetek készen állnak. Jack késlekedés nélkül visszament a laborba, elhozta a mintákat, majd az íróasztal középére állította a mikroszkópját.

A metszeteket a laborban aszerint csoportosították, hogy melyik szervből származtak. Jack a tüdővel kezdte a vizsgálódást. Két dolog is fölkeltette a figyelmét: a tüdőszövet igen duzzadt volt, és baktériumot egyáltalán nem látott.

Amikor a szívmetszeteket kezdte tanulmányozni, azonnal rájött, mi okozta a szív megnagyobbodását. Nagyfokú gyulladás látszott, a szívizom-sejtek közötti rések pedig tele voltak folyadékkal.

Erősebb nagyításra kapcsolva máris pontosan átlátta a legfontosabb patológiai elváltozást. A szívet behálózó véredényeket szegélyező sejtek súlyosan károsodtak. Ennek következtében sok eret vérrög zárt el, ami sok apró szívinfarktust okozott!

Jack olyan izgatott lett a felfedezéstől, hogy szinte érezte, amint a saját ereiben áramlani kezd az adrenalin. Gyorsan visszatért a tüdőmetszethez. Most már itt is az erősebb nagyítási fokozatot használta, így pontosan látta a parányi véredények falában az elváltozásokat, amelyeket elsőre nem vett észre.

A tüdőmetszet helyett most a lépmintát helyezte a mikroszkópba. Beállította a fókuszt, és már elő is tűnt az ismerős elváltozás. Nem volt kétséges, hogy igen fontos dologra bukkant, ebből már nem nehéz megállapítania a valószínű diagnózist.

Fölpattant az asztala mellől, szinte futva tette meg az utat a mikrobiológiai laborig, ahol azonnal Agnest kereste. Agnes a számos inkubátor egyikénél szorgoskodott.

- Várjon a Lagenthorpe-féle szövetkultúrákkal! - mondta lihegve. - Találtam valamit, aminek nagyon fog örülni.

Agnes meglepve nézett rá vastag szemüvege mögül.

- Ez endotheliális betegség - mondta Jack izgatottan. - A páciensnek akut fertőző betegsége volt, de baktériumokat sem látni, sem kitenyészteni nem lehetett. Ebből már rá kellett volna jönnünk. És nagyon kezdeti stádiumban lévő kiütések jelentek meg a tenyerén és a talpán. És vakbélgyulladásra utaló panaszai voltak. Vajon miért?

- Kóros izomérzékenység - mondta Agnes.

- Pontosan - helyeselt Jack. - Vagyis, minderről mi jut eszébe?

- Rickettsia - felelte Agnes.

- Bingó! - kiáltotta Jack, és izgatottságában még bele is bokszolt a levegőbe. - A jó öreg Sziklás-hegységi foltos láz! Na, ezt ki tudja mutatni?

- Ez is ugyanolyan komplikált, mint a tularémia - mondta Agnes. - Ezt is át kell küldenünk a szaklaborba. Van egy közvetlen, immunofluoreszcens technika is, de ahhoz nincs reagensünk. Nekik biztosan van, mert emlékszem, hogy nyolcvanhétben, a Bronxban voltak ilyen esetek.

- Akkor küldje át azonnal, legyen szíves! - mondta Jack. - Mondja meg nekik, hogy a lehető leggyorsabban értesítsenek az eredményről!

- Úgy lesz - ígérte Agnes.

- Maga angyal - simogatta meg Jack a nő karját.

A kijárat felé indult. Agnes utána szólt. - Köszönöm, hogy rögtön átjött és tájékoztatott. A Rickettsiák nagyon veszélyesek a laboránsokra. A levegőben terjedve rendkívül ragályosak, legalább olyan komiszak, mint a tularémia, de lehet, hogy még annál is rosszabbak.

- Akkor kár is mondanom, hogy legyenek nagyon óvatosak - búcsúzott Jack.

17. FEJEZET

1996. március 22. péntek 12:15

Helen Robinson gyors mozdulatokkal kefélte a haját. Izgatott volt. Alig néhány másodperce tette le a telefont, a National Health ügyintézőjével beszélt, és most minél gyorsabban be akart jutni Robert Parkerhez. Tudta, hogy közlendőjével örömet szerez a főnökének.

Egy lépést hátralépett a tükörtől, jobbról is, balról is szemügyre vette magát. Aztán elégedetten behajtotta a szekrényajtót, és kilépett az irodájából.

Általában nem sokat teketóriázott, ha beszélni akart Roberttel: egyszerűen megjelent nála az irodában. De most úgy vélte, meg kell adnia a módját: utasította az egyik beosztottját, hogy szóljon át Parker titkárnőjének. Kisvártatva megérkezett a válasz. Parker kész fogadni őt.

Nem mintha ez Helen számára meglepetés lett volna. Körülbelül egy éve szúrta ki magának Parkert, nagyjából amikor nyilvánvalóvá vált, hogy ő az elnöki poszt egyik várományosa. Helen jó szemmel vette észre Parkerben az érzékiséget, és azóta egyetlen alkalmat sem szalasztott el, hogy mozgásban tartsa a férfi fantáziáját. Nem volt nehéz dolga, bár tudta, hogy borotvaélen táncol. Megfontolt szándékkal bátorította Parkert, de csak egy pontig: nem akart olyan helyzetbe kerülni, hogy nyíltan vissza kelljen utasítania a közeledését. Szíve mélyén meglehetősen kellemetlen jelenségnek tartotta Parkert, és akkor még enyhén fogalmazott. Helent a férfi pozíciója érdekelte, illetve a magáé: kereskedelmi igazgató akart lenni, és úgy gondolta, ennek nem is lehet semmi akadálya. Csak az volt a bökkenő, hogy ő volt a legfiatalabb az osztályon. És ezt a hátrányt akarta semlegesíteni a Parkertől remélt támogatással, ezért "kedvelte" őt annyira.

- Ó, Helen, drágám! - kiáltott föl Robert, amikor Helen illő szerénységgel belépett az irodába. Fölugrott az asztala mögül, Helen elé sietett, majd becsukta mögötte az ajtót. Helen föltelepedett a szék karfájára, ahogy szokta. Lábát keresztbe rakta, ettől a szoknyája jóval a térde fölé csúszott. Azonnal látta, hogy Robert feleségének fényképe lefelé fordítva hever az asztalon, ahogy rendszerint.

- Mit szólnál egy kávéhoz? - ajánlotta Robert, miután visszaült a székébe, és arcán megjelent a Helen számára oly ismerős, hipnotikus révület.

- Most beszéltem Gertrude Wilsonnal a National Healthnél - kezdte Helen. - Gondolom, te is ismered.

- Hogyne, persze - mondta Robert. - Ő az egyik legbefolyásosabb alelnöknő.

- És egyúttal az egyik legmegbízhatóbb partnerem - hangsúlyozta Helen. - És nagyon pártol bennünket.

- Aha - bólogatott Robert.

- Két nagyon érdekes dologról tájékoztatott - folytatta Helen. - Először is arról, hogy a National Health itteni legnagyobb kórháza a többi városi kórházzal összevetve nagyon kedvező adatokkal büszkélkedhet, ami a kórházi fertőzéseket, vagy ahogyan ők mondják, a nozokomiális fertőzéseket illeti.

- Aha - bólogatott megint Robert.

- A National Health mindenben az Országos Járványügyi Központ és az Egyesített Kórházfelügyeleti Bizottság előírásai szerint jár el - tette még hozzá Helen.

Robert kissé megrázta a fejét, mintha álmából ébredne. Némi időre volt szüksége, amíg Helen szavainak értelme eljutott a tudatáig, amely éppen egészen mással volt elfoglalva.

- Várj egy percet! - mondta. El kellett fordítania a fejét, hogy össze tudja szedni a gondolatait. - Nem tetszik ez nekem. Ezek nem jó hírek, pedig a titkárnőm mintha azt mondta volna, hogy jó híreket hozol.

- Hallgass végig! - mondta Helen. - Az általános nozokomiális statisztikájuk nagyjából rendben van, de a New York-i intézményükben nemrégen bizonyos problémák voltak, és erre nagyon érzékenyek, semmiképp nem szeretnék, ha nyilvánosságra kerülne. Három esetről van szó konkrétan. Az egyik egy eléggé kiterjedt Staphylococcus-fertőzés volt az intenzív osztályon. Ezzel nagyon meggyűlt a bajuk, amíg föl nem fedezték, hogy néhány nővér a bacilusgazda, akiket aztán antibiotikum-kúrának vetettek alá. Most mondd meg, nem ijesztő ilyesmit még hallani is?

- És mi volt a másik két eset? - kérdezte Robert, aki minden erejével azon volt, hogy ne nézzen Helenre.

- Volt valami más bakteriális probléma is, ami a konyhájukból eredt - folytatta Helen. - Egy csomó betegnek súlyos hasmenése lett, néhányan bele is haltak. Az utolsó botrány pedig az volt, amikor hepatitisz-járvány tört ki, az is a kórházból indult. Abba is többen belehaltak.

- Hát ez nem valami fényes statisztika - jegyezte meg Robert.

- De ha a többi kórházzal hasonlítod össze, akkor igen. Iszonyú, mi? Mindegy, a lényeg az, hogy a National Healthnél nagyon érzékenyek erre a nozokomiális fertőzés dologra. Gertrude még mondta is, hogy eszükbe sem jutna erre alapozni például egy reklámkampányt.

- No az remek! - derült fel Parker arca. - Ez már jó hír. És mit mondtál Terese Hagennek?

- Semmit, természetesen - mondta Helen. - Azt mondtad, először neked számoljak be.

- Remekül csináltad! - mosolyodott el Parker. Fölállt, és pipaszár lábain járkálni kezdett az irodában. - Jobb nem is lehetne. Pont ott kapom el Terese-t, ahol akartam.

- És mit mondjak neki? - kérdezte Helen.

- Csak annyit, hogy utánanéztél, a National Health-nek valóban kitűnő a kórházi fertőzési statisztikája. Csinálja csak meg a kampányt úgy, ahogy akarja, biztosan nagy sikere lesz vele...

- De elveszítjük a National Healthet mint megrendelőnket - szólt közbe Helen.

- Nem biztos - emelte föl a kezét Parker. - Ugyebár tudjuk, hogy ők inkább "beszélő fej" reklámokat szeretnének, hírességekkel. Ezt többször is elmondtuk Terese-nek, de nem törődött vele. Most majd a háta mögött leszerződtetek néhány népszerű színészt ilyen kórházi tévésorozatokból, akiket azonnal elő lehet venni, ha kell. Terese Hagen bedobja a bombáját, mi pedig abban a pillanatban a helyére lépünk a mi elképzelésünkkel.

- Zseniális - mondta Helen. Lecsusszant a szék karfájáról. - Megyek, rögtön föl is hívom Terese-t. - Visszatipegett az irodájába, és fölhívatta Terese Hagent.

Amíg a kapcsolásra várt, őszintén gratulált magának az iménti beszélgetéshez Robert Parkerrel. Jobban nem is sikerülhetett volna, ráadásul minden a forgatókönyve szerint alakult. Igazgatói posztja egyre elérhetőbb közelségbe került.

- Miss Hagen odalent van az arénában - szólt be a titkárnő. - Hívjam föl ott?

- Nem - mondta Helen. - Inkább lemegyek személyesen.

Helen maga mögött hagyta a kereskedelmi osztály vastag szőnyeges, elegáns birodalmát, és lement a műterembe. Papucscipője zajosan klaffogott a fémlépcsőkön. Nem is bánta, hogy személyesen beszélhet Terese-zel, különösen így, hogy nem Terese irodájában találkoznak. Ott ugyanis mindig kényelmetlenül érezte magát, mintha elhagyta volna a bátorsága.

Mielőtt belépett volna, hangosan kopogott az ajtón. Terese egy hatalmas asztalnál ült, amelyet teljesen beborítottak a rajzokkal és vázlatokkal teleírt papírok. Colleen Andersonon és Alice Gerberen kívül egy férfi is volt a helyiségben, akit Helen nem ismert. Az illető Nelson Friedman néven mutatkozott be.

- Megszereztem az információkat, amiket kértél - mondta Helen Terese-nek. Széles, jókedvű mosolyt erőltetett az arcára.

- És? Jó hírek vagy rossz hírek jöttek? - kérdezte Terese.

- Szerintem nagyon jók - válaszolta Helen.

- Akkor halljuk! - mondta Terese, és hátradőlt a székében.

Helen előadta, hogy a National Health nozokomiális adatai igen kedvezőek. Még azt is elmondta, amit Robert Parkernek nem is említett: a National Health statisztikái kedvezőbbek, mint az AmeriCare adatai a Manhattan Generalben.

- Isteni - mondta Terese. - Éppen ezt akartam hallani. Nagyon sokat segítettél, köszönöm szépen!

- Örülök, hogy segíthettem - mondta Helen szerényen. - Hogy álltok a kampánnyal?

- Úgy érzem, rendben lesz - felelte Terese. - Hétfőn már mutatni is tudunk valamit Taylornek és Briannek.

- Kitűnő - örvendezett Helen is. - Ha bármit tehetek az ügy érdekében, csak szólj!

- Természetesen - mondta Terese. Egészen az ajtóig kísérte Helent, még integetett is neki, amíg el nem tűnt a lépcsőkön.

Visszament az asztalhoz, és leült.

- Elhiszed, amit mond? - kérdezte Colleen.

- El - felelte Terese. - Nem merne hazudni olyasmiben, amit máshonnan is ellenőrizni tudunk.

- Én nem bízom benne, ha megfeszülök, akkor sem - füstölgött Colleen. - Az agyamra megy azzal a műmosolyával. Annyira mesterkélt...

- Jó, én is csak azt mondtam, hogy hiszek neki. Arról szó sem volt, hogy bízom is benne. Ezért nem mutattam meg neki, amit éppen csinálunk.

- Apropó, erről jut eszembe - mondta Colleen -, még nekem sem mondtad, hogy teszik-e vagy nem.

Terese fölsóhajtott, miközben tekintete a szétrakott rajzokat, szövegeket pásztázta. - Az a rész, amiben Hippokratész van, tetszik - mondta végül. - A többiben nem vagyok biztos. Jó, tudom milyen fontos dolog a kézmosás, még egy modern kórházban is, de, valahogy nem elég hatásos.

- Mi van azzal a doktorral, aki tegnap este itt volt veled? - szólalt meg Alice. - Ő ajánlotta ezt a kézmosás-tippet, hátha lennének újabb ötletei, ha megmutatnánk neki a vázlatokat.

Colleen Teresé-re meredt. Arcára kiült a döbbenet. - Ti idejöttetek Jackkel tegnap este? - kérdezte.

- Igen, beugrottunk - mondta Terese, mintha ebben nem volna semmi rendkívüli. Előrenyúlt, és megigazította az egyik rajzot, hogy jobban lássa.

- Ezt nem is mondtad - mondta Colleen, még mindig hüledezve.

- Nem kérdezted - hangzott Terese válasza. - De nem akartam titokban tartani, ha erre gondolsz. A mi kapcsolatunk nem romantikus jellegű.

- És beszéltél neki a kampányról? - kérdezte Colleen. - Nem azt mondtad, hogy nem akarod beavatni, annál is inkább, merthogy lényegében tőle származik az alapötlet?

- Meggondoltam magam - jelentette ki Terese. - Gondoltam, hátha tetszeni fog neki, hiszen itt tényleg az ellátás minőségéről van szó, amit olyan fontosnak tart.

- Nem mondom, te aztán meg tudod lepni az embert - mondta Colleen.

- És az is jó ötlet, hogy mutassuk meg Chetnek és Jacknek, amivel megvagyunk - fordult Alice felé Terese. - Hasznos lehet a profik véleménye.

- Én boldogan fölhívom őket... - ajánlkozott Colleen, arcán széles mosollyal.

18. FEJEZET

1996. március 22. péntek, 14:45

Jack már több mint egy órája telefonálgatott, a három elhunyt hozzátartozóit hívta egymás után. Laurie-val is beszélt, mielőtt Joy Hester nővérének telefonált volna. El akarta kerülni, hogy Laurie úgy érezze, bele akarja ártani magát a munkájába, Laurie azonban biztosította őt, hogy erről szó sincs, telefonáljon csak nyugodtan.

Sajnos, semmi érdemlegeset nem sikerült megtudnia, csak a negatívumokat erősítették meg a hozzátartozók: egyik páciens sem került kapcsolatba vadon élő állatokkal vagy éppenséggel vadnyulakkal. Csupán Donald Lagenthorpe találkozhatott egy háziállattal, a barátnője frissen szerzett macskájával, amely azóta is gondtalanul élte az életét.

Az utolsó beszélgetés után Jack letette a kagylót, mélyen lecsúszott a székében, és szomorkodva meredt az üres falra. Amikor a mikroszkópos vizsgálat nyomán a Sziklás-hegységi láz, mint lehetséges diagnózis felmerült, izgatott lett, az izgalomból mostanra csak a fáradtság és a tehetetlenség érzése maradt. Továbbra is sötétben tapogatózott.

Borongásából a telefon csörgése riasztotta fel. A hívó dr. Gary Eckhartként mutatkozott be, a városi szaklaboratórium egyik mikrobiológusa volt.

- Ön dr. Stapleton?

- Igen, az vagyok - mondta Jack.

- Azért telefonálok, hogy egy pozitív Rickettsia rickettsii eredményről értesítsem - mondta dr. Eckhart. -A páciensének Sziklás-hegységi láza volt. Ön akarja bejelenteni a Városi Egészségügyi Bizottságnak, vagy jelentsem be én?

- Kérem, jelentse be ön! - mondta Jack. - Én azt sem tudom, kit kellene ott fölhívnom.

- Jó, megcsinálom - mondta dr. Eckhart, és letette a kagylót.

Jack csak lassan tette vissza a helyére a hallgatót. Az, hogy a diagnózisa megint helyesnek bizonyult, legalább annyira megdöbbentette, mint a pestis és a tularémia esetében. Mindenesetre hihetetlennek tűnt az egész. Három napon belül három ilyen ritka fertőzés!

Ilyesmi is csak New Yorkban fordulhat elő, gondolta. Lelki szemei előtt megjelent a Kennedy repülőtér, a világ minden tájáról érkező töméntelen repülőgéppel, amelyeket Calvin említett korábban.

Ám döbbenete fokról fokra hitetlenkedéssé változott. Érkezhet akármennyi repülőgép, rajtuk akármennyi ember, ilyen-olyan egzotikus helyéről a világnak, hurcolhatnak magukkal akármennyi élősködőt, vírust, mikrobát ilyen véletlenek akkor sincsenek! Hogy egymás után bukkanjon fel a pestis, a tularémia és most a Sziklás-hegységi láz! Jack agya vadul dolgozott, egyre azon töprengett, mekkora lehet a valószínűsége annak, hogy ilyen egybeesés bekövetkezzék.

- Szerintem nulla - mondta hangosan maga elé. Hirtelen fölpattant az asztala mellől, és kirohant az irodából. Lassan a tétovaság is elpárolgott belőle, most már egyre határozottabban érezte, hogy elönti a düh. Itt valami nagyon furcsa dolog zajlik, gondolta, és egyre inkább személyes ügyének érezte az egészet. Úgy vélte, tennie kell valamit.

Első felindulásában leviharzott a lépcsőn, és belépett Mrs. Sanford szobájába. - Beszélnem kell a főnökkel! - mondta.

- Sajnos, dr. Bingham a Városházán van, a polgármester úrral és a rendőrfőnök úrral tárgyal - közölte Mrs. Sanford.

- A fene egye meg! - kiáltott csalódottan Jack. - Most már ott fog lakni is, vagy mi van?!

- Rengeteg probléma merült föl azzal a reggeli pácienssel kapcsolatban, tudja, a lőtt sebes - mondta Mrs. Sanford.

- És mikor jön vissza? - kérdezte Jack. Egyre tehetetlenebbnek érezte magát, hogy még Binghammel sem tud beszélni.

- Honnan tudjam? - felelte Mrs. Sanford kelletlenül. - De nyugodjon meg, azonnal szólni fogok neki, hogy ön kereste!

- És dr. Washington?

- Ő is ott van az értekezleten.

- Hát ez nagyszerű!

- Én nem segíthetek esetleg?

Jack gondolkodott egy pillanatig. - De. Adjon egy darab papírt! - mondta. - Hagyok egy üzenetet.

Mrs. Sanford eléje tett egy géppapírt. Jack nagybetűkkel ráírta. LAGENTHORPE-NAK SZIKLÁS-HEGYSÉGI FOLTOS LÁZA VOLT. Aztán hatalmas kérdő- és felkiáltójeleket rajzolt a papírra. Aztán odaírta még az aljára. A MIKROBIOLÓGIAI SZAKLABOR ÉRTESITETTE A VÁROSI EÜ. BIZOTTSÁGOT.

Átadta a papírlapot Mrs. Sanfordnak, aki szent esküvel fogadta, hogy saját kezűleg fogja átadni az üzenetet dr. Binghamnek, amint megérkezik. Még azt is megkérdezte, hol lesz Jack, ha a főnök esetleg beszélni akarna vele.

- Attól függ, mikor ér vissza - mondta Jack. - Egy időre most házon kívül leszek. Nincs kizárva, hogy a főnök előbb fog hallani rólam, mint ahogy visszaérek.

Mrs. Sanford értetlenül bámult rá, de Jack nem mondott többet.

Visszament az irodájába, magára kapta a zakóját, aztán lement a hullaházba, és eloldozta a kerékpárját. Nem érdekelte Bingham utolsó figyelmeztetése sem, indult a Manhattan Generalbe. Két napja érlelődött benne a gyanú, hogy sötét dolog zajlik abban a kórházban, és a gyanújából mostanra bizonyosság lett.

Gyorsan odaért, ugyanahhoz a közlekedési táblához lakatolta a biciklijét, mint az előző két alkalommal, és belépett a kórházba. Éppen kezdődött a látogatási idő, az előcsarnok dugig volt látogatókkal, különösen az információ körül nyüzsögtek sokan.

Átverekedte magát a tömegen, és fölszaladt a lépcsőn a második emeletre. Egyenesen a laboratóriumba sietett, illedelmesen kivárta, amíg rákerül a sor a fogadópultnál. Annak rendje és módja szerint bejelentkezett, hogy beszélni szeretne az igazgatóval, bár a legszívesebben azonnal berontott volna az irodájába.

Martin Cheveau fél órán át várakoztatta. Jack ezalatt megpróbált nyugalmat erőltetni magára. Eltöprengett azon, hogy az elmúlt néhány év során szinte leszokott a tapintatos viselkedésről, rendszerint nem volt tekintettel senkire és semmire, amikor pedig izgatott volt, mint most is, akkor különösen érdessé vált a modora.

Végül megjelent egy laborasszisztens, és közölte vele, hogy dr. Cheveau várja.

- Köszönöm, hogy ilyen gyorsan fogadott - mondta Jack, belépve az igazgató irodájába. Nem tudta megállni, hogy a hangja ne csengjen máris gúnyosan.

- Elfoglalt ember vagyok - mondta Cheveau. Eszébe sem jutott, hogy fölálljon.

- Azt el tudom képzelni - vágott vissza Jack. - Ha az én kórházamban naponta újabb különleges fertőző kór ütné fel a fejét, én is túlóráznék.

- Dr. Stapleton - mondta Cheveau fojtott hangon. - Meg kell mondanom, hagy ezt a hangnemet és viselkedést kimondottan ellenszenvesnek találom!

- Én meg zavarba ejtőnek a magáét - riposztozott Jack. - Első látogatásomkor maga volt a megtestesült szívélyesség. A második alkalommal épp az ellenkezőjét tapasztaltam.

- Nagyon sajnálom, de nincs időm efféle beszélgetésekre - mondta Cheveau. - Valami kö-zölnivalója van?

- Gondolhatja. Azért nem jöttem volna ide, hogy packázzon velem. A szakmai véleményét szeretném hallani. Mit gondol arról, hogy ebben a kórházban titokzatos módon három ritka, ízeltlábúak által terjesztett betegség jelentkezett? Nekem természetesen megvan a saját véleményem, de kíváncsi vagyok az önére, mint a laboratórium igazgatójáéra is.

- Hogyhogy három betegség? - kérdezte Cheveau.

- Nemrég kaptam az értesítést, hogy a Lagenthorpe nevű páciensnek, aki tegnap éjszaka hunyt el itt, a Manhattan Generalben, Sziklás-hegységi láza volt.

- Ezt nem hiszem el - mondta Cheveau megrökönyödve.

Jack az igazgató arcát fürkészte. Nem tudta eldönteni, hogy Cheveau ilyen kiváló színész, vagy őszintén megdöbbent a hírtől.

- Jó, akkor hadd tegyek fel egy kérdést! - folytatta Jack. - Mi lehetne a célom azzal, hogy idejövök, és olyasvalamit mondok magának, ami nem igaz? Mit gondol, mi vagyok én? Egészségügyi provokátor?

Dr. Cheveau nem felelt. Fölemelte a telefont, és a személyi hívón hívatta dr. Mary Zimmermant.

- Hívja az erősítést? - kérdezte Jack. - Miért nem beszélhetünk kettesben?

- Kétlem, hogy maga alkalmas a normális beszélgetésre.

- Jó taktika. Ha a védekezés nem segít, próbálkozzunk a támadással. Csak az a baj, hogy a tényeken nem változtat semmilyen taktika. A Rickettsia rendkívüli veszélyt jelent a laboratóriumra nézve is. Inkább annak kellene utánanéznünk, hogy aki Lagenthorpe mintáival foglalkozott, betartotta-e a védelmi előírásokat!

Cheveau a házi telefonon kiszólt a titkárnőjének, és Richard Overstreetet hívatta.

- Még egy dolgot szeretnék megvitatni önnel - folytatta Jack. - Az első látogatásomkor mesélte, milyen siralmas dolog úgy igazgatni a labort, hogy az AmeriCare ilyen szűkös költségvetést erőszakolt önre. Ha egytől tízig osztályozhatná a saját hangulatát, hányassal jellemezné az elégedetlenségét?

- Mire céloz ezzel? - kérdezte dr. Cheveau ellenséges hangon.

- Momentán semmire - mondta Jack. - Csak kérdezem.

Megszólalt a telefon, Cheveau fölkapta a kagylót. Dr. Zimmerman volt az. Cheveau megkérte, hogy ha teheti, jöjjön át rövid időre a laboratóriumba, mert fontos hírt kapott.

- Számomra az a legnagyobb probléma, hogy annak a valószínűsége, hogy három ilyen betegség csak úgy fölbukkanjon, ahogyan itt történt, szinte nulla - mondta Jack. - Ön szerint mi lehet mégis a magyarázat?

- Nem vagyok hajlandó ezt tovább hallgatni! - Dr. Cheveau most már üvöltött.

- Pedig érdemes lenne elgondolkodnia rajta - felelte Jack higgadtan. Richard Overstreet jelent meg az ajtóban. Most is zöld műtősruhát viselt, fölötte pedig fehér köpenyt. Hajszoltnak látszott.

- Mi a baj, főnök? - kérdezte. Futólag biccentett Jack felé is, aki ugyanígy üdvözölte őt.

- Most tudtam meg, hogy a Lagenthorpe nevű beteg Sziklás-hegységi lázban halt meg - mondta Cheveau mogorván. - Nézz utána, ki vette le a mintákat, és ki dolgozott velük!

Richard egy pillanatig mozdulatlanul állt, szemlátomást megdöbbentette, amit hallott. - Ezek szerint Rickettsia volt a laborban - nyögte ki végül.

- Én is attól tartok - bólintott Cheveau. - Gyorsan derítsd ki, és utána azonnal szólj! - tette még hozzá, mire Richard sietve távozott, Cheveau pedig visszafordult Jackhez. - Nos, miután közölte ezt az igazán boldogító hírt, remélem, lesz olyan szíves, és magunkra hagy bennünket.

- Inkább meghallgatnám a véleményét a kór eredetére vonatkozóan - felelte Jack.

Az igazgatónak elborult az arca, de mielőtt válaszolhatott volna, dr. Mary Zimmerman tűnt föl az ajtóban.

- Mit tehetek magáért, Martin? - kérdezte. Már mondani akarta, hogy sietnie kell, mert a személyi hívón éppen most hívták az ambulanciára is, amikor észrevette Jacket. Összeszűkült a szeme. Nem volt kétséges, hogy ő is, akárcsak dr. Cheveau, a pokolba kívánja Stapletont.

- Hogy s mint, doktornő? - üdvözölte őt Jack vidáman.

- Határozott ígéretet kaptunk, hogy többé nem látjuk itt magát - vetette oda dr. Zimmerman.

- Hja, az ígéretek! Soha ne higgyen az ígéreteknek! - tréfálkozott tovább Jack pimaszul.

Ekkor lépett be újra a szobába Richard Overstreet, rémült, zaklatott arccal. - Nancy Wiggens volt az - nyögte. - Ő vette a mintát, és ő maga végezte a vizsgálatot is. És ma reggel beteget jelentett...

Dr. Zimmerman a kezében tartott cédulára pillantott. - Wiggensnek hívják az egyik beteget is, aki miatt épp most hívtak sürgősen az ambulanciára - mondta. - Minden jel szerint súlyos fertőzést kapott.

- Nem, ez nem lehet! - kiáltott föl Richard.

- Mi folyik itt? - emelte föl a hangját dr. Zimmerman, aki még mindig nem értette a dolgot.

- Dr. Stapleton az imént hozta a hírt, hogy az egyik betegünknek Sziklás-hegységi láza volt - mondta dr. Cheveau. - És Nancy Wiggens ki volt téve a fertőzésnek.

- Itt, a laborban biztosan nem - vágott közbe Richard. - Állandóan nyaggatom őket a biztonsági előírásokkal. A pestises eset óta elrendeltem, hogy minden fertőző anyagot csak a III. fokozatú, kórokozóbiztos fülkében dolgozhatnak fel. Ha Nancy megfertőződött, az csak a beteggel való kontaktus miatt lehetett.

- Az elég kevéssé valószínű - szólalt meg Jack. - És akkor már csak arra gondolhatunk, hogy a kórházuk nemcsak patkánnyal van tele, hanem kullanccsal is.

- Dr. Stapleton, a megjegyzései ízléstelenek és fölöslegesek - szólt rá Jackre dr. Zimmerman.

- Ez még enyhe fogalmazás - folytatta dr. Cheveau. - Mielőtt ön megérkezett, dr. Zimmerman, a doktor úr olyan rágalmazó kijelentést is megengedett magának, hogy nekem is közöm van ezekhez a fertőzésekhez.

- Ez így nem igaz - helyesbített Jack. - Én csak fölvetettem, hogy nem hagyhatjuk figyelmen kívül a szándékos fertőzést sem, miután a spontán előfordulás valószínűsége szinte elhanyagolható. Logikus, nem? Mért nem akarnak ezzel szembenézni?

- Szerintem csak beteges elme találhat ki ilyeneket - mondta dr. Zimmerman. - És nekem ilyesmire tényleg nincs időm. Át kell mennem az ambulanciára. Miss Wiggensen kívül még két további kollégát hoztak be, ugyanolyan rendkívül súlyos tünetekkel. Viszontlátásra, dr. Stapleton!

- Egy pillanat! - emelte föl a kezét Jack. - Hadd tippeljem meg, hogy a két másik beteg kollégájuk melyik osztályról való. Véletlenül nem egy nővérről és a központi ellátó alkalmazottjáról van szó?

Dr. Zimmerman, aki közben néhány lépést már megtett, megállt, és ismét Jackre függesztette a tekintetét. - Ezt meg honnan tudja? - kérdezte.

- Lassanként kialakul előttem a séma - válaszolta Jack. - Még nem tudok magyarázatot adni rá, de már látom. Hogy egy nővér megbetegszik, az persze sajnálatos, mégis érthető. De hogy a központi ellátóból is valaki?!

- Ide hallgasson, dr. Stapleton! - mondta. dr. Zimmerman. - Nincs kizárva, hogy hálával tartozunk önnek, amiért ismét felhívta a figyelmünket egy veszélyes fertőző betegségre. De innentől ez már a mi dolgunk, és a paranoid következtetéseire és célzásaira semmi szükségünk. Jó napot, dr. Stapleton!

- Várjon egy percre! - szólt dr. Zimmerman után dr. Cheveau. - Én is átjövök magával az ambulanciára. Ha valóban Rickettsia okozta megbetegedésről van szó, ellenőrizni akarom, hogy biztonságosan kezeljék a mintákat.

Leakasztotta a fehér köpenyét az ajtó mögötti fogasról, és dr. Zimmerman után sietett.

Jack hitetlenkedve csóválta a fejét. Eddig minden látogatása szokatlan fordulatot vett itt, a Manhattan Generalben, és ez a mostani sem volt kivétel. Az előző alkalmakkor egyszerűen kirúgták, most meg fogták magukat, és otthagyták, majdnem egyedül.

- Komolyan gondolja, hogy esetleg szándékosan terjeszthette valaki ezeket a fertőzéseket? - kérdezte Richard, a laborasszisztens.

Jack vállat vont. - Az igazat megvallva, magam sem tudom, mit gondoljak. De az nem kétséges, hogy többször is tapasztaltam érthetetlen bizalmatlanságot, különösen a két eltávozott kolléga részéről. Mondja, dr. Cheveau mindig ilyen szeszélyesen viselkedik? Merthogy egyik pillanatról a másikra ilyen mérges lett rám.

- Velem mindig nagyon higgadt és udvarias - felelte Richard.

Jack felállt. - Akkor csak bennem lehet a hiba - mondta. - És erős a gyanúm, hogy a mai találkozásunk után megint nem zárt a szívébe. Na mindegy, ilyen az élet. Úgyis mennem kell. Remélem, Nancy hamarosan jobban lesz!

- Nálam jobban nem reméli - jegyezte meg Richard. Jack a laborból kifelé menet azon töprengett, mi legyen a következő lépése. Gondolta, esetleg benézhetne ő is az ambulanciára, hogy megtudja, mi a helyzet a három beteggel, vagy esetleg ellátogathatna újra a központi ellátóba, tovább kérdezősködni. Végül az ambulancia mellett döntött. Bár a két kolléga, Zimmerman és Cheveau is odament az előbb, úgy gondolta, az osztály elég nagy, állandó a sürgés-forgás, talán nem fut össze velük még egyszer.

Amint belépett az ambulanciára, azonnal érzékelte a pánikszerű hangulatot. Charles Kelley aggodalmas arccal tárgyalt több civil ruhás emberrel. Aztán Clint Abelard rohant be a főbejáraton, hogy azon nyomban el is tűnjön a folyosói forgatagban. Jack odalépett egy nővérhez, aki a központi pult mögött rakosgatott valamit nagy szorgalmasan. Bemutatkozott, és megkérdezte, hogy a három beteg munkatárs miatt van-e ez a nagy fölfordulás.

- Jaj, persze hogy amiatt - felelte a nővér. - Most döntenek az elkülönítésről, hogy minél jobban izolálni lehessen őket.

- Van már diagnózis? - érdeklődött tovább Jack.

- Most hallottam, hogy Sziklás-hegységi lázra gyanakszanak.

- Az elég ijesztő...

- De még mennyire - legyintett a lány. - És az egyikük ráadásul nővér.

Jack a szeme sarkából észrevette, hogy Kelley feléjük tart. Gyorsan hátat fordított neki. Kelley az asztalhoz lépett, és a telefont kérte a nővértől. Jack kilopakodott a megbolydult méhkasra emlékeztető osztályról. Megint mérlegelte, hogy érdemes-e fölmennie a központi ellátóba, de végül elvetette az ötletet. Abban maradt, ha egyszer megúszta Kelleyt, inkább nem kockáztat többet, jobb lesz, ha visszamegy az irodájába. Bár megint csak nem jutott ötről a hatra, most legalább szabad akaratából léphetett ki a kórház kapuján.

- Nocsak, nocsak! Merre jártál? - kérdezte Chet, amikor Jack belépett a közös irodába.

- Odaát voltam, a Generalben - válaszolta Jack, és mintha ennek semmi jelentősége sem volna, azonnal hozzálátott, hogy valami rendszert próbáljon kialakítani az íróasztalán tornyosuló kupacban.

- De úgy látszik, most legalább normálisan viselkedtél, mert a főnök nem keresett tajtékozva. Legalábbis eddig.

- Jó kisfiú voltam - vigyorodott el Jack. - Mondjuk, nem voltam rossz. Egyébként minden a feje tetején áll odaát. Újabb fertőzés van. Sziklás-hegységi láz. El tudod ezt képzelni?

- Hát, ez hihetetlen - álmélkodott Chet.

- Pontosan ugyanezt érzem én is - folytatta Jack belemelegedve, és részletesen előadta Chetnek a látogatás történetét. Arról is beszámolt, hogy a labor igazgatójának megemlítette az elméletét, miszerint egymás után három ilyen ritka fertőzés, ilyen rövid idő alatt, természetes, spontán módon nem fordulhat elő.

- Gondolom, örömmel hallgatott - mondta Chet.

- Ja, kicsit méltatlankodott - bólogatott Jack. - De aztán a három új páciens elvonta a figyelmét, és rólam megfeledkezett.

- Csodálom, hogy nem dobtak ki megint - jegyezte meg Chet. - Mondd, miért csinálod ezt?

- Mert meg vagyok győződve arról, hogy valami bűzlik Dániában - mondta Jack. - De hagyjuk az én ügyeimet! Te hogyan boldogultál a magadéval?

Chet röviden, gúnyosan fölnevetett. - És még én voltam, aki szerettem a lőtt sebes eseteket - mondta, - E körül akkora balhé van... Az öt golyóból három hátulról hatolt az áldozat testébe.

- Akkor törhetik majd a fejüket a rendőrök, hogy mit találjanak ki - mondta Jack.

- Meg én is - biccentett savanyú arccal Chet. - Jaj, majdnem elfelejtettem, hogy Colleen telefonált. Azt akarják, hogy munka után menjünk át hozzájuk a stúdióba. Képzeld, a véleményünkre kíváncsiak! Mit szólsz hozzá?

- Te csak menjél! - mondta Jack. - Nekem néhány jegyzőkönyvet végleg le kell zárnom. Borzalmasan el vagyok maradva.

- De mind a kettőnket hívtak - győzködte tovább Chet. - Colleen direkt mondta is. Sőt, igazából terád kíváncsiak, mert te már tippeket is adtál nekik. Na gyere, biztos jó dili lesz! Látunk egy csomó skiccet, hátha valamelyikből még tévéreklám is lesz.

- Ez neked a jó dili? - nézett föl Jack a papírjaiból.

- Jó, bevallok mindent - tárta szét a karját Chet. - Alig várom, hogy együtt lehessek Colleennel. De ők kettőnket akarják. Ne hagyjál cserben!

- Rendben van - adta be végül a derekát Jack. - De ha megölsz, akkor sem értem, miből gondolod, hogy nélkülem nem boldogulnál...

19. FEJEZET

1996. március 22. péntek 21:00

Jack okvetlenül el akart készülni a legsürgősebb jegyzőkönyvekkel. Chet még vacsorát is hozott neki a közeli kínai étteremből, hogy annyival is több ideje maradjon a munkára. Fél kilenckor Colleen rájuk telefonált, hogy hol vannak már. Chetnek csak ezután sikerült rábeszélnie a barátját, hogy végre kikapcsolja a mikroszkópot és letegye a tollat.

A bicikli jelentette a következő problémát. Hosszú vita után abban maradtak, hogy Chet taxiba ül, Jack kerékpárral megy, ahogy szokott, és majd megvárják egymást a Willow and Heath bejárata előtt.

Az éjszakai portás nyitott ajtót nekik, és fölírta az adataikat. Megkeresték az egyetlen működő liftet, beléptek, és Jack már ismerősként nyomta meg a tizenegyedik emelet gombját.

- Te már tényleg jártál itt - mondta Chet.

- Mondtam én neked - felelte Jack.

- Azt hittem, csak át akarsz verni.

Amikor a lift ajtaja kinyílt előttük, Chet éppen úgy elcsodálkozott, mint Jack az előző este. A stúdió teljes fordulatszámon működött, mintha nappali munkaidő lenne, nem is este kilencre járna az idő.

A két férfi néhány pillanatig csak állt, bámulták a sürgés-forgást. Senki nem törődött velük.

- Mintha valami nagy buli lenne, nem? - jegyezte meg Jack.

- Szólni kéne nekik, hogy már rég haza kellett volna menniük - válaszolta Chet.

Jack bekukucskált Colleen irodájába. Égett a villany, de senki sem volt odabenn. Megfordult, és az egyik rajzasztal mögött szorgoskodó nőben fölismerte Alice-t. Odament hozzá, de a rajzolónő nem nézett föl a munkájából.

- Elnézést - szólalt meg bátortalanul Jack. Alice szemlátomást annyira el volt merülve a rajzolásban, hogy Jacknek nehezére esett megzavarnia. - Helló, helló...

Alice végre fölemelte a fejét, és amint észrevette Jacket, rögtön látszott az arcán, hogy fölismerte az előző esti látogatót.

- Ó, te jó ég, bocsánat! - szabadkozott, miközben sebtében beletörülte a kezét egy törülközőbe. - Helló! - Egy pillanatig mintha zavarba jött volna, de aztán máris intett a két férfinak, hogy kövessék őt. - Jöjjenek! Le kell vinnem magukat az arénába!

- Hm-hm - csóválta a fejét Chet. - Ez nem hangzik valami biztatóan. Csak nem keresztényeknek néznek bennünket?

Alice elnevette magát. - Ebben az arénában a tervezőket szokták szétcincálni, nem a keresztényeket - magyarázta.

Terese és Colleen cuppanós levegőpuszikkal üdvözölte őket. Odaérintették az arcukat az arcukhoz, és belecuppantottak a levegőbe. Az efféle rituálétól Jacknek kis híján fölállt a hátán a szőr.

Terese rögtön a tárgyra tért. Jacket és Chetet odaültette egy asztalhoz, ő meg Colleennal közösen rajztablókat mutogatott nekik, közben folyamatosan mondta, hogy melyik sorozatnak mi lenne a története, funkciója, mit kell tudni róla, és így tovább.

A két orvos az első pillanattól kezdve élvezte a bemutatót. Különösen azok a humoros vázlatok nyerték el a tetszésüket, amelyekben Oliver Wendell Holmes és Joseph Lister szerepelt, amint éppen meglátogatják a National Health kórházát, ellenőrzik, hogy mindenki rendesen betartja-e a kézmosási szabályokat. Mindegyik ötlet arra épült, hogy a végén a két híres orvostörténeti figura elmondja: a National Health-kórház mennyivel gondosabban követi az ő kézmosási tanításaikat, mint egy bizonyos "másik" kórház.

- Na, ennyi volt, fiúk! - mondta Terese, miután az utolsó tablót is megmutatta, és elmagyarázta nekik. - Mit szóltok hozzá?

- Jópofák - mosolyodott el Jack. - És biztosan hatásosak is. De annyi pénzt biztosan nem érnek, amennyit költeni fognak rájuk.

- Pedig ezek most tényleg olyan dologról szólnak, amely összefügg az ellátás minőségével - jegyezte meg Terese, kissé csalódottan.

- Azt nem hinném - ellenkezett Jack. - A National Health páciensei sokkal jobban járnának, ha nem erre költenék a milliókat, hanem arra, hogy jobban tudják őket kezelni.

- Nekem nagyon tetszett mindegyik - szólt közbe Chet. - Bájosak, ötletesek és kellemesek a poénok is. Szerintem baromi jók.

- Föltételezem, hogy az alatt a "másik" kórház alatt a konkurenciát kell érteni - mondta Jack.

- Az csak természetes - válaszolta Terese. - Úgy éreztük, ízléstelen lenne, ha név szerint említenénk a Generalt, főleg, hogy most úgyis van elég bajuk.

- Méghozzá egyre több - folytatta Jack. - Egy másik nagyon komoly fertőzés is fölütötte a fejét. Ezzel már háromnál tartanak, három nap alatt!

- Úristen! - kiáltott fel Terese. - Ez iszonyú! Őszintén remélem, hogy ez nyilvánosságra fog kerülni, vagy talán titokban akarjátok tartani?

- Nem értem, miért vagy erre ennyire kihegyezve - mondta Jack. - Úgysem lehet titokban tartani.

- Ha az AmeriCare-en múlna, ők titokban tartanák, abban biztos lehetsz - válaszolta Terese fűtött hangon.

- Na, mi lesz, már megint kezditek? - szólt rájuk Chet.

- Ez folyamatos harc közöttünk - felelte Terese. - Nem tudom megemészteni, hogy Jack mint köztisztviselő miért nem érzi kötelességének, hogy értesítse a sajtót, és azon keresztül az egész közvéleményt ezekről a borzalmas betegségekről.

- Mondtam már, külön felhívták a figyelmemet, hogy ez nem az én dolgom - vágott vissza Jack.

- Állj, állj, időt kérek! - kiáltotta el magát Chet. - Figyelj, Terese, Jacknek igaza van! Mi nem mehetünk oda magunktól a tévésekhez. Ez a főnök reszortja, illetve a PR-eseké. És Jack egyébként sem ül ölbe tett kézzel. Ma is átrohant a Manhattan Generalbe, és jól belevágta a képükbe, hogy szerinte nem természetes eredetű járványról van szó.

- Hogy érted, hogy "nem természetes eredetű"? - képedt el Terese.

- Úgy, ahogy mondom. Illetve, ahogy Jack mondja - folytatta Chet. - Ha nem természetes eredetű, akkor szándékos. Valaki okozta.

- Ez igaz? - fordult Terese Jack felé. Arcán döbbenet tükröződött.

- Ez is megfordult a fejemben - ismerte el Jack. - Képtelen vagyok kielégítő tudományos magyarázatot találni arra, ami ott zajlik.

- De miért? Hogyan jutna eszébe ilyen őrültség bárkinek? - mondta Terese. - Abszurd, egészen abszurd.

- Gondolod? - kérdezte Jack.

- Lehet, hogy tényleg valami őrültnek a műve? - szólt közbe Colleen is.

- Azt nem hinném - mondta Jack. - Ahhoz túl nagy szakértelemmel csinálja. És annál ezek a kórokozók is sokkal veszélyesebbek. Az egyik legutolsó áldozat például laborasszisztens volt.

- És ha egy rosszindulatú alkalmazott? - vetette föl Chet. - Akinek megvan a tudása is hozzá, valamiért dühös, és most berágott?

- Igen, ez mindenesetre valószínűbb, mint a szimpla elmebeteg - mondta Jack. - A kórházi laboratórium igazgatója például történetesen utálja a kórházvezetést. Maga mondta. Az embereinek a húsz százalékát el kellett küldenie.

- Jézus Mária! - kiáltott fel Colleen. - El tudod képzelni, hogy ő tette?

- Igazából nem - ingatta a fejét Jack. - De őszintén szólva túl sok minden vall ellene. Alighanem ő lenne az első számú gyanúsított. Nagyon furcsán, bizalmatlanul viselkedik, pedig nem buta pasas. És ha valóban szándékosan idézte elő valaki ezeket a fertőzéseket, akkor komolyabb, hasznot hajtó motívumnak kell lennie a háttérben.

- Például minek? - kérdezte Terese. - Szerintem innentől kezdve már mindannyian sötétben tapogatózunk.

- Lehetséges - mondta Jack. - De arról nem szabad megfeledkeznünk, hogy az AmeriCare elsőként és mindenekelőtt üzleti vállalkozás. Véletlenül a módszereikről is tudok egyet-mást. Hidd el, semmi más nem érdekli őket, csak a profit!

- Azt akarod mondani, hogy az AmeriCare fertőző betegségeket terjeszt a saját intézményében? - kérdezte újra Terese, alig leplezett gúnnyal a hangjában. - Ennek nem sok értelmét látom.

- Csupán hangosan gondolkodom - elmélkedett tovább Jack. - Tételezzük fel, csak a vicc kedvéért, hogy a fertőzés szándékos volt! Nézzük meg az első betegeket, az úgynevezett indexeseteket mind a három kórnál! Először ott volt Nodelman, aki cukorbeteg volt. Másodszor Susanne Hard, krónikus ortopédiai problémával, végül pedig jött Lagenthorpe, a krónikus asztmával.

- Látom már, hová akarsz kilyukadni - mondta Chet. - Mind a három indexeset olyan páciens volt, akiket gyűlölnek az egészségbiztosítók, mert pénzt veszítenek rajtuk. Egyszerűen túl sok orvosi ellátást emésztenek fel.

- Ugyan, ne hülyéskedj már! - legyintett Terese türelmetlenül. - Nevetséges. Nem is csoda, hogy ti orvosok mind csapnivalóan rossz üzletemberek vagytok. Nem képzeled, hogy az AmeriCare hajlandó lenne megkockáztatni ilyen botrányt, hogy megszabaduljon három problémás biztosítottjától?! Ez baromság!

- Igen, Terese-nek alighanem igaza van - mondta Jack. - Ha ezt az AmeriCare szervezi, sokkal körültekintőbben és ügyesebben csinálta volna. Engem az aggaszt igazán, hogy mindez veszélyes kórokozókkal történik. Ha a fertőzések szándékosak, akkor az illető, aki ezt csinálta, nemcsak meghatározott pácienseket akar eltüntetni az útból, hanem komoly járványt akar kirobbantani. Igazi ragályt, hogy ezzel a szép, régies szóval mondjam.

- Így még ördögibb az egész - mondta Terese elgondolkodva.

- Szerintem is - folytatta Jack. - És lehet, hogy mégsem zárhatjuk ki a lehetséges elkövetők közül azt a bizonyos őrültet.

- De ha tényleg járványt akar kirobbantani, akkor hogyhogy még nem sikerült neki? - kérdezte Colleen.

- Több okból - magyarázta Jack. - Először is, mindhárom esetben viszonylag gyorsan megszületett a diagnózis. Másodszor, a General kellőképpen komolyan vette az eseteket, és megtette a szükséges intézkedéseket. És harmadszor, mert ez a három kórokozó igencsak rossz választás, ha valaki márciusban, New Yorkban akar járványt kirobbantani.

- Ezt most nem értem - mondta tágra nyílt szemmel Colleen.

- A pestist, a tularémiát és a Sziklás-hegységi lázat lehet terjeszteni levegő közvetítésével, de nem ez a szokásos terjedési módjuk. A szokásos terjedési módjukhoz ízeltlábú betegséghordozókra lett volna szükség, márpedig ilyenkor, ebben az évszakban nem állnak rendelkezésre ezek a speciális bacilusgazdák, különösen nem egy kórházban.

- Te mit gondolsz erről? - kérdezte Terese Chettől.

- Hogy én? - kérdezett vissza Chet zavartan nevetgélve. - Nem is tudom, mit gondoljak.

- Na, ne kéresd már magad! - erősködött Terese. - Ne védd a barátodat! Mi jut eszedbe róla így, első hallásra?

- Hát, ez mégiscsak New York - mondta Chet. - Láttunk már annyi járványt meg egyebet errefelé, hogy a szándékos fertőzést én is túlzásnak érzem. Talán azt is meg kell mondanom, kissé paranoid ötletnek tűnik számomra. És tudom, hogy Jack mennyire nem kedveli az AmeriCare-t...

- Ez igaz? - kérdezte Terese Jacket.

- Gyűlölöm őket - mondta Jack.

- Miért?

- Nem szeretnék beszélni róla. Személyes ügy.

- Értem - mondta Terese. Kezét a nagy halom vázlatlap tetejére tette. - Leszámítva, hogy dr. Stapleton nem állhatja az orvosi hirdetések műfaját, mit mondtok, rendben vannak ezek a vázlatok?

- Ahogy már mondtam, szerintem remek mindegyik - mondta Chet.

- Igen, biztosan nagyon hatásosak lesznek - csatlakozott kelletlenül Jack is.

- Van valamilyen ötletetek, javaslatotok, amit fölhasználhatnánk a kórházi fertőzés-megelőzéssel kapcsolatban? - kérdezte Terese.

- Talán az orvosi eszközök gőzfertőtlenítésével tudnátok kezdeni valamit - mondta Jack. - Ezt nem egyforma szabályok szerint végzik a kórházakban. Az eljárásnak Robert Koch volt az egyik kifejlesztője, nagyon érdekes figura volt.

Terese följegyzett magának néhány szót Jack ötletéről. - Más egyéb? - kérdezte.

- Sajnos, nekem ilyenek nem jutnak eszembe - szabadkozott Chet. - Legföljebb az, hogy átmehetnénk az Auction House-ba, inni valamit. Kicsit megolajozom magam a megfelelő itallal, akkor talán csodákra is képes leszek...

A nők elhárították a meghívást, Terese kijelentette, hogy még rengeteg munkájuk van a vázlatokkal, mert hétfőre elő kell állítaniuk valamilyen komolyabb változatot, amelyet aztán megmutathatnak az elnöknek és a vezérigazgatónak.

- És holnap este? - ajánlotta fel Chet.

- Majd meglátjuk - mondta Terese.

Néhány perc múlva Jack és Chet már a lift felé igyekezett.

- Jót mulattunk. Megérte átjönni - jegyezte meg Chet keserűen.

- Ezek céltudatos, elfoglalt nők - mondta Jack.

- No és te? - kérdezte Chet. - Beugrasz velem egy sörre?

- Azt hiszem, inkább tűzök hazafelé, megnézem, hátha kosaraznak a téren a srácok - mondta Jack. - Nagyon rám férne már egy kis mozgás. Recseg-ropog minden tagom.

- Ilyenkor akarsz kosárlabdázni?

- Mifelénk péntek este a csúcsidő a grundon.

A Willow and Heath-épület előtt elbúcsúztak egymástól. Chet leintett egy taxit, Jack pedig kiszabadította a lakatok és láncok közül a kerékpárját. Fölpattant rá, és északi irányban elindult a Madisonon. Aztán az Ötvenkilencedik utcán át kijutott az Ötödik sugárútra, onnan kanyarodott be a Central Parkba.

Bár általában teljes erőből szokta hajtani a biciklijét, ezúttal nyugodtabb iramot diktált. Gondolatai egyre az iménti beszélgetés körül forogtak - most történt meg először, hogy gyanakvásait szavakba öntötte és másoknak is elmondta. Ennek aztán szorongás lett a következménye.

Kiderült, hogy tulajdonképpen Chet is paranoiásnak tartja, és el kellett ismernie, hogy némiképp joggal. Amióta az AmeriCare szinte egyik pillanatról a másikra megfosztotta a praxisától, mindig úgy érezte, ott ólálkodik körülötte a halál. Először elrabolta tőle a családját, aztán a depresszió révén a saját életét itatta át fenyegetéssel. Még most is, hogy új szakterületet választott magának, és többé-kevésbé elégedett a munkájával, a halál egyre ott leselkedik a mindennapjaiban. Ezek a fertőző betegségek is mintha csak ingerelni akarnák, és puszta gúnyolódásból bukkannának elő az újabb és újabb, megmagyarázhatatlan momentumok.

Ahogy beljebb haladt a sötét, néptelen parkban, a baljós árnyakkal teli környezet csak fokozta nyugtalanságát. Azokon a helyeken, ahol reggel, munkába menet csupa szépséggel találkozott, most kopasz fák kísérteties, csontvázszerű körvonalai tűntek elő, háttérben a hátborzongatóan fakó színű éggel. Még a felhőkarcolók és a park melletti házsorok szakadozott vonalú, távoli sziluettje is komor titkot sejtetett.

Rákapcsolt, erőből kezdett hajtani, a kerékpár engedelmesen felgyorsult. De ez sem segített. a megmagyarázhatatlan rémület annyira erőt vett rajta, hogy hiába szeretett volna, nem mert hátranézni. Úgy érezte, valaki követi, és csak az alkalmas pillanatra vár, hogy rárontson...

Egy magányos lámpa sárgás fénykörébe érve aztán hirtelen nagyot fékezett, és sivító kerekekkel megállt. Kényszerítette magát, hogy megforduljon, és szembenézzen üldözőjével. De semmit sem látott. Tekintetével hosszan pásztázta a távoli árnyakat, az ismeretlen valami után kutatva, míg végre átvillant az agyán: a fenyegetés nem kívülről jön, hanem önmagából, a saját fejéből. Igazi ellenfele a depresszió, amely családja halála óta oly bénítólag telepedett rá.

Tovább tekerte a pedált. Dühös volt magára, miért engedhette át magát ennyire ennek a gyerekes félelemnek? Pedig abban a hitben élt, hogy ennél sokkal több lelkierővel, belső tartalékkal rendelkezik. Alighanem túlságosan belebonyolódott ezekbe a járványügyekbe. Laurie-nak igaza volt, érzelmileg is bekebelezte ez az ügy.

Ahogy sorba vette a félelmeit, a lehetséges okokat, kissé megkönnyebbült, de a parkot ennek ellenére ijesztőnek találta. Nagyon sok embertől, nagyon sokszor hallotta már a figyelmeztetést, hogy sötétedés után ne merészkedjen ide, de soha nem törődött a jó tanácsokkal. Most először jutott eszébe, hogy talán tényleg ostobaság, amit csinál.

Amikor a park nyugati oldalán végre kiért a városba, mintha lidércnyomás alól szabadult volna. A sötét, ijesztő magányosságból egy csapásra zajos forgatagba csöppent. Az autók, köztük a rengeteg sárga színű taxi szinte versenyezve robogtak északi irányba, a város életre kelt körülötte. A robogás ellenpontjaként néhány ráérősen sétáló gyalogost is fölfedezett a járdán.

Ahogy ő is észak felé kerekezett, szinte sarokról sarokra rosszabb környékre ért. A Századik utcától fölfelé egyre siralmasabb épületek szegélyezték az utcákat. Egyiknek-másiknak bedeszkázták az ablakait, némelyik teljesen lakatlannak tűnt. Egyre több szemét volt az aszfalton, kóbor kutyák matattak a feldőlt kukák körül heverő hulladék között.

Egy balkanyarral befordult a Százhatodik utcába. Most a saját lakása környékét is sokkal nyomasztóbbnak találta, mint máskor. A parkbeli élmény hatására némiképp más szemmel nézte az utcát, a házakat - bizony, sokkal lepusztultabb hely volt ez, mint amennyire eddig bevallotta magának.

A grundnál, ahol kosárlabdázni szokott, megállt és megkapaszkodott a játszóteret lezáró acélkerítésben. Lábát ki sem vette a kerékpár lábtartójából.

Ahogy várta, a téren teljes volt a nagyüzem. Á higanygőzlámpák, amelyeknek a felszerelését ő fizette, teljes fénnyel ragyogtak. A játékosok közül, akik a játék hullámzása szerint le-föl rohantak a pályán, többet fölismert. Warrent is fölfedezte, aki messze a legjobb kosaras volt, Jack hallotta, amint szüntelenül űzte-hajtotta csapattársait. A viktóriázás íratlan szabályok szerint a vesztes csapat kényszerpihenőre kényszerült, a pálya szélén ugyanis tucatnyian várakoztak türelmetlenül, hogy az első adandó alkalommal beállhassanak játszani. A pályán mindig vérre menő küzdelem folyt a győzelemért.

Időközben Warren bedobta csapata győztes kosarát, és a vesztesek dicstelenül oldaloghattak lefelé a pályáról. Azonnal kezdetét vette a szervezkedés, az újabb kihívó csapat összeállítása. Warren ekkor vette észre Jacket. Intett neki, és peckes léptekkel indult feléje, ahogy egy győztes csapat sztárjához illik.

- Helló, doki, mi az ábra? -, üdvözölte Jacket. - Kijössz dobni egyet, vagy nem?

Warren borotvált koponyájú, ápolt bajuszú, jóképű afro-amerikai fiatalember volt, teste mint a görög szobor a Metropolitan múzeum kőtárából. Hónapokig tartott, amíg Jack normális kapcsolatba került vele. Valami barátságféle alakult ki közöttük, ennek alapja azonban elsősorban és szinte kizárólag a kosárlabda iránti közös rajongás volt, semmi más. Jack nem is igen tudott többet Warrenről, mint hogy ő a környék legjobb kosarasa és a helyi geng, a fiatalokból álló banda vezére. Sejtette, hogy a két pozíció szinte automatikusan együtt jár, nem is lehet másként.

- Igen, azon filóztam, hogy kijövök - felelte Jack. - Kik vannak nyerőben?

Bonyolult dolog volt bekerülni itt a játékba. Amikor Jack annak idején ide költözött, eltelt egy hónap is, mire rászánta magát, hogy lejöjjön a térre, és beálljon a várakozók közé, türelmesen kiböjtölve, amíg őt is játékra invitálják. Utána pedig bizonyítania kellett. Amint kiderült, hogy többé-kevésbé megbízhatóan képes betalálni a kosárba, onnantól kezdve elviselték a jelenlétét.

Kissé javult a helyzet, amikor kifizette a lámpák árát, és beszállt az új palánkok finanszírozásába is - de csak kissé. Rajta kívül csupán két fehérnek volt megengedve, hogy játsszon. Ezen a környéken és különösen a kosárpályán határozott hátrányt jelentett, ha az ember fehér bőrű volt: tudni kellett, mit szabad és mit nem.

- Ron van nyerőben, aztán, meg Jake - mondta Warren. - De én beveszlek hozzánk. Flashnek haza kell mennie a muterja miatt.

- Jövök rögtön - mondta Jack. Ellökte magát a kerítéstől, és elgurult a házig, ahol a lakása volt.

Lepattant a kerékpárról, és a vállára kapta a biciklit. Mielőtt belépett volna a házba, önkéntelenül végigfuttatta pillantását az épület homlokzatán. Továbbra is kritikus hangulatban volt: semmi szépség nincs rajta, gondolta a ház láttán. És enyhén fogalmazott: lakóhelye kimondottan siralmas látványt nyújtott, bár valamikor alighanem szebb napokat is látott, talán elegáns is lehetett, ugyanis a tető szélén az egykori, gazdagon díszített ereszpárkány egy viharvert darabja még mindig dacolt a múló idővel. A harmadik emeleten két ablak be volt deszkázva.

Az épület hatemeletes volt, téglából készült, szintenként két lakást alakítottak ki benne. Jack a negyediken lakott, bizonyos Denise nevű tizenéves lány, különben kétgyerekes anya szomszédságában.

Jack belökte a lábával a bejárati ajtót. Elindult fölfelé a lépcsőn, óvatosan kerülgetve a gyanús foltokat. A másodikon az egyik ajtó mögül ádáz veszekedés hangja szűrődött ki, kisvártatva üvegcsörömpölés hallatszott. Mindez persze egyáltalán nem ment ritkaságszámba errefelé.

A lakása ajtajánál némi időbe telt, amíg a kerékpárral a vállán el tudta foglalni a megfelelő pozíciót az ajtónyitáshoz. Már a zsebében kotorászott a kulcs után, amikor hirtelen fölfedezte, hogy semmi szüksége rá: a kilincs gombja melletti zárat egyszerűen szétverte valaki.

Belökte az ajtót. Odabent sötét volt. Hallgatózott, de csak az újra fölerősödő ordítozást hallotta a 2A-ból és a forgalom zaját az utcáról. A lakása ijesztően csöndes volt. Letette a kerékpárt, benyúlt és fölkapcsolta a mennyezeti lámpát.

A nappali romokban hevert. Jacknek nem volt sok bútora, de ami volt, azt mind földöntötte, kiborította és összetörte valaki. Jack észrevette, hogy egy kis rádiónak, amelyet az íróasztalán tartott, nyoma veszett.

Betolta a biciklit a szobába, és a falnak támasztotta. Levette a dzsekijét, rádobta a kerékpár kormányára. Majd az íróasztalhoz lépett. A fiókok kihúzva, kiborítva hevertek a földön. A kiborított kupacban egy fényképalbumon akadt meg a tekintete. Lehajolt és fölemelte. Felnyitotta a fedelet, majd megkönnyebbülten felsóhajtott. Az album sértetlen volt. Minden "vagyontárgya" közül csupán ezért az albumért aggódott. Az albumot gondosan félretette az ablakpárkányra, majd belépett a hálószobába. Fölkapcsolta a villanyt, ott is hasonló látvány tárult a szeme elé, mint a nappaliban. Ruháit kiszedték a beépített szekrényből és a komódból, és mindent a szoba közepére hánytak. A fürdőszobában is ostromállapot fogadta: az orvosságos szekrénykét egyszerűen beleborították a kádba. Következett a konyha. Felkészült rá, hogy ott is hasonló látványban lesz része. Fölkattintotta a villanyt.

- Már nem tudtuk, hol a francban vagy ilyen sokáig - mondta egy hatalmas termetű, afro-amerikai férfi. Talpig fekete bőrruhában terpeszkedett Jack konyhaasztalán, még kesztyű is volt rajta és ellenző nélküli sapka. - Megittuk az összes sörödet, és kezdtünk türelmetlenek lenni.

Még három másik férfi volt a konyhában, ugyanolyan jellegű öltözékben, mint az első. Egyikük az ablakpárkányon ült fél fenékkel, a másik kettő közvetlenül Jack mellett állt, jobb kéz felől, a konyhaszekrénynek támaszkodva. Az asztalon impozáns fegyverek sorakoztak, közöttük több géppisztoly.

Jack egyik "vendégét" sem ismerte. Megdöbbent, hogy ott találta őket a konyhában. Előfordult már korábban is, hogy kirabolták, de az még nem, hogy a tettesek ott maradjanak sörözni a lakásában.

- Mér' nem jössz beljebb, aztán ülsz le? - mondta a hatalmas, fekete férfi. Jack tétovázott. Tudta, hogy a bejárati ajtó nyitva van. De vajon odaér-e, mielőtt ezek a fegyverükhöz kapnak? Nem bízott benne, ezért inkább nem is próbálkozott. - Na gyere, haver! - biztatta újra a fekete. - Rakd le a nagy fehér seggedet!

Jack kelletlenül engedelmeskedett. Nehézkesen leült, és szembenézett hívatlan látogatóival.

- Akár kulturáltan is elintézhetjük az ügyet - folytatta a fekete. - Engem Twinnek hívnak. Ez itt Reginald. - Az ablaknál álló társára mutatott.

Jack Reginald felé pillantott. A pasas fogpiszkálóval játszott, és a fogát szívogatta. Leplezetlen undorral nézett Jackre. Nem tűnt olyan izmosnak, mint Warren, de ő is az erős, kisportolt testűek kategóriájába tartozott. Jack észrevette, hogy jobb alkarjának belső oldalát tetoválás díszítette. "Black Kings - Fekete Királyok".

- Reginald kurvára ki van akadva - folytatta a Twin nevű -, mer' szart se talált ebben a lakásban. Még egy nyamvadt tévét se. Tudod, nekünk úgy szólt az egyezségünk, hogy válogathatunk a cuccaid közül.

- Milyen egyezségről beszélsz? - szólt közbe Jack.

- Hát ide hallgass! - mondta Twin. - Nekem meg a testvéreknek némi aprópénzt ígértek, hogy följöjjünk ide a francba, hogy kicsit megdögönyözzünk téged. Semmi komoly, nem kell megijedni a csúzliktól. Csak figyelmeztetésül kapsz egy kis ruhát. Én persze nem tudom a részleteket, de úgy hallottam, hogy már mindenkinek az agyára mentél valami kórházban, annyira megjátszottad magad. És szólni kell neked, hogy inkább a magad dolgával foglalkozzál, és hagyjad, hogy ők meg csinálják a magukét. Na most nem tudom, hogy neked világosabb-e a dolog valamivel, mint nekem? Mer' tudod, én még nem csináltam ilyesmit, azért kérdem.

- Igen, értem, mire célzol - mondta Jack.

- Na, ennek örülök - bólogatott Twin. - Mer' különben el kéne törnünk egy pár ujjadat vagy ilyesmi. Nem mondták, hogy nagyon kapjunk el, de ha Reginald beindul, nagyon nehéz leállítani, főleg ha ki van akadva. Mindig kell neki valami cucc, mer' ha nem talál semmit, akkor ki van akadva. Biztos, hogy nincs mégis valahol eldugva egy tévéd vagy valamid?

- Most hozott magával egy bringát - szólalt meg az egyik fekete.

- Mit szólsz hozzá, Reginald? - kérdezte Twin. - Akarsz egy új bringát?

Reginald előrehajolt, hogy kilásson a nappaliba. Aztán vállat vont.

- Szerintem megegyeztetek - mondta Twin. Fölállt.

- Ki fizet benneteket ezért? - kérdezte Jack.

Twin fölvonta a szemöldökét, és elnevette magát. - Ne mondjad már haver, hogy kóser dolog lenne tőlem, ha most ezt elmondanám neked! Ugye, nem? De legalább meg merted kérdezni.

Jack éppen újabb kérdést akart föltenni, amikor Twin kíméletlenül leütötte. A gonosz horogütéstől hátrazuhant, és tehetetlenül elterült a padlón. Forogni kezdett vele a világ. Az ájuláshoz közeli állapotban még érezte, hogy a tárcáját kihúzzák a nadrágja zsebéből. Még távolról hallotta, hogy röhögnek fölötte, aztán valaki irtóztató erővel gyomorba rúgta.

Akkor elfeketült előtte a világ.

20. FEJEZET

1996. március 22. péntek 23:45

Jack arra tért magához, hogy valami vadul cseng a fejében. Lassan kinyitotta a szemét, a konyhai plafont látta. Nem értette, mit keres a földön, a konyhában, megpróbált fölállni. Az első mozdulatra éles fájdalom hasított az állába, olyan erős, hogy kénytelen volt visszadőlni. Ekkor jött rá, hogy a csengés nem folyamatos, hanem szakaszos, és nem a fejében csenget valami: a falra szerelt telefon volt az, közvetlenül a feje fölött.

Hasra fordult, majd ebből a pozícióból nagy nehezen föltérdelt. Még soha nem ütötték le, el sem tudta képzelni, hogy ilyen gyengének érezheti magát az ember utána.

Óvatosan végigtapogatta az állát, megkönnyebbülve állapította meg, hogy sehol nem érez törött csontfelületet. Ugyanilyen óvatosan, finoman végignyomkodta fájós hasát is. Ez nem fájt annyira, mint az álla, amiből arra következtetett, hogy belső sérülése sincs.

A telefon továbbra is erőszakosan csengetett. Végre Jack föl tudott nyúlni, és leakasztotta a kagylót. Beleszólt, közben nagy erőfeszítéssel ülő helyzetbe hozta magát, hátát a konyhaszekrénynek vetve. Ám amikor meghallotta a saját hangját, maga is elképedt.

- Jaj, ne haragudj, elnézést! - mondta Terese a vonal másik végén. - Aludtál, ugye? Nem kellett volna ilyen későn telefonálnom.

- Hány óra? - kérdezte Jack.

- Majdnem éjfél - felelte Terese. - Még mindig itt vagyunk a műteremben, és ilyenkor hajlamosak vagyunk megfeledkezni arról, hogy mások normális időben lefekszenek aludni. A sterilizálásról akartam kérdezni valamit, de inkább majd holnap fölhívlak újra. Ne haragudj, hogy fölzavartalak!

- Ami azt illeti, éppen ájultan hevertem a földön, a konyhámban - mondta Jack.

- Most viccelsz? - kérdezte Terese.

- Bár úgy lenne - mondta Jack. - Amikor hazajöttem, a lakásom föl volt dúlva, és balszerencsémre itt voltak a hívatlan látogatóim is. És a jogtalanságot még azzal tetézték, hogy jól összevertek.

- És most hogy érzed magad? - kérdezte Terese ijedten.

- Most már jól - felelte Jack. - Azt hiszem, egy fogam letörött.

- És tényleg eszméletlen voltál? - kérdezett tovább Terese.

- Nagyon úgy néz ki. Még mindig elég gyönge vagyok.

- Figyelj rám! - mondta Terese határozott hangon. - Azonnal hívd a rendőrséget, én pedig odamegyek!

- Várjál, várjál! Először is, a rendőrség úgysem csinál semmit. Mert mit is tudnának? Négytagú banda volt, a városban pedig van ilyen egymillió.

- Nem érdekes, akkor is hívd föl a rendőrséget! Negyedórán belül ott vagyok.

- Terese, én nem valami jó környéken lakom - próbált ellenkezni Jack, bár a nő hangján hallotta, hogy már eldöntötte a kérdést. - És nincs is rá szükség, hogy ide gyere. Jól vagyok, komolyan mondom!

- Nem érdekelnek az ürügyek, tessék fölhívni a rendőrséget! - mondta Terese. - Tizenöt perc múlva ott vagyok.

Jack azt vette észre, hogy búgást hall a kagylóból. Terese letette.

Engedelmesen fölhívta a rendőrséget, és bejelentette az ügyet. Amikor megkérdezték tőle, hogy szerinte pillanatnyilag fenyegeti-e újabb veszély, nemmel válaszolt. Az ügyeletes megígérte, hogy amint tudnak, kollégái kimennek a helyszínre.

Jack föltápászkodott, és rogyadozó lábbal kitántorgott a nappaliba. Pár pillanatig kereste a kerékpárját, aztán homályosan visszaemlékezett rá, hogy a támadói elvitték. A fürdőszobában megvizsgálta a fogait. Úgy volt, ahogy a nyelvével már kitapogatta: bal első metszőjéből lepattan egy darab. A Twin nevűnek alighanem bokszer is volt a kezén, a kesztyűje alatt.

Legnagyobb meglepetésére a rendőrség tíz perc múlva valóban megérkezett. Két ember jött, David Jefferson, egy afro-amerikai és Juan Sanchez, egy latino. Udvariasan végighallgatták Jack megpróbáltatásait, följegyeztek minden adatot, többek között az eltűnt kerékpár jellemzőit is, majd megkérdezték Jacket, nem akar-e bemenni velük az őrszobára, hátha a helybéli priuszos bandatagokról készült fényképek alapján felismeri támadóit.

Jack elhárította az ajánlatot. Warrentől éppen elégszer hallotta, hogy a gengeket nem érdekli a rendőrség, csöppet sem tartanak tőlük. Tehát a rendőrség úgysem tudná megvédeni őt, ezért nem is mondott el nekik mindent. De legalább eleget tett Terese kívánságának, és a biztosítási pénzt is fölveheti majd a kerékpárjáért.

- Szeretnék kérdezni valamit, doki - mondta David Jefferson, amikor távozni készültek. Jack természetesen elmondta, hogy boncolóorvosként dolgozik. - Hogy lehet, hogy ilyen környéken lakik? Csak kihívja maga ellen a bajt, nem gondolja?

- Igen, ezt néha én is megkérdezem magamtól - válaszolta Jack.

Miután a rendőrök elmentek, Jack becsukta mögöttük a levert zárú ajtót, háttal nekitámaszkodott, úgy vette még egyszer szemügyre a lakását. Valahogyan össze kell majd szednie magát, és rendet kell csinálnia, amennyire lehet. De ebben a pillanatban ez olyan feladatnak tűnt, amely meghaladta az erejét.

A halk kopogtatásra fordult meg, amelyet inkább a hátán érzett, semmint a fülével hallott. Terese állt az ajtóban. - Hál isten, hogy te vagy az - sóhajtott fel Terese megkönnyebbülve, és belépett a lakásba. - Te aztán nem tréfáltál, amikor azt mondtad, hogy ez nem a legjobb környék. Följönni ebben a lépcsőházban, már az is kész trauma. Ha nem te nyitsz ajtót, biztosan sikítottam volna.

- Én megpróbáltalak figyelmeztetni.

- Hadd nézzelek! Hol a legjobb a fény?

Jack vállat vont. - Majd te megmondod. Talán a fürdőszobában.

Terese maga után húzta Jacket a fürdőszobába, és tüzetesen megvizsgálta az arcát. - Az állcsontod fölött van egy vágás.

- Nem vagyok meglepve - mondta Jack. Aztán megmutatta a letörött fogát.

- De miért vertek meg? - kérdezősködött tovább Terese. - Remélem, nem akartál hősködni?

- Éppen ellenkezőleg - mondta Jack. - Annyira megrémültem, hogy teljesen lebénultam. Kaptam egy nagy horogütést. Ez volt a figyelmeztetés, hogy többé ne tegyem be a lábam a Manhattan Generalbe.

- Micsoda? Miről beszélsz? - ámuldozott Terese. Jack elmesélte mindazt, amit a rendőrök elől elhallgatott. Még azt is elmondta, miért titkolózott a rendőrök előtt.

- Egyre hihetetlenebb ez az egész - tűnődött Terese. - És most mit fogsz tenni?

- Őszintén szólva, még nem nagyon volt időm gondolkozni rajta - felelte Jack.

- Mindegy is, mert egyvalamit biztosan meg kell tenned - mondta Terese. - Most azonnal mész a kórházba.

- Ne hülyéskedj már! - méltatlankodott Jack. - Semmi bajom. Az állam fáj, de kit érdekel.

- De hát leütöttek! - emlékeztette Terese. - Meg kell vizsgáltatnod magad. Én nem vagyok orvos, de ennyit még én is tudok.

Jack már nyitotta a száját, hogy tovább tiltakozzék, de aztán meggondolta magát. Terese-nek igaza volt. Valóban orvoshoz kell mennie. Ha az ütéstől elveszítette az eszméletét, akkor bekövetkezhetett koponyán belüli vérzés is. Meg kell vizsgáltatnia magát egy neurológussal. A dzsekijét kereste, végül a padlón fedezte föl. Aztán Terese mögött megindult lefelé a lépcsőházban. Gyalog mentek ki a Columbus sugárútra, ott fogtak taxit maguknak.

- Melyikbe akarsz menni? - kérdezte Terese, amikor már az autóban ültek.

- Most nem mennék a Manhattan Generalbe egy darabig - mosolyodott el Jack. - Menjünk a Columbia-Presbyterian Kórházba.

- Az jó - hagyta helyben a döntést Terese, majd szólt a taxisofőrnek, aztán hátradőlt az ülésen.

- Terese, nem is tudom, hogyan köszönjem meg. hogy átjöttél - mondta Jack rövid hallgatás után. - Semmi nem kényszerített, nem is vártam volna el tőled, úgyhogy meg vagyok hatva.

- Te is ugyanezt tetted volna, ha rólam van szó - mondta Terese.

Vajon így van-e?, futott át Jack agyán. Nem tudott válaszolni. Egész nap zavarba ejtő dolgok történtek vele.

A kórházban minden simán ment. Sokáig kellett várniuk, az autóbalesetek, a késelések, a szívrohamok áldozatainak elsőbbségük volt. De végül Jackre is sor került. Terese határozottan kijelentette, hogy végig ott marad vele, még a vizsgálóba is bekísérte.

Amikor az ügyeletes orvos megtudta, hogy Jack törvényszéki orvos, azonnal odahívatta egyik neurológus kollégáját. A neurológus tüzetesen megvizsgálta Jacket. Az volt a véleménye, hogy tökéletesen rendben van, szerinte még röntgenre sincs szükség, hacsak Jack nem ragaszkodik hozzá. Jack persze lemondott a röntgenről.

- Csupán erre az éjszakára tartok szükségesnek alapos megfigyelést - mondta az orvos. Aztán Terese-hez fordult. - Mrs. Stapleton, kérem, időről időre ébressze fel a férjét, ellenőrizze, hogy normálisan viselkedik-e! És nézze meg, hogy a pupillamérete nem változik-e! Rendben?

- Rendben - felelte Terese.

Jack csak később jegyezte meg, amikor már kifelé jöttek a kórházból, milyen jólesett neki, hogy Terese-nek a szeme sem rebbent, amikor az orvos Mrs. Stapletonnak nevezte.

- Arra gondoltam, csak fölöslegesen zavarba hoznám a kollégádat, ha kijavítom - mondta Terese. - De az utasításait nagyon is komolyan fogom venni. Ma éjjel nálam alszol.

- De Terese... - próbált ellenkezni Jack.

- Nincs vita! - vágott közbe Terese. - Hallottad, mit mondott az orvos. Szó sem lehet róla, hogy ezek után hazaengedjelek abba a szörnyű lakásba!

Jacknek lüktetett a feje, sajgott az álla, fájt a gyomra, így hát nem vitatkozott tovább. - Na jó - mondta. - De ez most már tényleg túlmegy minden emberbaráti kötelezettségen...

Jack őszinte hálát érzett Terese iránt, miközben az elegáns lakóház liftjében emelkedtek Terese lakása felé. Évek óta senki nem volt vele ilyen odaadó és gondos, mint Terese. Be kellett ismernie, hogy eleinte rosszul ítélte meg a nő tulajdonságait, ennyi nagylelkű törődést végképp nem nézett volna ki belőle.

- Van egy vendégszobám, remélem, kényelmesen fogod érezni magad - mondta Terese, ahogy a padlószőnyeggel borított lépcsőházi folyosón lépkedtek. - Ha a rokonaim meglátogatnak, rendszerint alig tudok megszabadulni tőlük.

A lakásban makulátlan tisztaság és rend uralkodott, Jack nem is értette, hogyan lehet egy lakás ilyen. Még a magazinok is gusztusosan elrendezve hevertek egymás mellett a kávézóasztalon, mintha minden arra várt volna, hogy bármelyik pillanatban betoppanjon egy fényképész valami elegáns lakberendezési újságtól, és impozáns felvételeket készítsen a lakásról.

A vendégszobában üde színű, gondosan válogatott, virágmintás drapériák, szőnyeg és ágytakaró adta meg az alaptónust. Jack azon viccelődött, reméli, nem lesznek tájékozódási zavarai, mert akkor végképp nem fogja tudni, melyik az ágy a sok virágminta közül.

Terese elővett egy üveg aszpirint, majd magára hagyta Jacket, hogy lezuhanyozhasson. Jack fölvette a vastag frottírköntöst, az is oda volt készítve, mire kilépett a fürdőszobából. Kikukucskált a nappaliba, ahol Terese a kanapén ült és olvasott.

- Te nem fekszel le? - kérdezte Jack.

- Biztos akartam lenni, hogy nincs semmi probléma - mondta Terese. Előrehajolt, és egészen közelről Jack arcába nézett. - Mintha a pupilláid is egyformák lennének.

- Szerintem is - mondta Jack, majd elnevette magát. - Te aztán komolyan veszed az orvosi utasításokat.

- Még szép! Számíts rá, hogy éjszaka bejövök, és fölkeltelek néhányszor!

- Megadom magam, nem is vitatkozom.

- Milyen a közérzeted?

- Fizikálisan vagy mentálisan?

- Mentálisan - mondta Terese. - Hogy fizikálisan milyen, azt el tudom képzelni.

- Ha őszinte akarok lenni, eléggé megviseltek az események - ismerte el Jack. - Eleget hallottam ezekről a gengekről, hogy féljek tőlük.

- Ezért akartam, hogy mindenképpen szólj a rendőrségnek.

- Nem érted - mondta Jack. - A rendőrség lényegében úgysem tud segíteni. Tudod, ezért nem mondtam el nekik, hogy ezek a fickók megmondták a nevüket, és hogy talán a banda nevét is tudom. Mondjuk, elkapják őket, de akkor sem történik semmi, legföljebb kapnak valami enyhe büntetést. Aztán úgyis megint kint vannak az utcán.

- Tehát, mit akarsz tenni?

- Gondolom, nagy ívben elkerülöm a Manhattan Generalt, ez a legelső. Hátha ettől mindenki boldog lesz. Hiszen már a saját főnököm is megmondta, hogy ne menjek oda. Remélem, a munkámat azért el tudom végezni rendesen.

- Ennek örülök, ezt jó hallani - válaszolta Terese. - Attól féltem, a végén föltámad benned a hősi virtus, és direkt kihívásnak fogod föl a figyelmeztetést.

- Ezt már mondtad ma. De ne aggódj! Nem vagyok hős.

- Na és az, hogy csakazértis biciklivel jársz le-föl a városban? És este is a parkban? No és a hely, ahol laksz? De aggódok, ha tudni akarod. Aggódok, hogy érzéketlen vagy a veszélyre, vagy szándékosan keresed a bajt magadnak. Mi az igazság?

Jack belenézett Terese halványkék szemébe. Ez a nő olyan kérdéseket tett fel, amelyeket ő mindig gondosan kikerült. A válaszok túlságosan személyesek lettek volna. De most úgy érezte, Terese annyit tett érte ma este, olyan odaadóan viselte gondját, hogy nem térhet ki a magyarázat elől. - Úgy vélem, szándékosan keresem a bajt - mondta halkan.

- Megmondanád, miért?

- Gondolom, mert nem bánnám, ha meghalnék. Sőt, egy időben egyenesen megkönnyebbülésnek tekintettem volna a halált. Néhány éve súlyos depresszióval küzdöttem, és ez valószínűleg örökre így marad.

- Erről én is tudnék mesélni. Nekem is volt egy hosszú menetem a depresszióval. Megkérdezhetem, hogy a te esetedben bizonyos eseménnyel, vagy fordulattal függött össze?

Jack beharapta az alsó ajkát. Nehezére esett ilyesmiről beszélnie, de ha belekezdett, már nem hagyhatta abba.

- Meghalt a feleségem - mondta kemény hangon. A gyerekeket már nem tudta volna kimondani.

- Együtt érzek veled - szólalt meg pár pillanatnyi csend után Terese. Aztán megint elhallgatott, majd azt mondta. - Nekem meghalt az első és az egyetlen gyerekem.

Jack elfordította a fejét. Terese szavai nyomán azonnal könnyek tolultak a szemébe. Mély levegőt vett, aztán visszafordította a tekintetét. Itt volt előtte ez a különös nő, céltudatos, okos menedzserasszony. Efelől már ismeretségük első pillanatában sem volt kétsége. Most pedig kiderült, hogy sokkal több ennél.

- Szerintem nemcsak az a közös vonásunk, hogy nem szeretjük a diszkókat - jegyezte meg könnyednek szánt hangon, hogy kicsit oldja a pillanat szomorúságát.

- Igen, érzelmileg mindketten súlyos sebet kaptunk - bólintott Terese. - És mindketten túlságosan is belevetettük magunkat a munkánkba.

- Ez utóbbiban nem vagyok olyan biztos - mondta Jack. - Már nem vagyok olyan elkötelezett a munkámmal szemben, mint valamikor, és szerintem ez veled is így van. Engem sok illúziótól fosztott meg ez az újfajta egészségügy.

Terese fölállt, Jack követte a példáját. Nagyon közel voltak egymáshoz, mindkettejüknek érzékelnie kellett a másik jelenlétét.

- Szerintem is fontosabb az a közös vonásunk, hogy mindketten óvatosak vagyunk az új érzelmi kötöttségeinkkel - mondta Terese. - Mindketten súlyos sebeket kaptunk már.

- Ebben egyetértünk - felelte Jack.

Terese megcsókolta az ujja hegyét, aztán gyengéden megérintette vele Jack száját.

- Hamarosan jövök, és felébresztelek - mondta. - Légy résen!

- Nagyon szégyellem, hogy ennyi kellemetlenséget okozok - szabadkozott Jack.

- Élvezem, hogy kicsit anyáskodhatok valaki fölött. Aludj jól!

Elléptek egymástól. Jack a vendégszoba felé indult, de mielőtt az ajtóhoz ért volna, Terese utánaszólt. - Egy utolsó kérdés. Miért laksz azon a szörnyű lepratelepen?

- Biztosan azért, mert úgy érzem, nem érdemlem meg, hogy túl jó dolgom legyen.

Terese egy pillanatra elgondolkodott, aztán elmosolyodott. - Na mindegy. Nem tudom, miért gondoltam, hogy mindent meg tudok érteni - mondta. - Jó éjt!

- Jó éjt! - ismételte Jack is.

21. FEJEZET

1996. március 23. szombat, 8:30

Ígéretéhez híven Terese többször is bement Jack szobájába az éjszaka folyamán, fölébresztette, és minden alkalommal beszélgetett vele néhány percig. Reggel Jack vegyes érzésekkel ébredt. Még mindig nagyon hálás volt Terese gondoskodásáért, de zavarta, hogy annyi mindent elárult önmagáról.

Reggeli közben aztán az is nyilvánvaló lett, hogy Terese ugyanolyan kényelmetlenül érzi magát, mint Jack. Fél kilenckor kiléptek a ház kapuján, és mindkettejük megkönnyebbülésére elbúcsúztak egymástól. Terese a műterembe igyekezett, úgy számított, ma is késő estig dolgoznia kell. Jack hazafelé indult.

Otthon órákig takarította a Fekete Királyok látogatása után maradt romokat. Botcsinálta szerszámokkal még az ajtót is megreparálta, amennyire tudta. Miután a lakás többé-kevésbé rendben volt, elindult a hullaházba. Nem kellett volna bemennie a hétvégén, nem volt ügyeletes, de úgy tervezte, hogy megpróbálja ledolgozni a lemaradását, és amelyik esetet csak tudja, hivatalosan lezárja. És persze kíváncsi volt, nem érkeztek-e újabb fertőzéses áldozatok a Manhattan Generalből. Az előző napi három Sziklás-hegységi láz után szorongva várta a fejleményeket.

Nagyon hiányolta a kerékpárját, és azon törte a fejét, hogyan szerezhetne egy újat. Metróval ment a munkahelyére, de ezt felettébb kényelmetlennek találta - kétszer is át kellett szállnia. A New York-i metrón észak-déli irányban egyszerű és praktikus a közlekedés, de a kelet-nyugati útvonalak sokkal bonyolultabbak.

Hiába szállt át kétszer, még a munkahelyéhez legközelebbi metróállomástól is hat sarkot kellett gyalog mennie. Szitált az eső, esernyője nem volt, mire déli tizenkét órakor megérkezett a Törvényszéki Orvosi Hivatalhoz, jócskán megázott.

A hullaházban a hétvégék egyáltalán nem olyanok, mint a hétköznapok. Sokkal kisebb a nyüzsgés. Jack a főbejáraton ment be, a portás kinyitotta neki az ajtót, így jutott be a készenléti szobába. Az egyik szomszédos helyiségben egész családot látott, három feldúlt embert. Valakinek a zokogása is kihallatszott a szobából.

Végigböngészte a hétvégi ügyeletre kiírt orvosok listáját, és örömmel fedezte fel közöttük Laurie nevét. Átnézte az előző éjszaka érkezett holttestek összesítő listáját is. Összerándult a gyomra, amikor fölfedezte az ismerős nevet. Nancy Wiggens holttestét hajnali négy órakor hozták be. A feltételes diagnózis rovatban a Sziklás-hegységi foltos láz szerepelt.

Még két név mellett látta ugyanezt a kórismét. Valerie Schaefer, harminchárom éves, Carmen Chavez, negyvenhét éves. Arra gondolt, nyilván erről a két betegről beszéltek előző nap a Manhattan Generalben, amikor az ambulancián lévő, három sürgős esetről volt szó.

Lement az alagsorba, és bekukkantott a boncterembe. Két asztalnál dolgoztak a kollégái. Nem ismerte jól őket, de az egyik alakról a termete alapján azt gondolta, csak Laurie lehet.

Fölvette az orvosi ruháját, aztán a védőöltözetet, majd a mosdón át belépett a terembe.

- Hát te mit keresel itt? - kiáltott fel Laurie, amikor észrevette. - Miért nem élvezed inkább a szabadnapjaidat?

- Nem bírom nélkületek - tréfálkozott Jack. Közelebb hajolt, hogy megnézze a Laurie asztalán fekvő holttest arcát, és elszorult a szíve. Nancy Wiggens élettelen szemével találkozott a tekintete. Holtában még fiatalabbnak tűnt, mint életben.

Jack gyorsan elfordította a fejét.

- Ismerted? - kérdezte Laurie, aki azonnal megérezte, hogy Jack másként reagál, mint általában.

- Távolról - felelte Jack.

- Nagyon szívbe markoló, amikor a gyógyító maga is áldozatul esik a páciense betegségének - mondta komoran Laurie. - Az előző esetem nővér volt, aki amellett a beteg mellett dolgozott, akit te boncoltál tegnap.

- Igen, gondolhattam volna - mondta Jack. - És a harmadik?

- Öt csináltam elsőnek - mondta Laurie. - Úgy emlékszem, a központi ellátóban dolgozott. El nem tudom képzelni, hogyan szedhette össze ő is.

- Mondj el mindent, amit tudsz róla! - mondta Jack. - Már két esetem volt a fertőzésesek között a központi ellátóból. Az egyiknél pestis volt, a másiknál tularémia. És képtelen vagyok rájönni, hogyan kaphatták.

- Pedig most már jó lenne, ha rájönne valaki - sóhajtott Laurie.

- Szerintem is nagyon üdvös lenne - helyeselt Jack. Aztán Nancy Wiggens belső szerveire mutatott. - Mit találtál?

- Minden egybevág a Sziklás-hegységi lázzal. Meg akarod nézni?

- Persze, mindenképpen!

Laurie minden kóros elváltozást aprólékosan végigmutogatott Jacknek. Minden, amit talált, szinte kísértetiesen emlékeztetett a Lagenthorpe holttestén felfedezett tünetekre.

- Érthetetlen, hogy ha ezeknél ilyen súlyos volt a betegség, akkor hogyan lehet, hogy csak hárman kapták meg? - tűnődött Laurie. - Az első tünetek jelentkezésétől a halál beálltáig nagyon rövid idő telt el, már ez is érthetetlen. Mindenesetre azt jelzi, hogy a mikrobák rendkívül patogének voltak, de akkor hol a többi beteg? Janice-től megkérdeztem, azt mondta, a kórház szerint nincs több megbetegedés.

- Ugyanez volt a többi fertőzésnél is - mondta Jack. - És nem tudom, mi a magyarázat, ahogyan sok más mozzanatra sem tudok magyarázatot ebben az egész ragályban. Bele fogok őrülni a végén.

Laurie az órára pillantott. - Ne haragudj, folytatnom kell! Sal korábban el akar menni.

- Majd én asszisztálok - ajánlotta fel azonnal Jack. - Mondd meg Salnek, menjen nyugodtan!

- Komolyan mondod?

- A lehető legkomolyabban. Mindenre készen állok.

Sal boldog volt, hogy máris mehet, Laurie és Jack pedig irigylésre méltó összhangban látott munkához. Hamarosan végeztek is mindennel. Együtt ballagtak kifelé a boncteremből.

- Nem eszünk valamit a büfében? - kérdezte Laurie. - Meg vagy híva.

- El van fogadva - mosolyodott el Jack.

Mindketten beléptek az öltözőfülkéjükbe, és megszabadultak a védőöltözettől. Az öltözők másik oldalán, a folyosón találkoztak, Jack ért oda előbb.

- Remélem, nem vártál túl... - kezdte Laurie, és elakadt a szava. - Mi van az álladdal, teljesen föl van dagadva...

- Az semmi - mondta Jack. Fölhúzta az ínyét, és a bal metszőfogára mutatott. - Látod? - kérdezte. - Letört belőle egy darab.

- Persze hogy látom - mondta Laurie. Csípőre tette a kezét, a szemét összehúzta. Olyan volt, mint a haragos mama, aki a rosszcsont gyermekét vonja kérdőre. - Elestél azzal a nyomorult biciklivel? - kérdezte.

- Bár az lett volna - nevetett fel keserűen Jack. Aztán előadta az egész történetet, csak a Terese-zel kapcsolatos részeket hagyta ki belőle. Laurie arcáról fokozatosan eltűnt a színlelt harag, már csak a hitetlenkedés tükröződött rajta.

- De hiszen ez zsarolás - mondta.

- Igen, bizonyos szempontból az - ismerte el Jack. - De most ne rontsuk el ilyesmivel a hangulatot, elvégre lakomázni indultunk!

A lehető legváltozatosabb menüt csikarták ki a második emeleti büféautomatákból. Laurie levest vett magának, Jack pedig tonhalas szendvicset. Kerestek maguknak egy rokonszenves asztalt, és leültek.

- Minél többet gondolkozom azon, amit elmeséltél, egyre őrjítőbbnek érzem a helyzetet - csóválta a fejét Laurie. - És mi van a lakásoddal?

- Kissé romos állapotban van - mondta Jack. - De előtte sem volt palota, úgyhogy nincs komoly színvonal-csökkenés. Az fáj a legjobban, hogy elvitték a bringámat.

- Szerintem el kéne költöznöd - mondta Laurie. - Egyszerűen képtelenség, hogy ilyen környéken laksz.

- Miért, még csak most törtek be másodszor! - mondta Jack.

- Remélem, nem akarsz ott maradni éjszakára? - vonta össze gyanakodva a szemöldökét Laurie. - Jaj, de nyomasztó!

- Nem, nem, ma éjszaka programom van. Egy apácacsoport jön látogatóba, nekik kell megmutatnom az éjszakai New Yorkot.

Laurie elnevette magát. - Tudod mit? Apáméknál ma este vacsora lesz. Nincs kedved eljönni? Sokkal vidámabb lenne, mint a szétvert lakásban ülni.

- Nagyon kedves vagy - mondta Jack. Ahogyan Terese segítségére sem számított előző éjjel, most ez a meghívás is váratlanul érte. De nagyon jólesett neki.

- Én is nagyon örülnék, ha eljönnél - folytatta Laurie. - Na, mit mondasz?

- Ugye nem felejtetted el, hogy én nem vagyok kimondott társasági lény? - nézett fel Jack.

- Nem, tisztában vagyok vele - felelte Laurie. - Nem akarlak kényszerhelyzetbe hozni. Ha nem akarsz, ne is válaszolj most! A vacsora nyolckor van, fél nyolcig telefonálhatsz, ha úgy döntesz, hogy jönni akarsz. Itt a számom. - Egy szalvétára felírta a telefonszámát, és átnyújtotta Jacknek.

- Félek, hogy nem lennék ideális vacsoravendég - mondta Jack.

- Te tudod - válaszolta Laurie. - A meghívás érvényes, te döntesz. Most pedig vissza kell mennem dolgozni, ne haragudj!

Jack a tekintetével követte Laurie-t, amint a kijárat felé haladt. Első találkozásuk óta érdeklődéssel figyelte, de csak mint tehetséges kollégát tartotta számon, más meg sem fordult a fejében. De most hirtelen föltűnt neki, milyen csinos, vonzó nő, finomak a vonásai, szép a bőre, gyönyörű színű a haja.

Laurie visszaintett neki, mielőtt kilépett az, ajtón, Jack pedig viszonozta a gesztust. Aztán szórakozottan felállt, a helyére rakta a tálcát, és megindult az irodája felé. A liftben azon törte a fejét, mi lehet ez, ami ezekben a napokban vele történik. Többéves kemény munkájával stabilizálta az életét, most pedig mintha egyik pillanatról a másikra szét akarna foszlani ez a gondosan felépített selyemhernyó-lét.

Az irodában leült az íróasztala mögé. A halántékát dörzsölgette, így próbálta megnyugtatni magát. Zaklatottságot érzett, és tapasztalatból tudta, ilyenkor vigyáznia kell, nehogy meggondolatlanságot kövessen el.

Amikor úgy érezte, hogy képes a munkára figyelni, maga elé húzta a halom tetején lévő dossziét, és felnyitotta. Dolgozni kezdett.

Délután négy órakor úgy érezte, elege van a papírmunkából, nem bírja tovább. Kilépett a hivatalból, és megindult a metró felé. Ahogy a zötykölődő metrókocsiban üldögélt a többi néma, marslakószerű utas társaságában, megállapodott magával, hogy mindenképpen szereznie kell egy új biciklit. Hogy vakond módjára, a föld alatt vergődjön nap mint nap - ez nem neki való.

Hazaérve nem vesztegette az időt. A lépcsőházban kettesével szedte a lépcsőket, az sem zökkentette ki a ritmusból, hogy az első lépcsőfordulóban egy részeg hajléktalan aludt a földön - átlépett rajta, és szökdelt tovább. Érezte, hogy a benne lévő feszültséget csak az oldja, ha fizikailag minél jobban kifárasztja magát. Minél előbb ér le a kosárlabdapályára, annál jobban fogja érezni magát.

Az ajtó előtt azért egy pillanatra megtorpant, bár látszólag minden úgy volt, ahogyan reggel hagyta. Kinyitotta a zárat, és bekukkantott a lakásba. Odabent is minden változatlannak tűnt. De biztos, ami biztos, szemügyre akarta venni a konyhát. Nagy megkönnyebbülésére ott sem talált senkit.

Bement a hálószobába, elővette a kosaras ruháját: bő, lötyögős nadrágot, trikót, melegítőfelsőt. Gyorsan átöltözött. Bekötötte a tornacipőjét, fölkapott egy fejpántot, egy kosárlabdát, és már kint is volt az ajtón.

Ha jó idő volt, szombat délután mindig nagyüzem volt a grundon. Rendszerint legalább húszan-harmincan összejöttek a játszani vágyók, és ez most sem volt másképp. A reggeli esőnek már nyoma sem volt. A pálya felé lépkedve Jack tizennégy várakozót számolt össze. Ez azt jelentette, hogy legalább két meccset végig kell várnia, mielőtt reménye lehet rá, hogy beszállhasson a játékba.

Alig észrevehető biccentéssel üdvözölt néhány várakozót, akiket többé-kevésbé már ismert. Íratlan szabály volt, hogy az ember ne mutassa ki az érzelmeit. Miután kellő időt eltöltött a partvonal mellett várakozva, megkérdezte, ki van nyerőben. Megtudta, hogy legközelebb David állíthat össze kihívó-csapatot. Jól ismerte Davidet.

Gondosan ügyelt, hogy ne látsszék rajta a türelmetlenség, miközben odabaktatott a fekete bőrű  fiatalemberhez.

- Te vagy nyerőben? - kérdezte, mintha igazából nem is érdekelné a dolog.

- Ja, én - felelte David.

- És megvan már a csapatod?

David csapata már összeállt, így Jacknek végig kellett játszania ugyanazt a játékot a következő sráccal is, aki szintén "nyerőben" volt. Ez most egy Spit nevű fiú volt akinek szerencsére még csak négy embere gyűlt össze, és aki jól ismerte Jack legfőbb erényét, a pontos távoli dobásokat, ezért ráállt, hogy Jack is a csapat tagja legyen. Most már legalább biztos volt, hogy előbb-utóbb pályára léphet, úgyhogy fogta a labdáját, és az egyik oldalsó palánknál melegíteni kezdett. Tompán fájt ugyan a feje, és az álla is bele-belesajdult, de különben várakozáson felül fittnek érezte magát. A gyomra miatt aggódott, félt, hogy a futkározástól majd megfájdul, de végül ettől is megmenekült, semmi baja nem volt a gyomrának.

Miközben vadul ostromolta a palánkot, Warren tűnt fel. Ő is végigjárta ugyanazt az utat, mint nem sokkal előtte Jack, végül megtalálta a leendő csapatát, aztán átsétált oda, ahol Jack gyakorolgatott.

- Helló, doki, mi a nagy helyzet? - kérdezte. És közben már ki is varázsolta Jack kezéből a labdát, és szemvillanás alatt csont nélküli kosarat dobott. Hihetetlenül gyorsan és finoman mozgott.

- Semmi különös - mondta Jack, ami helyénvaló válasz volt. Warren kérdése ugyanis voltaképpen álcázott üdvözlés volt, semmi több.

Egy ideig szertartásosan dobálgattak, hol az egyik, hol a másik, az első hibáig. A másik addig a lepattanókat szedte össze. Aztán fordítva. Warren kezdte a dobásokat, és csak nagy ritkán hibázott.

- Warren, kérdeznék valamit - mondta aztán Jack, amikor éppen ő dobhatott. - Hallottál már olyan bandáról, hogy Fekete Királyok?

- Ja, asszem - felelte Warren. Ismét feladta Jacknek a labdát, miután az a specialitásának számító, távoli tempódobásból pontosan betalált a kosárba. - Lent szoktak lógni a Bowerynél, nagyon gyenge eresztés az a gárda. Mért kérded?

- Semmi, csak kíváncsi voltam - mondta Jack, és újabb távoli dobást eresztett meg. Most sem hibázott. Elemében volt, remekül érezte magát.

Warren leszedte a levegőből a kosárból kihulló labdát. De most nem dobta vissza Jacknek, hanem a labdával a hóna alatt odasétált hozzá.

- Hogy értsem azt, hogy "kíváncsi"? - kérdezte, miközben sötét, átható tekintete szinte átfúrta Jacket. - Még soha nem voltál kíváncsi egy bandára sem.

Jack már korábban megállapította magában, hogy Warren igazán éles ésszel és kiváló intelligenciával büszkélkedhet. Biztosra vette, hogy szerencsésebb körülmények között kiváló orvos, jogász vagy valamilyen más, jól képzett szakember válhatott volna belőle.

- Véletlenül láttam egy ilyen tetoválást valakinek a karján - mondta Jack.

- Hulla volt a csávó? - kérdezte Warren, aki tudta Jackről, hogy mivel foglalkozik.

- Nem - felelte Jack. - Még nem - tette hozzá, a poén kedvéért. Általában óvakodott a kosaras ismerőseivel humorizálni, de most kiszaladt a száján.

Warren furcsán nézett rá, és továbbra sem adta át neki a labdát. - Szemétkedni akarsz?

- Dehogy akarok - mentegetőzött Jack. - Fehér vagyok ugyan, de nem hülye.

Warren elmosolyodott. - És kitől kaptál ekkorát az álladra?

- Beleszaladtam valakinek a könyökébe - mondta Jack. - Pont rossz helyen álltam, pont rosszkor.

Warren átnyújtotta a labdát. - Melegítsünk be egy kicsit egy-az-egy-ellen! - javasolta. - Aki jót dob, azé a labda.

Warren előbb került pályára, mint Jack, de végül ő is beállhatott, játszhatott, és jól játszott. Spit csapata aznap délután legyőzhetetlennek tűnt, Warren nagy bánatára, aki különféle csapatokban többször is szembekerült velük. Hat órára Jacknek csurom víz volt mindene, és alig állt a lábán a fáradtságtól.

Nemcsak ő hagyta abba a játékot, az egész társaság hazafelé indult vacsorázni, utána pedig várta őket a szokásos szombat esti szórakozás. A grund másnap délutánig üresen árválkodott.

Ilyenkor, sportolás után, fáradtan, Jack különös élvezettel, hosszan zuhanyozott. Tiszta ruhát vett, és reményteli várakozással nyitotta ki a frizsidert. Csalódnia kellett. A Fekete Királyok az összes sörét megitták előző nap. Ami az ennivalót illeti, készlete egy darab angol sajtra és két tojásra korlátozódott. Becsukta a hűtőszekrény ajtaját. Elvégre nem is volt olyan éhes.

A nappaliban kényelmesen leheveredett a kanapéra, és egy orvosi szaklapot vett a kezébe. Mindennapos esti menetrendje szerint fél tízig-tízig olvasgatott, aztán elaludt. De most a fizikai fáradtság ellenére is zaklatottnak érezte magát, képtelen volt arra koncentrálni, amit olvasni akart.

Ledobta a folyóiratot, és a falat kezdte bámulni. Magányos volt. Igaz, jószerével minden éjszaka magányosnak érezte magát, de ez az érzés most a hatalmába kerítette. Állandóan Terese-re gondolt, milyen kedves és segítőkész volt előző éjszaka.

Egyszer csak fölpattant, az íróasztalhoz lépett, elővette a telefonkönyvet, és föltárcsázta a Willow and Heath számát. Nem lett volna meglepve, ha ilyen későn már csak üzenetrögzítőt talál, de nem, hosszú csöngetés után végül valaki fölvette a telefont. Többszöri félrekapcsolás árán végre eljutott Terese-ig.

Miközben a szíve vadul kalapált - ezt nem tudta, mire vélni -, csak mintegy mellékesen előadta Terese-nek, hogy éppen azon gondolkodik, ne üljön-e be valahová vacsorázni.

- Ez most meghívás? - kérdezte Terese.

- Hát - válaszolt bizonytalanul Jack -, ha van kedved velem tartani... Persze csak ha még nem vacsoráztál...

- Életemben nem kaptam még ilyen körülményes meghívást. Illetve kaptam, egyszer, egy osztálytársamtól első gimnáziumban. Úgy kért fel táncolni, hogy mit válaszolnék, ha fölkérne táncolni.

- Akkor biztosan arra a srácra is hasonlítok - mondta Jack.

- Ki van zárva - nevetett Terese. - Vékony, csenevész fiú volt. Ami pedig a vacsorameghívást illeti, azt kell kérnem, hogy halasszuk el. Szívesen mennék, de tudod, itt van a nyakunkon a határidő, és szeretnénk ma éjszaka mindent megcsinálni. Ugye megérted?

- Persze, tökéletesen - mondta Jack. - Semmi baj.

- Hívjál föl holnap! Délután elmehetünk valahová kávézni vagy valami.

Jack megígérte, hogy másnap majd telefonál, jó munkát kívánt, és elköszönt Terese-től. Letette a telefont, és még magányosabbnak érezte magát. Oly sok év után most először kezdeményezett valamit, és ez sem sikerült.

Aztán a kezébe akadt a papír, Laurie telefonszámával. Nem is gondolkodott rajta, tárcsázott. Idegességét viccelődéssel próbálta palástolni, azt mondta Laurie-nak, hogy az apácák, akiket várt, nem érkeztek meg.

- Vagyis eljönnél vacsorára? - kérdezte Laurie.

- Ha még áll a meghívás...

- Örömmel várlak.

22. FEJEZET

1996. március 24. vasárnap, 9:00

Jack éppen egy törvényszéki orvosi szaklapot olvasott elmerülten, amikor megszólalt mellette a telefon. Aznap reggel még egy szót sem szólt, ezért eleinte reszelős hang jött ki a torkán.

- Remélem, nem ébresztettelek fel? - kérdezte ijedten Laurie.

- Dehogy, már órák óta fönt vagyok - mondta Jack.

- Csak azért hívlak, mert megkértél rá - folytatta Laurie a mentegetőzést. - Különben eszembe nem jutna vasárnap, ilyen korán reggel telefonálni.

- Nekem már egyáltalán nincs korán.

- De tegnap későn mentél haza.

- Annyira azért nem volt késő. Különben pedig akármikor fekszem le, mindig korán ébredek.

- Na mindegy, szóval tudni akartad, voltak-e az éjszaka újabb fertőzéses halálesetek a Manhattan Generalben - mondta Laurie. - Nem voltak. Janice külön beszólt, mielőtt elment, hogy nem jelentettek újabb Sziklás-hegységi lázas eseteket sem. Ez jó hír, nem?

- Persze, nagyon.

- A szüleim odavoltak tőled tegnap este - jegyezte meg Laurie. - Remélem, te is jól érezted magad

- Nagyszerű este volt - mondta Jack. - Őszintén röstellem, hogy olyan sokáig a nyakatokon maradtam. Még egyszer köszönöm, hogy meghívtál, és a szüleidnek is köszönöm. Nagyon jó volt vendégnek lenni náluk!

- Meg is ismételhetjük valamikor a közeljövőben.

- Hát, jó lenne...

Miután elköszöntek egymástól, Jack letette a telefont, és megpróbált visszatérni a tudományos folyóiratához. De néhány pillanat múlva gondolatai már megint az előző esti vendégeskedés körül forogtak. Nagyon jól érezte magát a vacsorán. Sőt, meg kellett állapítania, hogy nem is álmodta volna, hogy ilyen remekül fogja érezni magát, ettől viszont zavar támadt benne. Öt évig makacsul, céltudatosan távol tartotta magát mindenkitől, erre most mindjárt két nővel is kellemes órákat tölt együtt, méghozzá két, ennyire különböző nővel.

Laurie-ban az tetszett neki, hogy egyszerűen könnyű volt együtt lenni vele. Terese viszont néha túlzásba vitte a határozottságot, akkor is, ha éppen odaadóan gondoskodó volt. Vele egyáltalán nem volt könnyű együtt lenni, de ez ugyanakkor izgalmasabbá is tette őt, ami valahogyan jól illett Jack állandó belső nyughatatlanságához. Laurie nyílt, kedves egyénisége is nagy hatással volt rá: most közelről láthatta egy másfajta közegben, a szülei társaságában, és még rokonszenvesebbnek találta. Elképzelte, mennyire nem lehetett könnyű egy nagyképű szívsebész egyetlen lányának lenni...

Vacsora után a szülők magukra hagyták őket, Laurie igyekezett személyesebb beszélgetést kezdeményezni, ám szokása szerint most is ellenállt. De megérezte a kísértést. Előző éjszaka Terese-zel már megengedett magának némi nyíltságot, és meglepve állapította meg, milyen jó volt beszélgetni valakivel, aki őszintén aggódott érte. De Laurie-val újra csak a jól bevált módszeréhez folyamodott, mindig megfordította a kérdéseit, és váratlan dolgokat tudott meg róla.

Legjobban az lepte meg, hogy nincs barátja. Mindig úgy gondolta, hogy aki ilyen vonzó és érzéki jelenség, annak bizonyára van komoly kapcsolata, de Laurie fölvilágosította, hogy még randevúzgatni is csak nagy ritkán szokott. Korábban hosszabb ideig együtt járt egy nyomozóval, de végül nem jöttek ki egymással.

Jack újra beletemetkezett az olvasásba. Aztán az éhség mégis kikergette őt a közeli bisztróba. Hazafelé jövet látta, hogy a kosárpályán már játszanak néhányan. Benne is azonnal föltámadt a mozgás utáni vágy, hazafutott, átöltözött és sietett vissza játszani.

Több mint egy óráig le sem jött a pályáról. Nagy bánatára most nem ment olyan jól a játék, a dobásai nem voltak sem elég erőteljesek, sem elég pontosak. Warren kíméletlenül ugratta minden hiba után, különösen amikor úgy alakult, hogy egy-egy meccsen ő fogta Jacket. Így torolta meg az előző napi vereséget.

Három körül járt, amikor Jack csapata elveszített egy menetet, tehát amúgy is ki kellett volna várnia három-négy meccset, amíg újra beállhat. Inkább úgy döntött, abbahagyja a játékot, és hazamegy. Lezuhanyozott, kényelmesen elhelyezkedett a kanapén, és megint olvasni próbált, de azon kapta magát, hogy Terese jár a fejében.

Nem akart még egy visszautasítást, ezért úgy tervezte, hogy nem hívja fel Terese-t. De aztán lelkifurdalása támadt, hiszen Terese kérte, hogy telefonáljon. És szó ami szó, ő is nagyon szívesen találkozott volna vele. Most már az is bántotta, hogy a kölcsönös vallomásnál nem mondta el Terese-nek a teljes igazságot. Pedig ezzel tartoztam volna neki, gondolta.

Tárcsázás közben izgatottabb volt, mint előző este.      Terese ezúttal sokkal oldottabb hangulatban beszélt, mondhatni túláradó jókedvvel.

- Fantasztikusan haladtunk tegnap este! - jelentette ki nagy büszkén. - Holnap padlót fog az elnök is, a vezérigazgató is, az tuti! És neked is köszönhetem, mert a kórházi higiénia és a fertőzési ráta bombaötlet volt. A sterilizálásból is nagy poént fogunk csinálni.

Jó néhány percbe telt, mire Jack szóhoz jutott, és megkérdezhette Terese-t, nincs-e kedve vele kávézni, ahogy előző este ajánlotta.

- Dehogynem, boldogan! - felelte Terese.

- Mikor?

- Mondjuk most, rögtön.

- Jó, mehetünk!

Apró, franciás stílusú kávézóban találkoztak a Madison sugárúton, a Hatvanegyedik és a Hatvankettedik utca között, nem messze a Willow and Heathtől. Jack ért oda elsőnek, leült egy asztalhoz az ablak mellett, és presszókávét rendelt.

Hamarosan Terese is beviharzott. Már az ablakon át integetett, és amikor odaért az asztalhoz, most sem mulasztotta el a puszilkodós szertartást. Szinte vibrált az egész nő. A türelmesen várakozó pincértől koffeinmentes kapucsínót rendelt.

Áthajolt az asztalon, és megragadta Jack kezét. - Hogy vagy? - kérdezte. Összehúzott szemöldökkel vizsgálta Jack szemét, aztán az állát. - A pupilláid egyformák, normálisan nézel ki. Azt hittem, kék-zöld leszel.

- Igen, jobban vagyok, mint vártam - mondta Jack. Terese ezután izgatott monológba kezdett a közelgő, sorsdöntő bemutatóról, és arról, milyen remekül kezdenek összeállni a dolgok. Elmagyarázta, mi az a "saláta", és hogyan vágták össze darabonként az előző National Health kampány anyagaiból. És hogy szerinte "iszonyú jó", lett, remekül visszaadja a hippokratészi esküre épülő reklámok lényegét.

Jack szótlanul ült, hagyta, hogy Terese mindent elmondjon, amit csak akar a számára szemlátomást létfontosságú témáról. Magánszáma végén Terese kortyolt néhányat a kapucsínójából, aztán megkérdezte Jacktől, mivel töltötte az idejét.

- Nagyon sokat gondolkodtam a péntek esti beszélgetésünkön - mondta a férfi. - Valahogy azóta sem hagy nyugodni.

- De hát miért? - vonta fel a szemöldökét Terese.

- Mindketten nagyon nyíltan beszéltünk egymással, de én nem voltam egészen őszinte hozzád... - Jack hallgatott néhány, másodpercig, aztán mélyet sóhajtott, és folytatta.

- Nem szoktam megosztani a problémáimat senkivel. Illetve... Az a lényeg, hogy nem a teljes igazságot mondtam el neked.

Terese letette a kávéscsészét, és Jack arcát fürkészte. A férfi sötétkék szeméből elszántság sugárzott. Borostás volt az arca, nyilván még nem borotválkozott aznap. Más körülmények között bizalmatlan lennék ezzel az emberrel, talán még félnék is tőle, futott át Terese agyán a gondolat.

- Akkor... nemcsak a feleségem volt az... aki meghalt - mondta Jack akadozva. - Hanem a két kislányom is. Lezuhant velük a repülőgép.

Terese alig tudott nyelni. Összeszorult a torka. Erre nem számított.

- És az a baj, hogy azóta is... bűnösnek érzem magam - folytatta Jack. - Én tehettem róla, hogy ott voltak azon a gépen...

Terese úgy érezte, mintha valami a szívébe markolna. Rövid hallgatás után szólalt meg. Rekedtes volt a hangja.

- Én sem voltam teljesen őszinte. Azt mondtam, hogy elveszítettem a gyerekemet. Azt nem mondtam, hogy ez a gyermek még nem született meg, és amikor őt elveszítettem, akkor a lehetőségnek is búcsút kellett mondanom, hogy valaha gyerekem legyen. Ráadásul az a férfi, aki a férjem volt, elhagyott.

Néhány fájdalmas pillanatig sem Terese, sem Jack nem szólalt meg. Végül Jack törte meg a csendet. - Mintha túl akarnánk licitálni egymást a személyes tragédiáinkkal - mondta, és elmosolyodott.

- Mint két igazi depressziós - bólintott Terese. - Igazán tetszene a pszichológusomnak!

- Természetesen, amit mondtam, azt szigorúan csak neked szántam - mondta Jack.

- Ne butáskodj! Ugyanezt mondhatnám neked. A pszichológusomon kívül senki másnak nem meséltem még el.

- Én senkinek sem. Pszichológusom sincs.

Mintha mindketten megkönnyebbültek volna. Elmondták egymásnak legbensőbb titkaikat, most már vidámabb dolgokról is beszélgethettek. Terese, aki New Yorkban nőtt fel, szörnyülködve hallotta, hogy Jack milyen keveset látott a városból és a környékéből. Megígérte, hogy amint igazán kitavaszodik, nagy felfedező körutakat szervez kettejüknek.

-Élvezni fogod, hidd el! - szorította meg Jack kezét.

- Állok elébe - felelte Jack.

23. FEJEZET

1996. március 25. hétfő, 7:30

Jack dühös volt magára. Szombaton bőven lett volna ideje új biciklit vásárolni, de nem tette. Így most megint metróval mehetett, bár az is eszébe jutott, hogy kocogva teszi meg az utat. A kocogással csak az volt a baj, hogy utána át kellett volna öltöznie odabent - csakhogy nem volt mibe. Ezért most becsomagolta a legszükségesebb holmikat egy válltáskába, hogy a jövőben ez ne legyen akadály.

Ezen a napon is az Első sugárútról, a főbejáraton érkezett a Törvényszéki Orvosi Hivatalba. Amint belépett az üvegajtón, azonnal föltűnt neki, milyen sokan várakoznak a külső előtérben. Sohasem szoktak ennyien lenni ilyen korán. Valami megint történt, villant át az agyán.

Jelzett az őröknek, és berregve nyílt előtte a szolgálati helyiségekbe vezető átjáró. A készenlétiben most George Fontworth ült annál az asztalnál, ahol az előző héten Laurie-t látta minden reggel.

Sajnálta, hogy véget ért Laurie egyhetes ügyeletesi szolgálata, most George-on volt a sor, hogy reggelente kiszignálja az eseteket a kollégáknak. Jack nem volt nagy véleménnyel az alacsony, enyhén kövérkés férfiról, mint orvosról. Felületesnek tartotta, és nemegyszer tanúja volt, hogy fontos dolgokat egyszerűen nem vett észre.

Most nem is törődött vele, egyenesen Vinnie felé tartott, és lehúzta az újságot az asszisztens arca elől.

- Miért vannak ennyien az azonosítóban? - kérdezte.

- Mert kisebbfajta katasztrófa volt odaát a Generalben - felelte George, megelőzve Vinnie-t. Az félig tréfás, félig méltatlankodó grimaszt küldött Jack felé, aztán megint az újságjába mélyedt.

- Miféle katasztrófa? - kérdezte Jack.

George megütögetett egy halom dossziét az íróasztalán. - Egy csomó meningococcusos haláleset - mondta. - Lehet, hogy járvány lesz belőle. Eddig van nyolc.

Jack George asztalához sietett, és találomra fölkapta az egyik dossziét. Fölnyitotta, és lapozni kezdett a papírok között, amíg megtalálta a vizsgálati jelentést. Sebtében átfutotta, megtudta, hogy az elhunyt neve Robert Caruso, és ápolóként dolgozott a Generalben, az ortopédiai osztályon.

Visszadobta a dossziét az asztalra, valósággal keresztülviharzott az információs központon, a vizsgálóasszisztensek irodáihoz. Megkönnyebbülve látta, hogy Janice Jaeger még bent van, pedig már lejárt a munkaideje.

Janice rettenetesen nézett ki. Az arca halálfáradt volt, a szeme alatt sötét karikák, mint akit helybenhagytak. Letette a tollát, és hátradőlt a székében. A fejét csóválta. - Lehet, hogy más munkát keresek magamnak - mondta. Ezt már nem bírom. Még szerencse, hogy holnap meg holnapután szabadnapom van.

- Mi történt? - kérdezte Jack.

- Már az előző műszakban kezdődött, az első esetet fél hét körül jelentették. A beteg este hat óra körül halhatott meg.

- Ortopédiai beteg?

- Honnan tudja?

- Most láttam az egyik dossziét, az egy ápolóé volt, az ortopédiáról.

- Ja, persze, Mr. Caruso - mondta Janice, és nagyot ásított. Elnézést kért Jacktől, csak aztán folytatta. - Na mindegy, szóval bejöttem tizenegykor, és nem sokkal utána kaptam az első hívást. És azóta így megy, megállás nélkül. Egész éjszaka oda-vissza futkostam. Most is alig negyedórája értem vissza. Én mondom magának, ez most komolyabb, mint az eddigiek voltak. Egy kilencéves kislány is meghalt. Képzelje el, micsoda tragédia!

- Volt valami köze az első esethez? - kérdezte Jack.

- Annak a betegnek az unokahúga volt - felelte Janice.

- Meglátogatta a nagybátyját?

- Igen, tegnap dél körül volt bent nála. De hát az nem lehet, hogy ez okozta volna a halálát, nem? Mennyi idő telhetett el addig, tizenkét óra?

- A Meningococcus bizonyos körülmények között ijesztően gyilkos hatású tud lenni, és hihetetlenül gyorsan tud ölni. Adott esetben akár órák alatt is.

- A kórház mindenesetre pánikban van.

- Képzelem - mondta Jack. - Hogy hívták az első áldozatot?

- Carlo Pacininek - olvasta Janice egy listáról. - De ennél többet nem is tudok róla, mert ez még az előző műszakban történt, nem az enyém alatt. Steve Mariott vette föl.

- Megkérhetném valamire, Janice? - kérdezte Jack.

- Attól függ - válaszolta az asszony. - Halálosan fáradt vagyok.

- Csak hagyja meg Bartnak, hogy azt szeretném, ha maguk mindannyian, az összes vizsgálóasszisztens megkapnák az indexesetek kórlapjait, az összes mostani fertőző betegségre vonatkozóan. Nézzük csak, az ugye azt jelenti, hogy Nodelmanét a pestisnél, Susanne Hardét a tularémiánál, Lagenthorpe-ét a Sziklás-hegységi foltos láznál és Paciniét a Meningococcusnál! Mit gondol, menni fog ez?

- Miért ne menne - felelte Janice. - Egyik sincs még lezárva.

Jack felállt, és megveregette Janice vállát. - Szerintem hazafelé menet maga is beugorhatna a rendelőbe. Lehet, hogy nem ártana egy kis kemoprofilaxis.

Janice-nek elkerekedett a szeme. - Gondolja, hogy szükség van rá?

- Jobb félni, mint megijedni - mondta Jack. - Mindegy, legalább tanácskozza meg valamelyik infektológus szakértővel! Csak jobban értenek hozzá. Van valami tetravalens vakcina is, de annak néhány nap kell, amíg hatni kezd.

Jack sietve visszament a készenlétibe, és elkérte George-tól Carlo Pacini dossziéját.

- Nincs itt - mondta George. - Az előbb megjött Laurie, és amikor meghallotta, mi a helyzet, elkérte magának az esetet. Nála van a dosszié.

- És hol van most Laurie? - kérdezte Jack.

- Fönt, az irodájában - szólt ki Vinnie az újságja mögül. Jack felrohant Laurie irodájába. Laurie más módszerrel dolgozott, mint Jack: előbb gondosan átolvasta a dossziékat, csak utána látott hozzá a boncoláshoz.

- Elég dermesztő, annyit mondhatok - ezzel fogadta Jacket, amikor a férfi megállt a szoba ajtajában.

- Rettenetes - mondta Jack. Közelebb húzott egy másik széket, és leült Laurie mellé. - Pontosan ettől féltem. Ebből már igazi járvány lehet. Mit tudtál meg az indexesetről?

- Nem sokat - ingatta a fejét Laurie. - Szombaton este vették föl, combnyaktöréssel. Gondolom, idült csontbetegsége lehetett, mert az utóbbi néhány évben állandóan törései voltak.

- Illik a képbe - jegyezte meg Jack.

- Milyen képbe?

- Hogy minden indexesetnél krónikus betegségről van szó.

- A kórházban ápolt betegek közül nagyon soknak van krónikus betegsége - mondta Laurie. - Illetve a legtöbbnek. Mi köze van ennek bármihez?

- Majd én megmondom, mire gondol ez a beteg, paranoid agyú ember - szólalt meg egy hang az ajtóból. Chet állt ott. Beljebb lépett, és nekitámaszkodott a másik íróasztalnak. - Nagyon a bögyében van az AmeriCare, és mindenképpen összeesküvést akar látni minden baj mögött.

- Ez igaz? - kérdezte Laurie.

- Szerintem nem én látok összeesküvést a bajok mögött, hanem az ott van, épp hogy ki nem veri a szemünket.

- Mit értesz azon, hogy "összeesküvés"? - vonta össze a szemöldökét Laurie.

- Az a rögeszméje, hogy ezeket a különleges betegségeket szándékosan idézik elő - szólt közbe újra Chet. És előadta, hogy Jack elmélete szerint valamelyik AmeriCare-es a bűnbak, aki profitérdekből pusztítja a betegeket, vagy legalábbis valami terrorista hajlamú őrült.

Laurie kérdőn nézett Jackre.

Jack megvonta a vállát. - Nagyon sok a megválaszolatlan kérdés - jelentette ki.

- Ahogy szinte minden fertőzés esetében - mondta Laurie. - De most komolyan! Szerintem ez azért túlzás. Remélem, nem adtad elő a teóriádat valamelyik főnöknek a Manhattan Generalben?

- De, előadtam - sóhajtott Jack. - Sőt, tulajdonképpen még is kérdeztem a labor igazgatóját, hogy nincs-e benne. Előtte nagyon morgott, hogy milyen kevés a pénze. Na mindegy, rögtön elmondta a fertőzésvédelmi szakértő asszonynak, és gondolom, később a nagyfőnököknek is.

Laurie fölnevetett. - Ó, barátom! Ezek után nem csoda, ha nemkívánatos személynek minősítettek.

- Azt neked is el kell ismerned, hogy egyik napról a másikra hihetetlenül sok nozokomiális fertőzés fordult elő a Generalben - mondta Jack.

- Én még ebben sem vagyok annyira biztos - vetette ellen Laurie. - A tularémiás betegnél is, meg a Szikláshegységi lázas betegnél is a felvételtől számított negyvennyolc órán belül léptek fel a súlyosabb tünetek. Vagyis szigorúan véve ezek nem is voltak nozokomiális fertőzések.

- Ez technikailag igaz - emelte fel az ujját Jack -, de...

- Azon kívül, egyik betegség sem most fordul elő először itt New Yorkban - vágott közbe Laurie. - Én is utána olvastam, és megtudtam, hogy például nyolcvanhétben is volt egy komoly Sziklás-hegységi lázas hullám.

- Köszönöm, Laurie! - mondta Chet. - Én is ugyanezt próbáltam mondani Jacknek, meg Calvin is.

- És arra mit mondasz, hogy sorban betegszenek még a központi ellátó dolgozói? - kérdezte Jack Laurie-tól. - És arra, hogy a Sziklás-hegységi lázas betegeknél ilyen hihetetlenül gyorsan fejlődött ki a betegség? Te magad tetted fel ugyanezt a kérdést tegnapelőtt.

- Persze, nekem is vannak kérdéseim - mondta Laurie. - Ezek olyan kérdések, amelyeket minden járványveszélyes helyzetben föl kell tennie az embernek.

Jack mélyet sóhajtott. - Ne haragudjatok, de szerintem akkor is itt valami rendkívül szokatlan dolog zajlik! Végig attól félek, hogy előbb-utóbb valami igazán komoly járvány üti fel a fejét. Lehet, hogy ez a Meningococcus már az. Ha ugyanúgy abbamarad, mint a többi fertőzés, akkor bizonyos tekintetben természetesen megnyugszom, de hogy az egész még gyanúsabb lesz, az biztos. Hiperakut lefolyású esetek, aztán mintha elvágták volna, semmi, már ez a séma önmagában is több mint szokatlan.

- De a Meningococcusnak most van szezonja - mondta Laurie. - Ez egyáltalán nem olyan szokatlan.

- Laurie-nak igaza van - mondta Chet. - Ettől függetlenül, engem aggaszt, hogy komoly bajba kerülhetsz, és csak magadnak köszönheted majd. Olyan vagy, mint a kutya a csontjával. Miért nem higgadsz le? Nem akarom, hogy kirúgjanak innen. Legalább azt ígérd meg, hogy többet nem mész a Generalbe!

- Nem tudom megígérni - ingatta a fejét Jack. - Legalábbis most, hogy ez az új fertőzés beütött. Mert ehhez már nem kellenek ízeltlábú betegséghordozók, akik mellesleg nincsenek. Ez légi úton terjed, és számomra itt már másról szól a dolog.

- Egy pillanat - szólt közbe Laurie. - És a banditák fenyegetése? Az nem zavar?

- Micsoda? - kérdezte Chet döbbenten. - Miféle banditák?

- Jacknél tiszteletét tette valami elbűvölő banda néhány tagja - mondta Laurie. - Bármilyen hihetetlen, ezek szerint legalább egy New York-i geng zsarolással is foglalkozik.

- Magyarázza már meg, valamelyikőtök! - kiáltott Chet.

Laurie elmondta, amit Jacktől hallott.

- És még mindig azon jár az eszed, hogy odamenj? - kérdezte Chet, amikor Laurie befejezte a sztorit.

- Majd vigyázok - mondta Jack. - És egyelőre nem tudom, hogy odamegyek-e.

Chet kétségbeesve nézett a plafonra. - Hogy miért nem tudtál megmaradni külvárosi szemészorvosnak?!

- Hogyhogy szemészorvosnak? - Ezúttal Laurie-n volt a meglepődés sora.

- Na, szálljatok le rólam! - mondta Jack, és fölállt. - Ami sok, az sok! Menjünk inkább dolgozni!

Jack, Laurie és Chet csak egy óra után került elő a boncteremből. Bár George Fontworth úgy vélte, fölösleges lenne valamennyi Meningococcus-esetet felboncolni, a triumvirátus nem engedett. George beadta a derekát. Jackék hol egyedül, hol közös munkával, végül is felboncolták a fertőzés első áldozatát, aztán egy orvost az ortopédiáról, két ápolót, egy takarítónőt, két olyan áldozatot, akik látogatóban jártak a kórházban, ezek egyike volt a kilencéves kislány, és még egy személyt, ezt Jack különösen fontosnak tartotta, ugyanis ez a nő is a központi ellátóban dolgozott.

A maratoni menet után átöltöztek utcai ruhába, és az étkezőben találkoztak újra. Lerítt róluk a megkönnyebbülés, hogy mára kiléphettek a mészárszékből. De a gondolataik még a látottak körül forogtak, hosszú ideig egyikük sem szólalt meg. Némán választottak enni- és innivalót az automatából, aztán leültek az egyik szabad asztalhoz.

- Nem sok Meningococcus-eset fordult elő a praxisomban - törte meg a csendet Laurie. - De ezek a mostaniak egyik korábbihoz sem hasonlítanak.

- Ennél drámaibb még egy Waterhonse-Friderichsen szindróma sem lehet - mondta Chet. - Ezek az emberek pillanatok alatt halálra voltak ítélve. Úgy mentek át rajtuk a baktériumok, mint a tatár horda. Ennyi belső vérzés, ilyen nincs is! El sem hiszitek, mennyire be vagyok tojva.

- Most volt az első eset, hogy kimondottan örültem az űrhajósruhának - tette hozzá Jack. - Nem akartam hinni a szememnek, hogy ennyi gangréna legyen a végtagokon! A pestiseseknél nem volt ennyi, az biztos.

- Én azon lepődtem meg, milyen kevéssé fejlődött ki rajtuk a meningitisz - mondta Laurie. - Még a gyereknél sem volt számottevő, pedig azt gondoltam, hogy nála előrehaladott stádiumban lesz.

- Az viszont döbbenetes - mondta Jack -, hogy mennyi pneumonitiszt lehetett látni rajtuk. Jó, persze, légi úton terjedő fertőzésről van szó, de elsősorban a fölső légutakat szokta megtámadni, nem a tüdőt.

- Igen, de ha egyszer bekerül a vérbe, akkor már a tüdőbe is könnyen eljut - jegyezte meg Chet. - És ezeknek az embereknek minden jel szerint az egész érrendszerét elárasztotta.

- Hallott valamelyikőtök újabb esetről napközben? - kérdezte Jack.

Chet és Laurie összenéztek. Mindketten a fejüket rázták. Jack hátratolta a székét, és a fali telefonhoz lépett. Leszólt az információs központba, a kezelőnek is föltette az előbbi kérdését. Nemleges volt a válasz. Visszasétált az asztalhoz, és újra elfoglalta a helyét.

- No lám, no lám - mondta. - Milyen érdekes. Nincsenek újabb esetek.

- Szerintem ez jó hír - mondta Laurie.

- Szerintem is - csatlakozott hozzá Chet.

- Nem ismertek valakit odaát a Generalben? Egy belgyógyászt? - kérdezte Jack.

- De, én igen - mondta Laurie. - Az egyik évfolyamtársam ott dolgozik.

- Fölhívnád, és megkérdeznéd tőle, nem hoztak-e hozzájuk újabb meningococcusos betegeket? - kérdezte Jack. Laurie vállat vont, és odament ugyanahhoz a telefonhoz, amelyikről az előbb Jack beszélt.

- Már megint ez a furcsa lobogás a tekintetedben. Nem tetszik ez nekem - mondta Chet.

- Nem tehetek róla - tárta szét a karját Jack. - Itt is ugyanazok a zavaró kis momentumok, mint a többi fertőzésnél. Pár órája még egy csomó hulla, olyan súlyos Meningococcus-fertőzéssel, amilyet életében nem látott egyikünk sem, aztán most meg hopp!, semmi. Nincs több eset. Mintha elzártak volna egy csapot. Erről beszéltem reggel.

- Nem ez a betegség egyik jellemzője? Csúcsok és aztán völgyek?

- De nem ilyen gyorsan - mondta Jack. Aztán elhallgatott. - Várj csak! - mondta kisvártatva. - Valami eszembe jutott. Azt tudjuk, ki volt az első áldozat, de ki volt az utolsó?

- Nem tudom, de itt van az összes dosszié - mondta Chet.

Laurie visszajött az asztalhoz. - Jelenleg nincs meningococcusos betegük - mondta. - De nem gondolják, hogy túl lennének a nehezén. Szigorú és masszív vakcinálást rendeltek el, plusz kemoprofilakszist. Ahogy kivettem a szavaiból, teljes a felfordulás a kórházban.

Jack és Chet egyaránt hümmögve fogadta a hírt. Mindketten azzal voltak elfoglalva, hogy a dossziékat tanulmányozták, és a papírszalvétájukra firkantottak ezt-azt.

- Mi az ördögöt csináltok? - kérdezte Laurie.

- Ki akarjuk deríteni, melyik beteg halt meg legutoljára - felelte Jack.

- Miért érdekes ez? - kérdezte Laurie.

- Még nem tudom - dünnyögte Jack.

- Ez lesz az - nézett föl Chet a kezében tartott aktából. - Imogene Philbertsonnak hívták.

- Biztos? - kérdezte Jack. - Hadd nézzem!

Chet Jack felé fordította a részlegesen kitöltött halotti bizonyítványt, amelyen rajta volt a halál időpontja is.

- Az istenit! - kiáltott föl Jack.

- Most meg mi van? - kérdezte Laurie.

- Ez a nő a központi ellátóban dolgozott! - mondta Jack.

- És van ennek valami jelentősége? - kérdezte Laurie.

Jack nem válaszolt néhány pillanatig, aztán megrázta a fejét. - Nem tudom - mondta. - Meg kell néznem a többi fertőzésnél! Tudjátok, mindegyiknél volt egy áldozat a központi ellátóból is. Hamarosan tudni fogom, nem ebben van-e séma, amire eddig nem tudtam rájönni.

- Mondjátok, fölfogtátok egyáltalán, amit az előbb mondtam? Hogy nem tudnak újabb meningococcusos megbetegedésről a Manhattan Generalben?

- Én föl - válaszolta Chet. - De Jack ebben is a saját teóriája megerősítését látja.

- Attól félek - mondta Jack -, hogy ez csak elkeseríti és dühösebbé teszi a feltételezett terroristánkat. És nagyon veszélyes tanulsággal szolgál a számára.

Laurie és Chet nem akart hinni a fülének. Mindketten az égnek emelték a tekintetüket, és hangosan felnyögtek.

- Ne csináljátok már ezt! - csattant föl Jack. - Hallgassatok végig! Tegyük fel, a hipotézis kedvéért, hogy igazam van, és valami elmebeteg szándékosan terjeszti a mikrobákat, hogy kirobbantson egy igazi járványt. Először kiválasztja a legijesztőbb, legegzotikusabb betegségeket, amiket csak el tud képzelni, de azt nem tudja, hogy ezek nem emberi érintkezés útján terjednek. Hanem ízeltlábúak terjesztik, amelyek a fertőzött területről vagy a fertőzési forrásból hordozzák szét a kórt. Erre néhány sikertelen próbálkozás után rájön, és olyat keres, amely a levegő közvetítésével terjed. Így választja ki a Meningococcust. Itt viszont az a bökkenő, hogy igazából a Meningococcus sem emberről emberre terjed, hanem van egy bacilusgazda, aki erre-arra jár, és átadja a fertőzést másoknak. Úgyhogy a mi elmebetegünk most már nagyon ki van bukva, de pontosan tudja, mire van szüksége. Olyan betegségre, amely alapvetően emberről emberre terjed, méghozzá cseppfertőzéssel.

- És te mit választanál az ő helyében ebben a hipotetikus rémdrámában? - kérdezte Chet, leplezetlenül fölényes gúnnyal a hangjában.

- Hadd gondoljam végig! - mondta Jack. Pár pillanatig töprengett. - Gyógyszerrezisztens diftériát vagy gyógyszerrezisztens pertussziszt. Ezek a régi jó kórokozók újabban megint döbbenetes dolgokra képesek. Vagy tudjátok, mi lenne még tökéletes? Az influenza! Egy súlyos kórképet okozó influenzatörzs!

- Ezt nevezem fantáziának! - mondta Chet.

Laurie fölállt. - Na, én megyek dolgozni! Nekem túl elméleti ez az egész.

Chet követte a példáját.

- Hé, gondolkozni sem vagytok hajlandók azon, amit elmondtam? - kiáltott utánuk Jack.

- Pontosan tudhatod a véleményünket - mondta Chet. Minél többet gondolkozol és beszélsz róla, annál inkább elhiszed. Komolyan mondom, ha egyetlen betegségről lenne szó, azt mondanám, oké, lehet. De már négynél tartunk! És honnan tudná bárki előteremteni ezeket a mikrobákat? Nem kenyér ez, hogy bemész a sarki boltba, és megveszed! Odafönt találkozunk.

Jack szó nélkül figyelte, hogy Laurie és Chet a kosárba dobja az ebédje hulladékát, és kimegy a büféből. De valójában azon járt az esze, amit Chet mondott. A kérdés jogos volt, és neki ez eddig elkerülte a figyelmét. Honnan szerezheti be valaki ezeket a kórokozókat? Elképzelni sem tudta.

Fölállt és nyújtózott egyet. Visszavitte a tálcáját, kidobta a használt szalvétát, és a kollégái után indult, föl az ötödik emeletre. Amikor belépett az irodába, Chet már elmerülten dolgozott, föl sem nézett a papírjaiból.

Jack leült az asztalához, maga elé húzta a dossziékat meg a jegyzeteit, és sorban megnézte a központi ellátóból származó áldozatok halálának időpontjait. Eddig négy áldozat került ki a központi ellátóban dolgozók közül. Egy pillanatra átvillant az agyán, mekkora gondot okozhat ez a hirtelen veszteség az ellátó vezetőjének, akinek gondoskodnia kell a kiesett munkaerő pótlásáról.

Aztán összegyűjtötte valamennyi többi fertőzéses áldozat halálának az időpontját. Fölhívta Bart Arnoldot, a vezető asszisztenst, hogy a nem általa boncolt elhunytak adatait is bekérje.

Amikor minden információ előtte volt, azonnal nyilvánvalóvá vált, hogy minden fertőzési hullám utolsó áldozata a központi ellátó alkalmazottja volt. Ami arra utalt, ha bizonyítani nem is bizonyította, hogy a központi ellátóba jutott el legutoljára a fertőzés. De hiába törte a fejét, hogy vajon mit jelenthet ez, nem jutott eszébe érdemleges válasz. Csak azt állapíthatta meg újra. ez is egyike a felettébb rejtélyes körülményeknek.

- Át kell mennem a Generalbe! - mondta hirtelen. Felállt.

Chet még fölnézni sem volt hajlandó. - Tedd, amit tenned kell! - mondta rezignáltan. - Tudom, hogy úgysem érdekel a véleményem.

Jack fölvette a bomberdzsekijét. - Ne sértődj meg ezen, kérlek! - mondta. - Köszönöm, hogy aggódsz értem, de tényleg át kell mennem! Rá akarok jönni, hogy mi ez a dolog a központi ellátóval. Nincs kizárva, hogy véletlen egybeesés, ezt elismerem, de szerintem akkor is nagyon valószínűtlen.

- És mi lesz Binghammel és azokkal a gengszterekkel, akikről Laurie beszélt? - kérdezte Chet. - Nem vállalsz túl nagy kockázatot?

- Ilyen az élet - mondta Jack. Barátságosan megveregette Chet vállát, ahogy elhaladt mellette. Éppen kilépett volna az ajtón, amikor megcsörrent az asztalán a telefon. Nem tudta eldönteni, visszalépjen-e, vagy csak az időt pazarolná vele. Arra gondolt, biztosan csak valamelyik laborból akarják bemondani a leleteket.

- Fölvegyem? - kérdezte Chet, látva hogy Jack habozik.

- Á, nem, ha még úgy is itt vagyok - mondta Jack.

Visszament az asztalához, és fölemelte a kagylót.

- Jaj, istenem, de jó, hogy ott vagy! - mondta Terese, és hallatszott a hangján a megkönnyebbülés. - Úgy féltem, hogy nem érlek el, vagy legalábbis nem időben.

- Miért, mi baj van? - kérdezte Jack. Érezte, hogy szaporábban ver a pulzusa. Terese nagyon fel volt dúlva, hallotta a hangján.

- Katasztrófa történt - hadarta Terese. - Azonnal beszélnem kell veled. Átjöhetek hozzád?

- De hát mi történt? - kérdezte Jack.

- Nem tudom így elmesélni - mondta Terese. - Nem kockáztathatom, értsd meg! Találkoznunk kell!

- Tulajdonképpen mi is krízishelyzetben vagyunk, éppen indultam valahová.

- De nagyon fontos lenne! Kérlek!

Jack érezte, hogy nem ellenkezhet tovább, különösen ha arra gondol, milyen önzetlenül viselkedett vele Terese az elmúlt pénteken.

- Jó, rendben - mondta. - Úgyis indultam, úgyhogy inkább jövök én. Hol találkozzunk?

- Neked merre kell menned a városban, lefelé vagy fölfelé? - kérdezte Terese.

- Fölfelé -, válaszolta Jack.

- Akkor találkozzunk ott, ahol tegnap együtt kávéztunk! - ajánlotta Terese.

- Rögtön ott leszek - mondta Jack.

- Nagyszerű, várlak - felelte Terese, és letette a telefont.

Jack ahogy ígérte, késlekedés nélkül elindult. A főbejáraton ment ki a hivatalból, és az Első sugárúton leintett egy taxit. Elég sűrű volt a forgalom, de viszonylag gyorsan haladtak.

A kávézó zsúfolva volt vendégekkel. Terese a bejárattól távol, egy kis asztalnál ült, Jack vele szemben ült le. Terese, aki szokásos elegáns kosztümjei egyikét viselte, föl sem állt. Száját szorosan összeszorította. Dühösnek látszott.

Amint Jack elhelyezkedett, Terese előrehajolt. - Nem fogod elhinni, mi történt - mondta fojtott, suttogó hangon.

- Nem tetszett az elnöknek meg a vezérigazgatónak a bemutatód? - kérdezte Jack. Másra nem tudott gondolni. Terese legyintett, mozdulata azt jelentette: nem erről van szó. - Lefújtam a bemutatót - mondta.

- Miért?

- Mert előtte jó érzékkel megbeszéltem egy találkozót egy ismerősömmel, aki a National Healthnél dolgozik. A marketingfőnök helyettese, és történetesen évfolyamtársam volt a főiskolán. Azt találtam ki, hogy rajta keresztül kicsit megszellőztetem a kampányt a főnökei felé. Annyira bíztam a sikerben. Erre azt mondja, hogy ezzel a témával semmi szín alatt nem fogják elfogadni a reklámokat.

- De hát miért? - kérdezte Jack. El kellett ismernie, akármennyire utálta is az orvosi hirdetéseket, Terese reklámjai a maguk műfajában kiemelkedőek voltak.

- Mert a National Health úgy fél a kórházi fertőzések emlegetésétől, mint ördög a tömjénfüsttől - mondta Terese dühösen. Aztán megint előrehajolt, és suttogóra fogta a hangját. - Egyértelmű, hogy náluk is komoly problémák voltak a közelmúltban.

- Hogyhogy problémák?

- Nem olyanok, mint a Manhattan Generalben, de azért komoly bajok, néhány haláleset is előfordult. De a botrányos az egész ügyben az, hogy a mi kereskedelmiseink, nevezetesen Helen Robinson és a főnöke, Robert Barker ezt tudták, és nekem nem szóltak róla.

- De hát ez teljesen illogikus - mondta Jack. - Azt hittem, a magatokfajta üzletembereknél nincs ilyesmi, mert mind egyazon cél érdekében dolgoztok.

- Illogikus, ne légy már naiv! - csattant fel Terese, szinte kiabálva, amire a szomszéd asztaloknál ülők közül sokan feléjük fordultak. Terese egy pillanatra lehunyta a szemét, hogy összeszedje magát.

- Én sokkal erősebb kifejezést használnék, mint hogy illogikus - mondta végül, újra az előbbi halk hangján. És nem véletlenül történt, nem mulasztásról vagy figyelmetlenségről volt szó. Készakarva csinálták, hogy lejárassanak!

- Hát, nagyon sajnálom, hogy ez történt - mondta Jack. - Látom, nagyon kiborított.

- Enyhén szólva. Ha az elkövetkező egy-két nap alatt nem tudok előállni valami újabb ötlettel, kidolgozva, fölépítve, akkor az elnöki ambícióimnak annyi.

- Az elkövetkező egy-két napban? - kérdezte Jack elképedve. - Ha azt veszem alapul, amit láttam a műtermetekben, hogy hogyan készülnek ezek a dolgok, akkor ez szinte teljesíthetetlen.

- Pontosan - mondta Terese. - Ezért kellett mindenképpen találkoznom veled. Másik tippre van szükségem. Ezt a fertőzés-ötletet is te találtad ki, legalábbis te adtad az alapötletet. Nem jut eszedbe valami más? Valami, amire föl tudnék építeni egy újabb kampányt. Az életemről van szó!

Jack oldalra nézett, és gondolkodni próbált. Rögtön eszébe jutott, milyen faramuci helyzetbe került: szívből gyűlöli az orvosi hirdetéseket, és itt ül, gyötri az agyát, hogy kitaláljon egy reklámötletet. De hát segíteni akart, Terese is gondolkodás nélkül mellé állt, amikor neki volt szüksége segítségre.

- Azért tartom pénzpocsékolásnak az orvosi hirdetéseket, mert a hirdetések végső soron csak a fölösleges luxusról szólhatnak. Egyébként voltaképpen semmi különbség nincs az AmeriCare, a National Health vagy bármelyik másik nagy cég között.

- Engem ez nem érdekel - legyintett türelmetlenül Terese. - Csak találj ki valamit, amit föl tudok használni!

- Most csak egyetlen dolog jut eszembe, a várakozás.

- Mi az, hogy várakozás?

- Tudod, mindenki utálja, hogy várnia kell az orvosnál, de mégis mindenkinek várnia kell. Ez mindig és mindenütt idegesíti az embereket.

- Igazad van! - kiáltott fel Terese izgatottan. - Baromi jó. Már látom is magam előtt a szlogent. "A National Healthnél nincs várakozás!" Vagy még jobb. "Mi várunk önre, önnek nem kell ránk várnia!" Atyaúristen, de jó! Te zseni vagy ebben! Nem akarsz egy állást nálam?

Jack fölnevetett. - Biztosan izgalmas lenne - mondta. - De van elég bajom a mostani állásommal is.

- Valami gond van? - kérdezte Terese. - Tényleg, mire mondtad azt, hogy nálatok is krízishelyzet van?

- Megint gáz van a Manhattan Generalben - mondta Jack. - Most olyan betegség tört ki náluk, amit a Meningococcus nevű baktérium okoz. Nagyon veszélyes kór, halálos végű is lehet, most például az volt.

- Hányan haltak meg?

- Nyolcan. Köztük egy kislány.

- Jaj, de borzalmas! - mondta Terese, szemlátomást megdöbbenve. - Gondolod, hogy esetleg továbbterjedhet?

- Először ettől féltem, azt hittem, mindjárt a nyakunkon lesz az igazi járvány, ahogy a nagykönyvben meg van írva. De aztán nem volt több megbetegedés. Egyelőre nem terjedt tovább a kór.

- Remélem, ez nem marad titokban, nem úgy, mint az a kór, amibe a National Healthnél haltak bele az emberek.

- Efelől nem kell aggódnod, titokról itt már szó sem lehet. Hallottam, hogy teljes a zűrzavar a kórházban. De mindjárt a saját szememmel fogok meggyőződni róla. Éppen oda igyekszem.

- Ezt nem mondhatod komolyan - Terese arca elszigorodott. - Már elfelejtetted a múlt péntek éjszakát?!

- Éppen úgy beszélsz, mint a kollégáim. Köszönöm, hogy aggódsz értem, de oda kell mennem. Meggyőződésemmé vált, hogy valaki szándékosan idézi elő ezeket a fertőzéseket, és a lelkiismeretem nem engedi, hogy tétlenül nézzem a dolgot.

- És akik a múltkor megvertek?

- Majd óvatos leszek.

Terese erre csak legyintett. - Sokra mész az óvatossággal! - mondta. - Főleg ahogy leírtad azokat a gazembereket.

- Kockáztatnom kell, és majd meglátom, mi a teendő! Akárki akármit mond, odamegyek.

- Csak azt nem értem, miért vagy úgy fönnakadva ezeken a fertőzéseken. Nemrég olvastam, hogy állandóan növekszik az ilyen és hasonló megbetegedések száma.

- Ez igaz - mondta Jack. - De annak semmi köze a szándékos baktériumterjesztéshez. Az az antibiotikumok felelőtlen használatától van, az urbanizációtól, a természetes környezet pusztításától.

- Na, ezt hagyd abba! - vágott közbe Terese. - Én azon aggódom, hogy ne legyen semmi bajod, te pedig előadást tartasz nekem.

Jack vállat vont. - Megyek a Generalbe - mondta.

- Jó, csak menj! - vágott vissza Terese. Fölállt. - Pontosan olyan nevetséges hősködő vagy, akinek eredetileg gondoltalak! - mondta maró gúnnyal, de hirtelen megenyhült. - Tégy, amit jónak látsz, de ha szükséged van rám, csak hívjál!

- Jó, megígérem - mondta Jack. Terese közben sietős léptekkel kifelé tartott a kávézóból. Jack arra gondolt, milyen furcsán keveredik a szigorú erély és a féltő gondoskodás Terese-ben. Nem csoda, hogy zavarba jön ettől: az egyik pillanatban vonzódik Terese-hez, a másikban inkább óvakodna tőle.

Fölhajtotta a maradék kávéját, és fölállt. A számlát már korábban kifizette, most csak borravalót hagyott az asztalon, aztán sietve távozott a kávézóból.

24. FEJEZET

1996. március 25. hétfő, 14:30

Gyalog indult a General felé. A kávézóbeli beszélgetés után úgy érezte, szüksége van némi friss levegőre. Terese-nek valamiképp mindig sikerült felzaklatnia. Nemcsak azzal, hogy összekuszálta az érzelmeit, hanem most például azzal is, hogy igaza volt a Fekete Királyokkal kapcsolatban. Jack hiába nem akart rájuk gondolni, nem törődni a fenyegetésükkel, vállalkozása mindenképpen kockázatos volt. Két nagyon fontos kérdésre továbbra sem tudta a választ: kit ingerelt fel annyira, hogy fenyegetésül ráküldjön egy bandát, és vajon a fenyegetés ténye elég bizonyíték-e a saját gyanúja igazolására? Ahogyan Terese-nek is mondta, nagyon óvatosnak kell lennie. De ezzel is az volt a bökkenő, hogy fogalma sem volt, kitől kell óvakodnia. Abban azonban nem kételkedett, hogy Kelley, dr. Zimmerman, Martin Cheveau és Clint Abelard a pokolba kívánja - őket tehát el kell kerülnie.

Amint befordult a sarkon, első pillantásra látta, hogy a kórházban abnormális állapotok uralkodnak. A járdán rendőrségi torlasz zárta el az utat, a főbejárat két oldalán egy-egy egyenruhás rendőr őrködött. Jack megállt, és figyelte őket. Gondtalanul beszélgettek egymással, nem lehetett pontosan tudni, mi a feladatuk.

- Azért vagyunk itt, hogy az emberek ne menjenek be a kórházba - mondta az egyik, amikor Jack odalépett hozzájuk, és a feladatuk felől érdeklődött. - Valami járvány volt itt, de azt mondják, most már lassan vége van...

- Eredetileg rendfenntartás céljából küldtek ki minket - tette hozzá a másik rendőr. - Féltek, hogy nagy felfordulás lesz, mert arról volt szó, hogy karantén alá helyezik az egész kórházat, de aztán nem volt akkora gáz.

- Amiért mindannyian hálát adhatunk az égnek - mondta Jack. Megindult a bejárat felé, mire az egyik rendőr feltartóztatta.

- Biztos abban, hogy be akar menni? - kérdezte.

- Sajnos, igen - felelte egy grimasz kíséretében Jack. A rendőr erre vállat vont, és továbbengedte.

A bejárat másik oldalán, az előcsarnokban azonnal műtősmaszkot viselő, egyenruhás biztonsági őr állta útját.

- Sajnálom - mondta. - Ma nincs látogatás.

Jack előhúzta törvényszéki orvosi jelvényét.

- Elnézést, doktor úr! - váltott hangot az őr, és oldalt lépett.

Bár kívülről nem látszott, a kórházban még mindig nagy volt a felbolydulás. Az előcsarnok tömve volt emberekkel, akik valamennyien maszkot viseltek - ez némi szürrealista színezetet kölcsönzött az összképnek.

Jack úgy gondolta, ha valóban több mint tizenkét órája nem regisztráltak újabb meningococcusos esetet, akkor a maszkokra már semmi szükség. De azért körülnézett, honnan szerezhetne ő is egyet, nem annyira védekezés, mint inkább álcázás céljából. A biztonsági őrtől kérdezte meg, hol kaphatna maszkot. Az őr az információs pulthoz irányította, ahol személyzet nem volt, de több doboz maszk volt előkészítve. Jack kivett egyet, és fölkötötte az arcára.

Aztán az orvosi öltözőt kereste meg, az ajtón éppen akkor lépett ki egy orvos, aki nyilván a kórházban dolgozott. Odabent Jack levette a dzsekijét, és keresett egy kellőképpen hosszú, fehér orvosi köpenyt. Belebújt, aztán újra kijött az előcsarnokba.

Valójában a központi ellátóba igyekezett. Úgy érezte, ha valahol, akkor ott szerezhet újabb információt. A harmadikon kiszállt a liftből. Azonnal feltűnt neki, hogy jóval kevesebb a beteg a folyosókon, mint előző csütörtökön. De csak egy pillantást kellett vetnie az üvegportálon át a műtőegységek bejárata felé, és tudta is, miért. A műtőket ideiglenesen bezárták. Jack tudott annyit a kórházi finanszírozás rejtelmeiről, hogy átlássa: ez bizonyára komoly veszteséget okoz az AmeriCare-nek, ezt nem ússza meg olcsón.

Az ismerős lengőajtón keresztül jutott be a központi ellátóba. Még ott is legföljebb negyedakkora volt a nyüzsgés, mint az első látogatásakor. A padlótól a mennyezetig emelkedő polcrendszer folyosói elhagyatottak voltak, csupán két asszony rakodott egy polcra, a terem másik végében. Mint aznap mindenki, ők is maszkot viseltek az arcukon. Minden arra utalt, hogy a kórház vezetősége igencsak komolyan veszi az újabb ragályos betegséget.

Jack a másik irányba indult, Gladys Zarelli irodája felé. Ő volt a raktár vezetője, és első találkozásukkor is segítőkésznek mutatkozott, kézenfekvő volt, hogy most is először vele beszéljen.

Ahogy végighaladt a polcok mellett, pillantása a fölhalmozott kórházi kellékek és eszközök százait pásztázta. Azon morfondírozott, vajon mi lehetett az az egyvalami, ami éppen innen juthatott az indexbetegekhez. De nemcsak ezt nem tudta, hanem azt sem, hogyan kerülhettek kapcsolatba az itt dolgozó nők a betegekkel és a fertőző baktériumokkal. Hiszen azt mondták, hogy az itteniek egyáltalán nem, vagy legföljebb nagyon ritkán érintkeztek a páciensekkel.

Gladys Zarellit az irodájában találta. Éppen telefonált, de amikor meglátta Jacket az ajtóban, széles mozdulatokkal invitálta beljebb. Jack egyenes támlájú, kényelmetlen székre ült, a raktárvezetőnő keskeny íróasztalával szemben, több hely nem is volt a szűkös irodában. Bár nem akarta, szóról szóra hallotta a beszélgetést, amit Gladys telefonon folytatott. Semmi meglepő nem volt benne. Gladys Zarelli éppen egy leendő alkalmazottal tárgyalt.

- Elnézést, hogy megvárakoztattam - mondta az asszony, amikor befejezte. A nyakába szakadt gondok ellenére ugyanolyan szívélyes volt, mint amikor Jack utoljára találkozott és beszélt vele. - De föl kell vennem embereket, ha a föld alól kerítem is elő őket.

Jack újra bemutatkozott, ami fölöslegesnek bizonyult, mert mint Gladys mondta, a maszk ellenére is azonnal fölismerte. Ennyit az álcázásról, gondolta Jack rosszkedvűen.

- Nagyon együttérzek magukkal - mondta aztán. - Gondolom, rengeteg bajuk lehet, a kolléganői elvesztéséről nem is beszélve.

- Jaj, szörnyű ez az egész! - legyintett fáradtan az asszony. - Egyszerűen szörnyű! Most mondja meg, hát ki gondolta volna?! Négy nagyszerű, rendes ember...

- Igen, ez megrendítő - mondta Jack. - Főleg, hogy olyan megmagyarázhatatlan. Ahogy a múltkor mondta nekem, korábban itt soha senki nem kapott semmi komoly betegséget.

Gladys mindkét kezét a magasba emelte. - Mit lehet tenni? Isten kezében vagyunk...

- Igen, lehet, hogy Isten kezében vagyunk - mondta Jack rövid hallgatás után -, de azért csak kell valami magyarázatot találni erre a szörnyű sorozatra. Nem gondolkozott még ezen?

Gladys buzgón bólogatni kezdett. - Jaj, dehogynem, annyit gondolkozom rajta, hogy már beleőszülök - mondta. - De nincs semmi támpontom. Még ha nem akarnék gondolkozni rajta, akkor is kellene, mert mindenki ugyanazt kérdezi tőlem, szünet nélkül.

- Tényleg? - kérdezte Jack csalódottan. Úgy képzelte, hogy csak ő tapogatózik ebben az irányban.

- Hát persze. Zimmerman doktornő is itt volt, rögtön ahogy maga elment, múlt csütörtökön. Azzal a nyüzüge kis emberrel, aki állandóan előredugja az állát, mintha az inge túl szorosra lenne gombolva, és szorítaná a nyakát.

- Ez biztosan dr. Abelard lesz - mondta Jack, és most már látta, nemhogy nem szűz terepen, hanem szélesre taposott ösvényen kutakodik.

- Igen, az - emlékezett vissza azonnal Gladys. - Na, hogy az mennyit tud kérdezni! És azóta mindig újra jöttek, amikor újabb betegünk lett. Azért kell viselnünk a maszkot is. Még Mr. Eversharpot is lehozták magukkal a műszakiaktól, hátha a légkondicionálónkkal nem stimmel valami, de ott sem találtak semmit.

- Szóval ők sem találtak magyarázatot, hogy mi történhetett?

- Á, dehogy! Vagy legalábbis nem mondták. De hát biztosan megmondták volna. Olyan volt itt, mint a pályaudvaron. Pedig azelőtt soha nem jött ide senki. Aztán van egy-két orvos, nahát, tudja, azok tudnak csak furcsán viselkedni...

- Hogyhogy? - kérdezte Jack.

- Hát nem is tudom. Olyan különösen - melegedett bele Gladys a mesébe. - Például az a doktor a laborból. Az mostanában annyiszor itt volt!

- Dr. Cheveau?

- Igen, azt hiszem.

- És mire mondja, hogy furcsán viselkedett?

- Hát olyan barátságtalan volt - mondta Gladys. Aztán lehalkította a hangját, mintha titkot árulna el Jacknek. - Ugye, megkérdeztem tőle, miben segíthetek, erre épphogy le nem harapta a fejemet. Hogy hagyjam őt békén. De hát, tudja, azért ez csak az én területem. Én felelek a leltárért meg mindenért. Nem szeretem, ha itt téblábolnak, még ha orvos, akkor sem. Meg is mondtam neki.

- És kik jártak még itt? - érdeklődött tovább Jack.

- Ó, hát a fejesek - mondta Gladys. - Még Mr. Kelley is. Eddig mindig csak a karácsonyi ünnepségen szoktam látni, az utóbbi napokban pedig legalább négyszer volt itt, mindig egy csomó másik emberrel. Egyszer azzal a kis doktorral is.

- Dr. Abelarddal?

- Azzal, azzal. Soha nem tudom megjegyezni a nevét.

- Ne haragudjon, ha én is ugyanazokat a kérdéseket teszem fel magának - mondta Jack -, de szeretném tudni, hogy a kolléganői, akik meghaltak, ugyanazt a munkát végezték? Szóval volt valami meghatározott reszortjuk?

- Ahogy mondtam a múltkor is - válaszolta Gladys -, mi mindig mindent csinálunk, mikor mit kell.

- Egyikük sem járt azoknál a betegeknél, akik abban a betegségben haltak meg, mint ők?

- Nem, a közelükbe sem mentek. Dr. Zimmermannek az volt az első dolga, hogy ezt ellenőrizte.

- A múltkor kinyomtatott nekem egy hosszú listát, hogy mi mindent küldött föl a hetedik emeletre. Tudna olyan listát adni, hogy mit adtak ki külön-külön, az egyes betegek részére?

- Hát, az nehezebb lenne - dörzsölgette a homlokát Gladys. - Hozzánk általában az emeletről jön a megrendelés, és aztán ők szignálják ki a betegekre, ott náluk.

- De azért tudna készíteni ilyen listát? - erősködött Jack.

- Igen, azt hiszem - bólintott Gladys. - Amikor leltározunk, akkor úgy szoktunk ellenőrizni, hogy a számlázásról kérünk ellenlistát. Kérhetek tőlük ilyent, úgysem tudják, mikor leltározunk.

- Nagyon hálás lennék érte - mondta Jack, és elővett egy névjegykártyát. - Hívjon föl, vagy csak küldje át, ha megvan!

Gladys elvette a névjegyet, és tanulmányozni kezdte. - Megcsinálok mindent, ha segíteni tudok vele - mondta.

- És még valamit - mondta Jack. - Én magam is összerúgtam a port dr. Cheveau-val és egynéhány itteni emberrel. Nagyon hálás lennék, ha ez az egész kettőnk között maradna.

- Hát ugye, milyen furcsák? - kiáltott fel Gladys. - Jó, persze, nem mondom el senkinek!

Jack fölállt, a szűk helyen vigyáznia kellett, hogy le ne verjen valamit, elköszönt a testes asszonytól, és elhagyta a központi ellátót. Nem volt éppen derűs hangulatban. Nagy reménnyel érkezett, végül az egész beszélgetésből egyetlen említésre érdemes mozzanatot tudott leszűrni, ezt viszont már korábban is tudta. hogy dr. Martin Cheveau kellemetlen természetű ember.

Megnyomta a lift hívógombját, és közben már a következő lépésen töprengett. Két választása lehetett: nem vállal több kockázatot, és távozik a kórházból, vagy megpróbál óvatosan körülnézni a laborban. Végül ez utóbbi mellett döntött. Néhány órával korábban Chet a lényegre tapintott, azóta Jacket sem hagyta nyugodni - kérdés, az elképzelt merénylő vajon hogyan tehetett szert a kórokozó baktériumokra. Erre mindenképpen választ kellett találnia.

Amikor kinyílt a lift ajtaja, Jack hirtelen megtorpant. Már éppen belépett volna, amikor a zsúfolt kabinban Charles Kelleyt vette észre. Legelöl állt, maszkot viselt, de Jack azonnal fölismerte.

Első gondolata az volt, hogy hátralép, és hagyja elmenni a liftet. De ezzel csak magára hívta volna a figyelmet. Ezért inkább leszegte a fejét, belépett a fülkébe, majd azonnal megfordult, és mereven nézte a becsukódó ajtót. Kelley közvetlenül mögötte állt, Jack szinte várta, hogy megveregesse a vállát.

Szerencsére Kelley nem ismerte fel. Éppen azt tárgyalta elmerülten egy kollégájával, milyen sokba kerül a cégnek a rendkívüli állapot, a sürgős betegeket mentővel, a járó betegeket pedig autóbusszal kell a legközelebbi kórházukba szállítaniuk. Szinte áradt belőle a feszültség, miközben azt taglalta, hogy minél előbb véget kell vetniük ennek a karanténszerű helyzetnek.

A másik arról beszélt Kelleynek, hogy mindent megtesznek, amit csak lehet, állandóan tárgyalnak a városi és az állami felügyelet embereivel, akik folyamatosan értékelik a fejleményeket.

Jacknek nagy kő gördült le a szívéről, amikor a másodikon végre kiszállhatott a liftből, Kelley pedig odabent maradt. Nem sok hiányzott a lebukáshoz, gondolta, és egy pillanatig habozott is, vajon jól teszi-e, amit tesz, de aztán elhessegette a kétségeit, és a labor felé vette az útját. Ha már idáig eljött...

A kórház többi részével ellentétben a labor teljes gőzzel dolgozott. Az előteret zsúfolásig megtöltötték a fehér köpenyes kórházi alkalmazottak, mindannyian maszkban.

Jack nem értette, miért vannak ennyien, de hálát is adott a szerencséjének, hiszen könnyedén elvegyülhetett a tömegben. Rajta is fehér köpeny volt, az arcán maszk - nem tűnhetett fel senkinek. Martin Cheveau irodája is innen nyílt, és mielőtt belépett volna, össze is szorult a gyomra, nehogy azonnal az igazgató karjába fusson, de most már látta, hogy erre szinte semmi esély.

A terem másik végében volt néhány fülke, ahol a betegektől szoktak vért vagy egyéb mintát venni, a tömeg itt sűrűsödött össze. Furakodás közben, ahogy közelebb jutott, Jack végre rájött, mi zajlik a laborban. A kórházi személyzet minden tagjától torokkenetet vettek.

Ez igen, gondolta Jack elismeréssel. A Meningococcus ellen ez valóban alapvető intézkedés volt, hiszen ez a fajta fertőzés többnyire egyetlen baktériumhordozótól indul ki, és ez a baktériumhordozó könnyen lehetett valamelyik kórházi alkalmazott. Erre volt már példa.

A jelek szerint aki élt és mozgott a laborban, az mind bekapcsolódott a rohammunkába. Jack futólag bepillantott valamennyi fülkébe, és az utolsón meg is akadt a tekintete. A maszk és a műtőssapka ellenére fölismerte Martin Cheveau-t, aki feltűrt ingujjban, derekasan dolgozott. Igazi laborasszisztens módjára egyik kenetet vette a másik után. A mellette lévő tálcán már tekintélyes halmot alkottak a kenettamponok.

Jack most már biztonságban érezte magát, feltűnés nélkül átjutott a belső helyiségekbe, az igazi laboratóriumba vezető ajtón. A kinti nyüzsgés után itt csend és nyugalom honolt. Csupán a gépek zümmögése, egy-egy kattanás vagy rövid sípolás hallatszott. Asszisztensnek közel s távol nyoma sem volt.

Jack nyílegyenesen a mikrobiológiai részleg felé tartott. Azt remélte, hogy a szerencse vagy Richarddal, a vezető asszisztenssel hozza össze, vagy azzal a kedves, jókedvű lánnyal, Beth Holderness-szel. De egyiküket sem látta sehol. A mikrorészleg ugyanolyan elhagyatottnak tűnt, mint a labor többi része.

Megkereste azt a helyet, ahol legutóbb Beth dolgozott. Ott végre talált valamit: egy működő Bunsen-égőt, mellette tálcán torokkenet-mintákat és nagy halom friss agarlemezt. A földön műanyag szemetestartály állt, csordultig használt tenyészcsövekkel...

Bethnek tehát itt kellett lennie a közelben - Jack a keresésére indult. A mikrobiológiai rész körülbelül tíz méter széles területet foglalt el, amelyet két sor pult osztott három részre, hátul pedig néhány kórokozóbiztos fülkét állítottak fel. Jack a középső folyosón indult el. Aztán jobbra fordult, megkerülte a pultot, és kis irodafülkét látott. Benézett, odabent egy íróasztalt és egy iratszekrény volt. A fali táblán a fényképeken akadt meg a tekintete. Be sem kellett lépnie, hogy a képeken fölismerje Richardot, a vezető asszisztenst.

Ahogy továbbment, a hűtőkamrák bejáratához hasonlatos, fényes alumíniumlemezzel borított ajtók állták az útját. Távolabb közönséges ajtót is látott, valószínűleg raktárba vezetett. Már éppen arrafelé indult volna, amikor a fémszigetelésű ajtók egyike hangos kattanással kinyílt. Jack összerezzent.

Beth Holderness tűnt föl, mögötte meleg, párás légáram csapott ki. Majdnem összeütközött Jackkel. - Halálra rémített! - mondta, miközben a mellére szorította kezét.

- Nem tudom, melyikünk ijesztette meg jobban a másikat - hebegte Jack. Aztán újra bemutatkozott.

- Ne féljen, emlékszem magára! - mondta Beth. - Nagyon fölkavarta itt a kedélyeket a múltkor, és szerintem most sem lenne szabad itt lennie.

- Tényleg? - kérdezte Jack ártatlanul.

- Dr. Cheveau oltárian dühös magára.

- Még mindig? Azt észrevettem, hogy nem valami barátságos.

- Igen, néha nagyon harapós. De Richard azt mesélte, maga azzal vádolta Martint, hogy ő terjeszti a baktériumokat itt a kórházban.

- Nem, én nem vádoltam semmi ilyesmivel - ingatta a fejét Jack. - De annyira földühített, hogy kicsúszott a számon egy félreérthető megjegyzés. Pedig csak beszélgetni akartam vele. Higgye el, csak a véleményére voltam kíváncsi, szerinte mi a valószínűsége, hogy ebben az évszakban és ilyen gyors időközönként támadjanak ezek a viszonylag ritka betegségek! De előttem ismeretlen okból megint olyan ellenségesen fogadott, mint az előző alkalommal.

- Igen, azon én is meglepődtem - mondta Beth. - És Mr. Kelley és Zimmerman doktornő is. Pedig én is úgy éreztem, hogy maga csak segíteni akar.

Jack legszívesebben megölelte volna ezt a kedves, fiatal nőt, de visszafogta magát. Mintha Beth lett volna az egyetlen ember a földön, aki rokonszenvvel figyeli, amit csinál.

- Nagyon sajnálom a kolléganőjét, Nancy Wiggenst - folytatta Jack. - Gondolom, mindannyiukat megrázta a halála.

Bethnek elkomorult az arca. Látszott rajta, hogy a könnyeivel küszködik.

- Elnézést, talán nem kellett volna szóba hoznom - mentegetőzött Jack, amikor látta, milyen hatást váltottak ki a szavai.

- Á, semmi baj! - mondta Beth. - Csak olyan borzalmas volt. A lelkünk mélyén mindannyian rettegünk ettől a dologtól, de reménykedünk, hogy velünk ilyesmi nem fordul elő. Hát Nancyvel előfordult. Pedig olyan rendes lány volt, jóindulatú mindenkihez. Bár néha meggondolatlan is tudott lenni...

- Hogyhogy?

- Egyszerűen nem volt elég óvatos. Nem vigyázott, például soha nem használta a fülkét, hiába volt előírva, néha még a védőszemüveget sem...

Jack nagyon is jól ismerte ezeket a helyzeteket.

- Aztán nem szedte az antibiotikumot sem, amit dr. Zimmerman írt föl neki, amikor a pestis kezdődött.

- Igen, ez felelőtlenség volt - mondta Jack. - Pedig az talán védettséget adott volna a Sziklás-hegységi lázzal szemben is.

- Persze. Bárcsak erőszakosabb lettem volna vele, rá kellett volna beszélnem. Még én is szedtem a gyógyszert, pedig nem is voltam veszélyeztetett.

- Nem említette véletlenül, hogy valami rendellenes dolgot tapasztalt vagy csinált, amikor mintát vett Lagenthorpe-tól? - kérdezte Jack.

- Nem, semmit nem mondott. Ezért gondoljuk, hogy itt kapta a fertőzést, miközben a mintákkal dolgozott - válaszolta Beth. - Köztudomású, hogy a Rickettsia milyen veszélyes a laborban.

Jack még mondani akart valamit, de föltűnt neki, hogy Beth arckifejezése megváltozott, és egyre sűrűbben pillantgat a háta mögé. Megfordult, körülnézett, de semmi rendkívülit nem látott.

- Sajnos, most már folytatnom kell a munkámat - mondta Beth. - Egyébként nem is volna szabad beszélnem magával. Dr. Cheveau külön felhívta rá a figyelmünket.

- Maga szerint ez nem furcsa? - kérdezte Jack. - Végül is városi törvényszéki orvos vagyok. Törvényes jogomban áll kivizsgálni a hozzánk került elhunytak halálának körülményeit.

- Valóban furcsa - ismerte el Beth. - De hát mit mondhatok? Én csak egy alkalmazott vagyok. - Azzal megkerülte Jacket, és visszament a munkahelyére.

Jack követte. - Nem akarok kellemetlenkedni - mondta. - De az ösztöneim azt súgják, hogy itt valami sötét dolog zajlik, ezért jövök vissza újra és újra. Néhány ember gyanúsan és ellenségesen viselkedik, többek között a főnöke is. Ezt persze meg lehetne magyarázni. Az AmeriCare és benne ez a kórház üzleti vállalkozás, és ezek a fertőzések komoly károkat okozhatnak anyagilag is. Érthető lenne, ha emiatt egyesek különösen viselkednek. De szerintem ennél többről van szó.

- Jó, de mit akar tőlem? - kérdezte Beth. Időközben már visszaült a helyére, és a torokváladékokat kezdte leoltani az agarlemezekre.

- Arra szeretném kérni, hogy nézzen körül - mondta Jack. - Ha ezek a kórokozó baktériumok nem véletlenül bukkantak föl, akkor valahonnan meg kellett őket szerezni, tehát a mikrobiológiai laboratórium az a hely, ahol legelőször körül kell nézni. Hogy mást ne mondjak, itt vannak olyan berendezések, amelyekkel tenyészteni és tárolni lehet a mikrobákat. Nem kószálnak mindenütt pestisbaktériumok.

- Alkalomadtán bármelyik normál laboratóriumban meg lehet találni őket - jegyezte meg Beth.

- Tényleg? - csodálkozott Jack. Abban a hitben volt, hogy az Országos Járványügyi Központon és néhány nagy kutatóhelyen kívül mindenütt ritkaságnak számítanak a pestisbaktériumok.

- Időről időre a laboratóriumoknak ellenőrizniük kell a reagenseik hatóerejét, és ehhez szükségük van a különféle baktériumtenyészetekre - magyarázta Beth, miközben tovább dolgozott. - Az antitestek, amelyek sok korszerű reagens legfőbb összetevőjét képezik, megromolhatnak, és akkor a tesztek hamisan negatív eredményt adnak.

- Igen, persze - mondta Jack. Ostobának érezte magát. Erre neki is emlékeznie kellett volna. Minden laboratórium tesztet állandóan ellenőrizni kell.

- És maguk például honnan kapják mondjuk a pestisbaktériumokat?

- A National Biologicalstól, Virginiából.

- És hogyan kell megrendelni az ilyesmit?

- Egyszerűen. Odatelefonál, és megrendeli.

- És kitől fogadnak el rendelést?

- Bárkitől.

- Viccel, ugye? - kérdezte Jack. Valahogyan úgy képzelte, hogy minimum olyan biztonsági intézkedések érvényesek ezekre az anyagokra is, mint az ellenőrzött gyógyszerekre, például a morfiumra.

- Dehogy viccelek - felelte Beth. - Én magam is többször rendeltem már.

- És nincs szükség semmilyen speciális engedélyre?

- Az igazgatóval alá kell íratnom a megrendelőt. De azt is csak azért, hogy a kórház részéről garantálva legyen a fizetés.

- Na várjon - szólt közbe Jack -, csak hogy pontosan értsem! Bárki odatelefonálhat, és rendelhet pestisbaktériumot?

- Ha nincs tartozása, akkor igen.

- És hogyan küldik el a tenyészetet?

- Általában postán - felelte Beth. - De ha valaki hajlandó többet fizetni, mert mondjuk nagyon sürgősen kell neki az anyag, akkor másnap idehozzák.

Jack azt sem tudta, hogyan palástolja megdöbbenését. Azt is szégyellte, hogy ennyire naiv és tudatlan volt. - Meg tudja adni a telefonszámot? - kérdezte.

Beth kihúzta a jobb oldalán lévő iratszekrény fiókját, egy ideig lapozgatott a papírok között, aztán elővett egy lapot, és a fejlécre mutatott.

Jack lefirkantotta a számot, majd a Beth asztalán álló telefon felé biccentett. - Szabad? - kérdezte.

Beth közelebb tolta hozzá a készüléket, de közben jelentőségteljesen fölnézett a falon lévő órára.

- Ne féljen, nagyon rövid leszek! - mondta Jack. Még mindig nem akarta elhinni azt, amit az imént hallott. Tárcsázta a számot. Előre fölvett szöveget hallott: bemondták a cég nevét, és arra kérték, újabb számot üssön be, aszerint, hogy melyik részleggel kíván beszélni. Jack megnyomta a kettest: kereskedelem. Abban a pillanatban elbűvölően barátságos női hang kérdezte. - Miben lehetünk a szolgálatára?

- Ööö... - kezdte Jack -, dr. Billy Rubin vagyok, megrendelést szeretnék leadni.

- Van már számlája nálunk? - kérdezte a hölgy.

- Még nincs. És American Express kártyára szeretném leadni a megrendelést.

- Sajnálom, uram, csak Visát vagy MasterCardot tudunk elfogadni.

- Semmi baj, akkor legyen Visa - mondta Jack.

- Rendben van - mondta a hölgy vidáman. - Mondaná akkor a rendelését?

- Hogyne. Lehetne szó Meningococcusról?

A nő fölnevetett. - Ennél többet kell mondania, uram - mondta. - Meg kell adnia a szerológiai csoportot, a szerotípust és az altípust! Több száz alfajt tartunk Meningococcusból.

- Ajaj - mondta most Jack, mintha hirtelen valami fontos dolga akadt volna. - Ne haragudjon, sürgős esethez hívnak éppen! Inkább majd visszahívom, jó?

- Természetesen - felelte a nő. - Bármikor hívhat. Tudja, mi éjjel-nappal várjuk a megrendeléseiket.

Jack letette a telefont. Nem jutott szóhoz a döbbenettől.

- Látja, nekem nem hitte el! - mondta Beth.

- Nem, tényleg nem - ismerte el Jack. - Hogy ilyen könnyen hozzá lehessen jutni ezekhez a kórokozókhoz! De még mindig azt szeretném, ha maga körülnézne, hátha mégis itt vannak elraktározva valahol a gonoszok. Megteszi?

- Jó, megnézhetem - felelte Beth, de a hangjából hiányzott a rá jellemző szolgálatkészség.

- Nagyon diszkréten és óvatosan! Nem szeretném, ha más is tudna róla!

Jack névjegykártyát vett elő, és a hátára felírta az otthoni telefonszámát. Átnyújtotta Bethnek. - Bármikor hívhat, akár éjjel, akár nappal, amint megtudott valamit, vagy ha ne adj isten, bajba kerülne miattam. Oké?

Beth elvette a névjegyet, futólag megnézte, aztán a köpenye zsebébe süllyesztette. - Oké - mondta.

- Elkérhetem én is a maga számát? - kérdezte Jack. - Esetleg nekem is eszembe jut valami. Vagy meg akarok kérdezni valamit mikrobiológiából. Ami nem az erősségem.

Beth néhány pillanatig habozott, aztán egy darab papírra leírta a telefonszámát. Átadta Jacknek, aki eltette a levéltárcájába.

- Szerintem most már menjen - mondta Beth.

- Már itt sem vagyok. Köszönöm a segítségét.

- Nagyon szívesen - mosolyodott el Beth. Most már újra a régi volt.

Jack gondolataiba merülve hagyta el a mikrobiológiai részleget, és a nagylabor felé indult. Még mindig nem tudta elhinni, hogy ilyen könnyedén hozzá lehet jutni a fertőző tenyészetekhez.

Alig néhány lépésre volt már csak a betegfogadó részlegbe nyíló dupla lengőajtótól, amikor földbe gyökerezett a lába. Valaki éppen háttal igyekezett befelé a lengőajtón, és riasztóan emlékeztetett dr. Cheveau-ra. Tálcát tartott a kezében, tenyésztésre előkészített torokkenetekkel.

Jack úgy érezte magát, mint a bűnöző, akit rajtakaptak. A másodperc töredékéig azt latolgatta, hogy megpróbál elbújni vagy elmenekülni. De erre már nem volt idő. Ráadásul fölbőszítette a helyzet abszurditása is: micsoda őrület, hogy rejtőzködnie kell! Csak azért is ott maradt.

Dr. Cheveau nyitva tartotta az ajtót egy másik maszkos alaknak is, akiben Jack Richard Overstreetet ismerte fel, ő is egy tálca torokkenetet hozott.

Richard vette észre először.

Aztán rögtön utána Martin Cheveau is. A maszk ellenére azonnal fölismerte.

- Helló, fiúk! - mondta Jack.

- Maga...! - kiáltotta dr. Cheveau.

- Igen, én vagyok - mondta Jack vidáman. A hüvelyk és mutatóujja közé fogta a maszk egyik végét, és elhúzta az arca elől, hogy Cheveau jól megnézhesse.

- Figyelmeztettem, hogy ne ólálkodjon itt! - förmedt rá az igazgató. - Ez jogtalan behatolásnak minősül.

- Nem hinném - mondta Jack. Előhúzta a törvényszéki orvosi jelvényt, és Cheveau orra alá dugta. - Hivatalos helyszíni szemlét tartok. Sajnálatos módon újabb fertőzéses halálesetek történtek itt, a Generalben. De most legalább önök is diagnosztizálni tudták a kórt.

- Majd meglátjuk, hogy törvényes-e a maga helyszíni szemléje - vetette oda Cheveau, miközben letette a pultra a mintákkal megrakott tálcát, és fölkapta a legközelebbi telefont. A központostól Charles Kelley irodáját kérte.

- Nem beszélhetnénk meg ezt az egészet felnőttek módjára? - próbálkozott Jack.

Az igazgató tudomást sem vett az elhangzott kérdésről, várta, hogy Kelley a telefonhoz jöjjön.

- Csak kíváncsiságból kérdezem, miért beszélt velem olyan normálisan az első látogatásomkor, és mitől lett olyan mogorva a következő alkalomra? - kérdezte Jack.

- Időközben Mr. Kelley tájékoztatott róla, hogyan viselkedett az első napon - felelte Cheveau -, és azt is elmondta, hogy maga felhatalmazás nélkül jött ide.

Jack éppen válaszolni akart, de a jelek szerint a vonal másik végén Kelley fölvette a telefont. Cheveau beszámolt neki, hogy dr. Stapletont megint a laborban találta.

Amíg az igazgató Kelley válaszát hallgatta, amely nyilván hosszú és dühös monológ volt, Jack fesztelenül nekitámaszkodott a legközelebbi pultnak. Richardon viszont nyoma sem volt fesztelenségnek, csak állt egy helyben, a tálcával a kezében.

Cheveau egy-egy stratégiailag közbeszúrt "igen"-nel járult hozzá Kelley tirádájához, illetve határozott "igen, uram!"-mal fejezte be a maga részéről a beszélgetést. Aztán letette a telefont, és fölényes mosollyal fordult Jackhez.

- Tájékoztatnom kell önt - mondta dölyfösen -, hogy Mr. Kelley személyesen fogja fölhívni a polgármesteri hivatalt, az egészségügyi főtanácsosi irodát és az ön főnökét. Hivatalosan panaszt fog emelni az ön minősíthetetlen eljárása ellen, hogy zaklat bennünket, miközben mi erőnk megfeszítésével igyekszünk úrrá lenni a kialakult vészhelyzeten. Azt is el kell mondanom önnek, hogy a biztonsági emberek pillanatokon belül itt lesznek, hogy eltávolítsák önt intézményünk területéről.

- Ez igazán nagy előzékénységre vall - mondta Jack. - De nem kellene fáradniuk, ismerem a járást. Ami azt illeti, már éppen távozóban voltam, amikor egymásba botlottunk. Jó napot, uraim!

25. FEJEZET

1996. március 25. hétfő, 15:15

- Szóval ez van -. mondta Terese, amint a National Health-kampányon dolgozó, immár kibővített tervezői csapat tagjain végignézett. A rendkívüli helyzetre való tekintettel Colleennal közösen úgy döntöttek, hogy minden kulcsemberüket erre a munkára irányítják, minden más várhat. Az új kampányterv kidolgozására mindent és mindenkit csatasorba kellett állítaniuk.

- Van valakinek kérdése? - kérdezte Terese. A teljes gárda Colleen szobájában szorongott. Ülőhelyre legtöbben nem is gondolhattak, úgy egymáshoz préselődtek a szűk helyen, mint a szardíniák. Terese nagy vonalakban előadta a "nincs várakozás" motívumán alapuló elgondolását, amelyet Jack alapötletét felhasználva Colleennal együtt továbbfejlesztettek.

- Tényleg csak két napunk van az egészre? - kérdezte Alice.

- Sajnos, igen - bólintott Terese. - Elképzelhető, hogy esetleg még egy napot ki tudok préselni belőlük, de erre nem számíthatunk. Mindent egy lapra kell feltennünk.

Hitetlenkedő moraj fogadta Terese szavait.

- Tudom, hogy sokat kérek - folytatta Terese. - De a dolog lényege, ahogy elmondtam, hogy a kereskedelmi osztály egyszerűen szabotált bennünket. Azt is megtudtam közben, hogy suba alatt már készülnek egy "beszélő fejes" változattal, a Vészhelyzet egyik főszereplőjével. Arra várnak, hogy önmagunkat nyírjuk ki az eredeti ötletünkkel.

- Szerintem ez a "nincs várakozás" koncepció jobb is, mint a higiéniás ötlet volt - jegyezte meg Alice. - Attól a sterilitásos dumától túlságosan technikai lett a dolog. Ezt viszont sokkal jobban megértik az emberek, ez biztos.

- És sokkal több benne a humorlehetőség is - hallatszott egy másik hang.

- Én is jobban szeretem - mondta megint másvalaki. - Annyira utálom, amikor órákat kell várnom a nőgyógyásznál. És mire bejutok, olyan merev vagyok az idegességtől, mint a szekrényajtó.

Ezen mindenki vadul hahotázni kezdett, és a nevetés jótékonyan oldotta a feszültséget.

- Jó! Akkor ebben maradunk - mondta Terese. - Lássunk munkához! Mutassuk meg nekik, mire vagyunk képesek, ha nagyon akarjuk!

Mindenki azonnal indulni akart, alig várták, hogy odaállhassanak a rajzasztalukhoz.

- Egy pillanat! - kiabálta túl a felcsapó hangzavart Terese. - Még valami. Ennek az egésznek titokban kell maradnia! Még a kollégáknak is csak annyit mondjatok amennyi elengedhetetlenül szükséges! Nem szeretném, ha a kereskedelmisek gyanút fognának. Világos?

Egyetértő moraj támadt.

- Rendben - kiáltotta Terese. - Akkor nyomás!

Mintha tűz ütött volna ki, olyan gyorsan kiürült a szoba. Terese szinte beleroskadt Colleen székébe, úgy kimerítette az egész napi feszült állapot. Ahogy az már oly sokszor megesett vele, amióta vezető reklámszakemberként dolgozott, reggel kirobbanóan jó hangulatban kezdett, aztán jött a mélypont, most valahol a félúton volt a kettő között.

- Nagyon lelkesek - mondta Colleen. - Remekül vezetted elő a terveket. Bírtam volna, ha valaki a National Healthtől is hallja.

- Mindenesetre az alapötlet jó - mondta Terese. - Most már csak az a kérdés, ki tudjátok-e dolgozni annyira, hogy igazi prezentációt tudjunk csinálni belőle.

- Abban biztos lehetsz, hogy mindenki belead apait anyait. Szerintem kellőképpen fölpörgetted őket.

- Hát, nagyon remélem. Nem engedhetem, hogy Barker vetélytárs nélkül diadalmaskodjon az ócska, elkoptatott "beszélő fejeivel". Mintha a reklámszakma elmúlt ötven éve nem is lett volna. Micsoda égés lenne, ha a vevőnek is tetszene, és kénytelenek lennénk megcsinálni!

- Isten őrizz!

- Tudod, mehetünk ceruzát árulni a sarokra...

- Azért nem kell ennyire pesszimistának lenni - mondta Colleen.

- Jaj, micsoda borzalmas nap! - sóhajtott fel Terese. - Mindennek a tetejébe még Jackért is aggódhatom.

- Hogyhogy? - kérdezte Colleen.

- Amikor találkoztam vele, tudod, amikor a "nincs várakozást" kitalálta, akkor azt mondta, megint el akar menni a Manhattan Generalbe.

- Ajjaj! - mondta Colleen. - Azok a gengszterek azt mondták neki, hogy ne menjen oda, ugye?

- Pontosan. Igazi Bika. Annyira keményfejű és makacs. És tényleg semmi szükség rá, hogy odamenjen. Vannak náluk emberek, akiknek az a dolguk, hogy kimenjenek a kórházakba. De őt ez nem érdekli, mert ez is biztosan ilyen macsó dolog, hogy hős akar lenni. Nem is értem.

- Mégis föltámadtak benned az érzelmek? - kérdezte Colleen óvatosan, tudva, hogy ez érzékeny pontja Teresenek. Elég régen dolgozott Terese keze alatt, látta, hogy főnöknője kerüli a romantikus bonyodalmakat, bár azt nem is sejtette, hogy valójában miért.

Terese nagyot sóhajtott. - Egyszerre vonz is meg taszít is - mondta. - Kicsit belopta magát a szívembe, ezt nem tagadom, és mintha én is kicsalogattam volna őt a sündisznóállásából. Tudod, kölcsönösen örültünk annak, hogy valaki meghallgat, figyel, törődik velünk.

- Ez biztatóan hangzik - mondta Colleen.

Terese vállat vont, aztán elmosolyodott. - Akkora lelki poggyászunk van mind a kettőnknek, hogy csak na - mondta. - Mindegy, ennyi elég énrólam. Ti hogy vagytok Chettel?

- Baromi jól! - derült fel Colleen arca. - Azt hiszem, halálosan bele tudnék szeretni.

Jack úgy érezte, mintha harmadszor nézné ugyanazt a filmet. Harmadszor is ott állt Bingham szobájában, a szőnyeg szélén, megint hallgathatta főnöke hosszúra nyúló, ingerült monológját, hogy minden elképzelhető fölöttese felhívta, és éles hangon tiltakozott Jack Stapleton viselkedése miatt.

- Nos, mit tud erre mondani? - rivallt rá Jackre Bingham, amikor végre befejezte a szónoklatot, és a szó szoros értelmében kifogyott a szuszból.

- Nem tudom, mit mondjak - tárta szét a karját Jack. - Védekezésül csak annyit jegyzek meg, hogy semmi szín alatt nem akartam senkit sem feldühíteni, nem azért mentem oda. Csak információt szerettem volna kapni. Egy csomó dolgot egyszerűen nem értek ezekkel a fertőzéshullámokkal kapcsolatban.

- Az isten sem igazodik ki magán - jegyezte meg Bingham, miközben szemlátomást visszatért a nyugalma. - Az agyára megy az embernek, ugyanakkor látványos, bravúros diagnózisokat produkál. Kimondottan büszke voltam magára, amikor Calvintől hallottam, hogy a tularémiát is elsőre megállapította, meg a Sziklás-hegységi lázat is. Mintha két különböző ember lenne. Most mondja meg, mit tegyek?

- Rúgja ki a kellemetlen énemet, és tartsa meg a másikat - javasolta Jack.

Bingham kelletlenül elnevette magát, de látszott, hogy nem találja szórakoztatónak Jack szellemeskedését. - Az én szempontomból az a legnagyobb probléma - magyarázta hevesen -, hogy maga olyan makacs, mint az öszvér. Tudatosan ellenszegült az utasításomnak, hogy ne menjen oda a Generalbe. És méghozzá nem is egyszer, hanem kétszer.

- Bűnös vagyok - mondta Jack, és mint aki megadja magát, föltartotta mindkét kezét.

- Mondja, miért csinálja ezt? A személyes bosszúhadjárat miatt, amit az AmeriCare ellen folytat?

- Nem - mondta Jack. - Az csak egy tényező volt, az elején. Azon már régen túl vagyok. A múltkor említettem önnek, hogy szerintem ott valami nagyon nincs rendben. Ez az érzésem időközben csak erősödött, és az ottani kollégák azóta nagyon furcsán viselkednek. Védekeznek, mintha valaki támadná őket.

- Védekeznek? Mintha? - csattant föl Bingham, mint aki nem hisz a fülének. - Hát nem maga vádolta meg a laboratórium igazgatóját, hogy ő terjeszti a kórokozókat? Hallottam!

- Ezt az egész dolgot rettentően fölfújták - mondta Jack. Elmagyarázta Binghamnek, hogy csupán félreérthető célzást tett, amikor emlékeztette a labor vezetőjét, hogy korábban berzenkedett az AmeriCare által szűkre szabott költségvetése miatt. - Az az ember úgy viselkedett, mint aki nem normális. Egyszerűen a véleményét szerettem volna megtudni, hogy szerinte elképzelhető-e a szándékosság. Erre nem is akart szóba állni velem, én pedig begurultam. Jó, elismerem, vigyáznom kellett volna a számra, de hát ez van, néha nem tudok uralkodni magamon.

- Tehát meg van győződve arról, hogy szándékosságról van szó? - kérdezte Bingham.

- Nem tudom, hogy meg vagyok-e győződve - ismerte el Jack. - De nagyon nehéz mindent a véletlenek egybeesésének tulajdonítani. Különösen annak tükrében, ahogy az ottaniak viselkednek. Mindenki, az igazgatót is beleértve. - Jack arra gondolt, elmondja Binghamnek, hogy összeverték és megfenyegették, de végül másképp döntött, nehogy végképp megfossza magát minden cselekvési lehetőségtől.

- Miután Markham főbiztos asszony telefonált, kértem, hogy dr. Abelard, a tisztifőorvos hívjon föl - mondta Bingham. - Fölhívott, és megkérdeztem tőle, mit gondol a szándékos terjesztésről. Akarja tudni, mit mondott?

- Alig várom, hogy megtudjam.

- Azt mondta, hogy a pestis kivételével, amelynek még nem tudja az okát, de az OJK-val közösen dolgoznak rajta, a többi betegség megjelenésének nagyon is hihető magyarázata van. Susanne Hard vadnyulakkal került kapcsolatba, Lagenthorpe pedig Texasban, a sivatagban szedhette össze a fertőzést. A Meningococcusnak pedig most van a szezonja.

- Csakhogy szerintem az időpontok nem stimmelnek, és a betegségek klinikai lefolyása sincs összhangban...

- Várjon, várjon - szakította félbe Bingham. - Ne felejtse el, hogy dr. Abelard az epidemiológus! Ez a képzettsége, ez a szakterülete. Szigorúan az a dolga, hogy felderítse a kór származási helyét, okát, satöbbi.

- Én nem a képzettségét vitatom - mondta Jack. - Csak a következtetéseit. Kezdettől fogva nem keltett nagy bizalmat bennem.

- Magát aztán nehéz eltántorítani a véleményétől - mondta Bingham.

- Elismerem, hogy az első két látogatásomkor megsérthettem bizonyos emberek érzékenységét - folytatta Jack -, de most csak a központi ellátó vezetőjével beszéltem és egy mikrobiológus laboránssal.

- Nekem mindenki azzal jött, hogy maga akadályozta a munkájukat, miközben ők küzdenek a Meningococcus járvánnyal.

- Isten a tanúm - mondta Jack, és a szívére tette a kezét -, hogy semmi ilyesmit nem csináltam, csak Ms. Zarellivel és Ms. Holderness-szel tárgyaltam, akik történetesen nagyon kedves, segítőkész hölgyek.

- Maga azért nagyon arrogáns módon tud viselkedni - mondta Bingham. - Gondolom, ezzel tisztában van.

- Szerencsére csak azok gondolják így, akiket tényleg ki akarok hozni a sodrukból - mondta Jack.

- Néha úgy érzem, én is közéjük tartozom - csattant fel váratlanul Bingham.

- Éppen ellenkezőleg - mondta Jack. - Ha mégis ingerlem önt, az abszolúte nem szándékos.

- Pedig nem úgy tűnik - dörmögte Bingham.

- Egyébként Ms. Holdernesstől, a mikrobiológus laboránstól nagyon érdekes dolgot tudtam meg - folytatta Jack. - Képzelje el, lényegében bárki rendelhet kórokozó baktériumokat. Telefonon! A szolgáltató cég egyáltalán nem ellenőrzi a megrendelőt.

- Nem kell hozzá semmilyen engedély vagy jogosítvány? - kérdezte Bingham.

- Úgy tűnik, hogy nem.

- Hát, ezt nem gondoltam volna.

- Én sem - mondta Jack. - Azért ez elgondolkoztató, nem?

- Igen, az - felelte Bingham. Egy pillanatra mintha valóban eltöprengett volna a dolgon, tekintete a távolba révedt, de aztán gyorsan visszatért.

- Ha nem tévedek, megint elterelte a beszélgetést a lényegről - mondta elkomorodva, és újra fölvette korábbi szigorú tartását. - A kérdés az, hogy mi legyen magával?

- Bármikor elküldhet nyaralni a Karib-tengeri szigetekre. Ilyenkor ott a legjobb - próbálta tréfára fogni a dolgot Jack.

- Elegem van a pimasz vicceiből - rivallt rá Bingham. - Viselkedjék komolyan!

- Megpróbálom fegyelmezni magam - mondta Jack.

- Nem rúgom ki magát - jelentette ki Bingham. - De utoljára figyelmeztetem, hogy a szakadék szélén jár. Amikor a polgármesteri hivatallal beszéltem, azt gondoltam, hogy végeztem magával. De egyelőre meggondoltam magam. Csak egyvalamit szögezzünk le. a Generalnek a közelébe sem mehet. Megegyeztünk?

- Talán most már eljutott a tudatomig - mondta Jack.

- Ha információra van szüksége, küldje oda az asszisztenseket. Elvégre azért tartjuk őket.

- Igyekszem nem elfelejteni.

- Rendben van, és most tűnjön el - mondta Bingham egy sokatmondó kézmozdulat kíséretében.

Jacknek nagy kő esett le a szívéről, amikor kilépett a főnöke szobájából. Azonnal a saját irodája felé indult. Chet éppen George Fontworthszel beszélgetett. Jack átpréselte magát mögöttük, és a széke támlájára terítette a köpenyét.

- Nos? - kérdezte Chet.

- Nos mi? - kérdezett vissza Jack.

- A szokásos napi kérdés - mondta Chet. - Itt dolgozol még?

- Nagyon vicces - mondta válasz helyett Jack, mert már az a négy testes sárga boríték kötötte le a figyelmét, amelyet az asztala sarkán fedezett fel. Fölvette az egyiket. Legalább öt centi vastag volt, nem volt ráírva semmi. Felbontotta és kihúzta a benne lévő papírköteget. Susanne Hard kórházi kartonjai voltak.

- Voltál Binghamnél? - kérdezte Chet.

- Onnan jöttem - mondta Jack. - Aranyos volt. Csak gratulálni akart a tularémia és a Sziklás-hegységi láz diagnózisomhoz.

- Hülye! - kiáltott fel Chet.

- Becsszóra - felelte Jack. - Ja, és persze üvöltött, hogy mit kerestem megint a Generalben. - Jack közben felbontotta a többi borítékot is. Most már a kezében volt mind a négy indexeset teljes kórházi dokumentációja.

- És érdemes volt átmenned? - faggatózott tovább Chet.

- Hogy érted, hogy érdemes volt-e?

- Megtudtál valamit cserébe azért, hogy megint fölbolygattál mindent? Hallottuk, hogy mindenkit magadra haragítottál.

- Milyen gyorsan terjednek itt a hírek - jegyezte meg Jack. - Igen, megtudtam valamit, amit eddig nem tudtam. - Elmesélte két kollégájának is, milyen könnyen hozzá lehet jutni a baktériumokhoz.

- Én tudtam ezt - mondta George. - Még egyetemista koromban, az egyik nyáron mikrolaborban dolgoztam. Emlékszem, a főnök egyszer koleratenyészetet rendelt. Amikor megjött, én is megfogtam, és a kezemben tartottam. Nagyon izgalmas volt.

Jack lesújtó pillantást vetett George-ra. - Izgalmas? - kérdezte. - Furcsa pali vagy te is.

- Komolyan - mondta George. - Másokról is tudok, akik ugyanígy reagáltak. Ha belegondol az ember, mennyi fájdalmat, szenvedést okoztak és okozhatnak még azok a kis görények, az egyszerre ijesztő is, meg izgató is. Teljesen odavoltam tőle, hogy a kezemben tartottam őket.

- Nem tudom, de engem egészen más dolgok szoktak izgatni - mondta Jack. Újra kézbe vette az iratkötegeket. Időrendi sorrendbe rendezte őket úgy, hogy Nodelmané legyen legfelül.

- Remélem, ettől nem leszel még paranoidabb? - mondta Chet. - Az még semmit nem bizonyít, hogy elvileg be lehet szerezni a baktériumokat. Ez még nem igazolja a teóriádat.

- Ühüm - hümmögött Jack, de közben már a kartonokat és leleteket kezdte vizsgálni. Minél gyorsabban át akarta futni az egészet, hátha rögtön fölfedez valamit. Aztán majd alaposan, részletesen végignézi újra mindegyiket. Leginkább arra volt kíváncsi, nem derül-e fény valamilyen kapcsolatra az esetek között, ami bizonyítaná, hogy mégsem véletlenről volt szó.

Chet és George, miután látták, hogy Jack elmélyed az iratokban, folytatták a korábbi beszélgetést. Körülbelül negyedóra múlva George fölállt, és kiment az irodából. Chet becsukta mögötte az ajtót.

- Colleen telefonált nemrég - mondta.

- Na, ennek örülök - jegyezte meg Jack szórakozottan, még mindig a kórházi iratokra koncentrálva.

- Elmondta, mi történt náluk a cégnél - folytatta Chet. - Szerintem ott valami zűr van. Ilyen nincs, hogy ugyanannál a cégnél egyik részleg a másik ellen dolgozzon. Nincs benne logika.

Jack fölpillantott a papírjaiból. - Ilyen az üzleti mentalitás - mondta. - A hatalomvágy a legfőbb mozgatóerő.

Chet leült. - Hallom, megint fantasztikus ötletet adtál Terese-nek az új kampányhoz.

- Ne is mondd! - legyintett Jack. - Semmi kedvem belekerülni ebbe a körbe. Nem is értem, Terese miért nyaggatott. Tudja, milyen lesújtó a véleményem az orvosi reklámról.

- Colleen azt is mondta, hogy összejöttetek Terese-zel.

- Komolyan?

- Azt mondja, hogy mind a ketten... föllazultatok kicsit. Szerintem ez nagyszerű lesz mind a kettőtöknek!

- Részleteket is mondott?

- Nem, úgy éreztem, részleteket nem is tud - mondta Chet.

- Még az a jó - mondta Jack, föl sem nézve a papírokból.

Amikor a következő kérdéseire Jack csupán hümmögéssel vagy még azzal sem válaszolt, Chet belenyugodott, hogy barátja újra elmerült az olvasásban. Nem erőltette tovább a beszélgetést, inkább ő is dolgozott tovább.

Fél hatkor úgy döntött, elég volt mára. Fölállt, zajosan nyújtózkodott, abban a reményben, hogy Jack is követi majd a példáját. De nem, Jack legalább egy órája meg sem mozdult, legföljebb ha lapozott, vagy ha valamit följegyzett magának.

Chet az iratszekrény egyik fiókjából elővette a kabátját, és többször is megköszörülte a torkát. Jack erre sem reagált. Chet látta, hogy a metakommunikáció itt nem segít.

- Hé, öregfiú - szólt oda Jacknek -, meddig akarsz dolgozni azon az anyagon?

- Amíg készen nem leszek - mormogta Jack, és most sem nézett föl.

- Colleennal randizunk, gyorsan vacsorázunk valamit - folytatta Chet. - Hatkor találkozunk. Téged nem érdekel a dolog? Hátha Terese is eljön. Biztosan egész éjszaka dolgozni akarnak.

- Én maradok - felelte Jack. - Jó szórakozást, mondd, hogy üdvözlöm őket!

Chet vállat vont, fölvette a dzsekijét, és elment.

Jack már kétszer átrágta magát a kórlapokon. Egyelőre csak annyi hasonlóságot talált a négy esetben, hogy a fertőzési tünetek minden páciensnél azután jelentkeztek, hogy egyéb panaszokkal fölvették őket a kórházba. De ahogy Laurie megjegyezte, szigorúan véve csak Nodelmané volt nozokomiális fertőzés. A másik három betegnél még nem telt el a tünetek jelentkezésekor a felvételtől számított negyvennyolc óra.

Ezen kívül csupán egyetlen hasonlatosság jöhetett szóba, amelyet Jack már korábban is észrevett, nevezetesen hogy mind a négy ember rendszeresen kórházi kezelésre szorult, tehát a fejkvótán alapuló rendszerben gazdaságilag nemkívánatosak voltak.

A koruk huszonnyolctól hatvanhárom évig terjedt. Ketten a belgyógyászaton feküdtek, egy beteg a nőgyógyászaton, egy pedig az ortopédián. Nem volt olyan gyógyszer, amelyet mind a négyen szedtek volna. Infúziót csak ketten kaptak. Társadalmilag az alsó, illetve a felső középosztályhoz tartoztak, és semmi utalás nem volt arra, hogy bármelyik is ismerte volna a másikat. Három közülük nő, a negyedik pedig férfi volt. Még a vércsoportjuk is különbözött.

Jack az asztalra dobta a tollát, hátradőlt a székében, és a plafonra meredt. Nem tudta volna pontosan megmondani, mit is várt a kórtörténetek összevetésétől, mindenesetre semmit sem tudott meg.

- Kopp, kopp - hallatszott egy hang.

Jack odafordult és Laurie-t pillantotta meg az ajtóban. - Látom, szerencsésen visszatértél a General-beli akciódról - mondta Laurie.

Jack széttárta a karját. - És látod, csak akkor kerültem igazi veszélybe, amikor visszajöttem - mondta.

- Gondolom - mosolyodott el Laurie. - Állítólag Bingham már a falat kaparta dühében.

- Hát, nem mondom, hogy boldog volt, de végül is elsimítottuk a dolgot - felelte Jack.

- És nem aggódsz a múltkori gengszterek miatt? - kérdezte Laurie.

- Nem tudom - vonta meg a vállát Jack. - Nem törtem rajta a fejem. Majd ráérek izgulni, ha hazamegyek.

- Nyugodtan átjöhetsz hozzám, szívesen látlak - mondta Laurie. - A nappaliban van egy rozoga kanapém, azt ki lehet húzni, és akkor normális fekvőhely.

- Köszönöm, nagyon rendes vagy! De valamikor úgyis haza kell mennem. Majd óvatos leszek.

- Megtudtál valamit a központi ellátóval kapcsolatban?

- Bár megtudtam volna! Semmit sem tudtam meg, de ez hagyján. Kiderült, hogy a városi tisztifőorvos meg a kórházi fertőzésvédelmi szakértő megelőzött, és mindent körbeszaglásztak. Én naiv meg azt hittem, hogy erre csak én gondoltam.

- És még mindig nem vetetted el az összeesküvés verziódat?

- Hát, tulajdonképpen nem. Bár úgy tűnik, nagyon magamra maradtam vele.

Laurie sok szerencsét kívánt Jacknek, aztán elbúcsúzott tőle. De nem telt el egy perc sem, és ott állt az ajtóban.

- Azt terveztem, hazafelé menet beülök valahová vacsorázni - mondta. - Nincs kedved velem tartani?

- Köszönöm, de belekezdtem ezekbe a kórtörténetekbe, és nem akarom félbehagyni, amíg még frissen emlékszem mindenre.

- Értem. Hát, akkor jó éjt!

- Jó éjszakát, Laurie! - mondta Jack.

Amikor magára maradt, harmadszor is nekiveselkedett Nodelman dossziéjának, de alighogy elkezdte olvasni az első oldalt, csöngött a telefon. Terese volt az.

- Colleen most indul vacsorázni Chettel - mondta. - Nem tudlak rábeszélni téged is egy gyors vacsorára? Mehetnénk négyesben.

Jack csak ámuldozott magában. Öt évig mindenfajta társasági élettől távol tartotta magát. Most pedig egymás után két vonzó, intelligens nő is vacsorázni hívja.

- Köszönöm az ajánlatot - mondta Terese-nek. Aztán ugyanazzal hárította el, mint néhány perce Laurie-t: a kórtörténeteket akarja feldolgozni.

- Remélem, előbb-utóbb azért csak beszünteted a keresztes hadjáratodat - jegyezte meg Terese. - Gondold végig, megéri-e a kockázatot! Egyszer már megvertek, és az állásodat is hajszál híján elvesztetted.

- Ha be tudom bizonyítani, hogy valakinek a keze benne van a dologban, akkor megéri a rizikót. Mert attól félek, most már igazi járvány következik.

- Chet szavaiból úgy vettem ki, szerinte is bután viselkedsz...

- Szíve joga, hogy mit gondol.

- Kérlek, légy óvatos, ha hazamész!

- Jó, az leszek - mondta Jack. Egyre terhesebbnek érezte, hogy mindenki ennyire együttérez vele. Különben is, már reggel az eszébe jutott, hogy este veszélyes lesz hazatérnie.

- Mi késő éjszakáig dolgozunk - tette még hozzá Terese. - Ha van valami, itt hívjál, az irodában.

- Oké - mondta Jack. - Sok szerencsét!

- Az inkább neked kell - mondta Terese. - És még egyszer kösz a "nincs várakozás" ötletért. Eddig mindenkinek nagyon tetszett. Nagyon hálás vagyok. Csaó!

Jack letette a telefont, és máris tovább vizsgálgatta a Nodelman-dossziét. Egyenként rágta át magát a rengeteg nővéri feljegyzésen, de egy idő után azon kapta magát, hogy sokadszorra olvassa ugyanazt a bekezdést, mégsem tudja, mit olvasott. Be kellett látnia, hogy képtelen koncentrálni. Gondolatai minduntalan visszakanyarodtak a hirtelen megszaporodott vacsoraajánlatokhoz. Erről meg újra eszébe jutott a két nő, egyéniségük hasonlóságai és különbségei, és amikor az egyéniségre gondolt, lelki szemei előtt azonnal megjelent Beth Holderness képe. Felidéződött benne a délutáni beszélgetésük, és gondolatban máris ott tartott, hogy milyen könnyedén hozzájuthat bárki a veszélyesebbnél veszélyesebb baktériumokhoz.

Becsukta a Nodelman-dossziét, mozdulatlanul ült a helyén, csak az ujjaival dobolt idegesen az asztalon. Aztán valami az eszébe jutott. Ha valaki a National Biologicalstól szerzett be egy fertőző baktériumtenyészetet, és azt szándékosan elterjesztette, vajon a National Biologicals meg tudja-e mondani, hogy tőlük származtak-e a baktériumok?

Izgatott lett. Föltételezte, hogy a DNS-technológia már elérte azt a fejlettségi szintet, hogy a National Biologicals számára nem okozhat tudományos problémát a kultúrák azonosító jellel való ellátása, sőt úgy gondolta, ez nagyon logikus is volna, gazdasági és biztonsági okokból egyaránt. Most már csak az volt a kérdés, vajon a National Biologicals megtette ezt vagy sem. Azonnal előkereste a telefonszámot, és újra felhívta a céget.

Délután, amikor először telefonált nekik, a kettest nyomta meg, a kereskedelmi részleg számát, most a hármast választotta, a tájékoztatót. Néhány percig rockzenét volt kénytelen hallgatni, majd egy fiatalos férfihang jelentkezett, Igor Krasznyanszkij néven mutatkozott be, és megkérdezte, miben segíthet.

Jack ezúttal megmondta a saját nevét, és azt kérdezte, föltehetne-e egy elméleti kérdést.

- Természetesen - mondta az Igor nevű fiatalember, enyhe oroszos akcentussal. - Majd megpróbálok válaszolni rá.

- Mondjuk, van egy baktériumtenyészetem - kezdte Jack. - Meg tudom-e állapítani, hogy ez eredetileg az önök cégétől származik, még akkor is, ha több továbbtenyésztésen ment keresztül?

- Ez nem nehéz kérdés - mondta Igor. - Ismerjük minden kultúránk bakteriofág-típusát. Tehát a válaszom igen, ön meg tudja állapítani, hogyha a tenyészet a National Biologicalstől származik.

- És hogyan tudom azonosítani? - kérdezte Jack.

- Fluoreszceinnel jelölt DNS-próbával - mondta Igor. - Nagyon egyszerű módszer.

- És ha ilyen azonosítást akarok végezni, el kell küldenem önöknek a mintát?

- Igen, azt is lehet, de én is küldhetek néhány DNS-próbát.

Jack ennél többet nem is kívánhatott volna. Megadta a címét, és másnapi expressz szállítást kért, a lehető leggyorsabbat.

Letette a telefont. Elégedett volt magával. Most végre talált valamit, ami nagymértékben alátámaszthatja a szándékos fertőzésről szóló elméletét. Csak annyi kell, hogy valamelyik beteg baktériumainál az azonosító teszt pozitív legyen.

Tekintete újból a kórtörténeti dossziékra tévedt, gondolta, egyelőre nem folytatja a tanulmányozásukat. Végül is, ha kiderül, hogy egyik baktérium sem a National Biologicalstól származik, akkor úgyis újra át kell gondolnia mindent.

Hátratolta a székét, és felállt. Zsúfolt volt a napja. Fölvette a dzsekijét, és hazafelé indult. Hirtelen intenzív mozgásra, erőkifejtésre vágyott. Alig várta, hogy otthon legyen.

26. FEJEZET

1996. március 25. hétfő, 18:00

Beth Holderness késő estig maradt a laborban, hogy a kórházi dolgozóktól vett torokkultúrákat kiültesse. Az éjszakások pontos időben érkeztek, de most éppen a büfében vacsoráztak. Még Richard is eltűnt, Beth nem is tudta, visszajön-e még, vagy már hazament.

A mikrorészlegben így rajta kívül éppen nem tartózkodott senki - úgy gondolta, keresve sem találhatna alkalmasabb időpontot a kutakodásra. Fölállt, odament az ajtóhoz, ahonnan beláthatta az egész nagylabort. Ott sem volt egy lélek sem. Ez még biztatóbb, gondolta.

Most már egyenesen a-szigetelt ajtók felé indult. Nem volt meggyőződve arról, jól teszi-e, amit tesz, de ha egyszer megígérte, úgy érezte, ennyivel tartozik dr. Stapletonnak. Voltaképpen nem tudta, mit gondoljon erről a furcsa férfiról, de a saját főnöke, dr. Martin Cheveau még nagyobb rejtély volt számára. Mindig is tudta róla, hogy hangulatember, de szeszélyessége újabban nevetséges méreteket öltött.

Aznap délután, Stapleton távozása után például berontott Bethhez, és felelősségre vonta, hogy miért áll szóba vele. Beth igyekezett meggyőzni, hogy semmi lényeges dologról nem beszéltek, és igyekezett távozásra bírni dr. Stapletont, de dr. Cheveau minderre rá sem hederített. Azzal fenyegette Betht, hogy szándékos engedetlenségért kirúgja a laboratóriumból. A lány végül alig tudta visszafojtani a könnyeit.

Csak később, amikor a főnöke már magára hagyta, jutott eszébe dr. Stapleton megjegyzése, hogy a kórházban mindenki, dr. Cheveau-t is beleértve, érthetetlenül titokzatosan és ingerülten viselkedik. Most már neki is úgy tűnt, hogy Stapleton nem a levegőbe beszélt. Ezek után még inkább körül akart nézni a laborban, ahogyan az orvos kérte.

Ott állt a két szigetelt ajtó előtt. A bal oldali a hűtőhelyiség bejárata volt, a másik az inkubátorszobáé. Azt latolgatta, melyiket nézze meg először. Az inkubátorban úgyis többször megfordult aznap, hozta-vitte a toroktenyészeteket, gondolta, ott gyorsan körül tud nézni, ezért inkább azzal kezdi. Nagyjából tudta, hol mit talál, csupán egy kisebb rész volt ismeretlen számára.

Kinyitotta az ajtót és belépett. Azonnal megcsapta a forró, párás levegő, az inkubátorban mindig az emberi test hőfokához közeli hőmérsékletnek, 37 foknak kellett lennie. A legtöbb baktérium és vírus, különösen azok, amelyek az emberre is hatnak, érthető módon az emberi test hőmérsékletén tenyésznek a legjobban.

Automatikusan becsukódott mögötte az ajtó, hogy a hő ne szökjön ki a helyiségből. A körülbelül nyolc-tíz négyzetméteres kamrát két, dróthálóval borított villanykörte világította meg. A polcok rozsdamentes acélból készültek, a földtől a mennyezetig beborították mindkét oldalfalát és a hátsó falat is, és volt egy sor polc középen is, amely két szűk járatra osztotta a szobát.

Beth a hátsó fal felé indult, ahol már többször felfigyelt néhány acéldobozra, de soha nem vizsgálta meg őket közelebbről.

Két kézzel megfogta az egyik kazettát, leemelte a polcról, és letette a földre. Körülbelül akkora volt, mint a cipősdoboz. Megpróbálta fölnyitni, és akkor vetté észre, hogy a dobozon retesz is van, amelyet miniatűr lakat zár le.

Döbbenten nézte a lakatot, és azonnal gyanús lett. A laborban nagyon kevés dolgot tartottak elzárva, lakat alatt. Fölemelte a dobozt, és visszacsúsztatta a helyére, a polcra. Aztán minden egyes kazettát megtapogatott: mindegyiken ugyanolyan lakat volt.

Beth most lehajolt, és az alacsonyabb polcon lévő dobozokat vette sorra. Az ötödiknél észrevett valamit. Amikor a keze a reteszhez ért, érezte, hogy a lakat nincs rákattintva.

Nagy nehezen bepréselte a kezét a lezáratlan doboz melletti résbe, és kihúzta a többi közül. Ahogy fölemelte, sokkal könnyebbnek érezte, mint az elsőt. Csak nehogy üres legyen, futott át az agyán. De nem volt üres. Fölhajtotta a doboz fedelét, petricsészék voltak benne. Rögtön föltűnt, hogy a petricsészék nem a szokásos laborcímkékkel vannak megjelölve, csupán zsírkrétával felírt számokkal és betűkkel.

Óvatosan benyúlt a kazettába, és kiemelte az egyik petricsészét, amelyen ez állt. A-81. Leemelte a csészéről a fedőt: terjeszkedő baktériumkolóniákat látott benne. Áttetszőek voltak és nyálkaszerűek, fölismerte a táptalajukat is, csokoládéagaron nőttek.

Beth hirtelen fémes kattanást hallott a háta mögül, nyílt a kamra ajtaja. Vadul verni kezdett a szíve. Mint a gyerek, akit tiltott játékon kaptak, rémülten próbálta visszatenni a petricsészét a kazettába, aztán a kazettát a polcra, a többi közé, hogy akárki jött is az inkubátorba, ne lássa, miben mesterkedett.

De nem maradt elég ideje. A dobozt még be tudta csukni és föl is tudta emelni, ám ekkor már előtte állt dr. Martin Cheveau. Ugyanolyan acéldobozt tartott a kezében, mint Beth.

- Mit csinál itt maga? - rivallt rá a lányra.

- Én csak... - kezdte volna Beth, de több nem jött ki a száján. Annyira megrémült, hogy hirtelenjében semmilyen lehetséges magyarázat nem jutott az eszébe.

Dr. Cheveau nagy garral fölrakta a dobozát az egyik polcra, aztán kirántotta a másik kazettát Beth kezéből.

- Hol a lakat? - mordult rá Bethre.

A laboránsnő előrenyújtotta és kinyitotta a kezét. Tenyerében ott volt a nyitott lakat. Dr. Cheveau kikapta a kezéből, és vizsgálgatni kezdte.

- Hogyan nyitotta ki? - kérdezte.

- Nyitva volt - nyögte ki Beth.

- Hazudik! - ordította dr. Cheveau.

- Nem hazudok - mondta Beth. - Komolyan. Nyitva volt, és kíváncsi lettem, mi van a dobozban.

- És ezt el is higgyem! - kiabált tovább az igazgató. Hangja baljósan visszhangzott a zárt térben.

- Nem bántottam semmit - mondta Beth.

- Honnan tudja azt maga? - Dr. Cheveau fölnyitotta a kazettát, és belenézett. A látvány szemlátomást megnyugtatta valamelyest. Visszacsukta a fedelet, és rázárta a lakatot. Ki is próbálta, hogy jól becsukta-e. A lakat valóban zárva volt.

- Csak fölemeltem a fedelet, és megnéztem az egyik csészét - mondta Beth. Lassanként kezdett magához térni a rémületből, bár a pulzusa még mindig száguldott.

Cheveau a helyére csúsztatta a dobozt, és megszámolta az összes kazettát. Aztán kitessékelte Betht az inkubátorkamrából.

- Sajnálom - mondta Beth, miután dr. Cheveau becsukta maguk mögött az ajtót. - Nem tudtam, hogy tilos azokhoz a dobozokhoz nyúlni.

Abban a pillanatban Richard jelent meg az átjáróban. Dr. Cheveau beljebb tessékelte, aztán dühösen elmesélte, hogyan kapta rajta Betht, amint az ő kísérleti tenyészetei körül matatott.

Ezt hallva Richard ugyanolyan ideges lett, mint a főnöke. Mindenáron magyarázatot követelt Bethtől, hogy miért tette, amit tett. - Talán nincs elég munkád? - kiabálta magából kikelve.

- Senki nem mondta, hogy ne nyúljak hozzájuk - tiltakozott Beth. Már megint sírás környékezte. Irtózott a konfliktusoktól, és most alig néhány óra elteltével immár a második veszekedést kell elviselnie.

- De azt sem mondta senki, hogy piszkáld őket! - förmedt rá Richard.

- Nem az a Stapleton biztatta föl erre is? - kérdezte dr. Cheveau.

Beth, habozott, nem tudta, mit feleljen. Az igazgatónak már ez a pillanatnyi tétovázás is elég volt. - Mindjárt sejtettem - mondta dühösen. - Gondolom, a fölháborító elméletét is kifejtette magának, hogy a pestist meg a többi fertőzést szándékosan idézte elő valaki.

- Én mondtam neki, hogy nem szabad beszélnem vele! - próbálta menteni magát Beth.

- De ő beszélt magával! - Dr. Cheveau már újra kiabált. - Maga meg hallgatta! Nos, ezt nem tűröm tovább! Ki van rúgva, Miss Holderness! Szedje a holmiját, és tűnjön el! Nem akarom itt látni többé!

Beth kétségbeesve igyekezett mondani valamit, de ekkor már menthetetlenül sírva fakadt.

- Sírással nem mégy semmire - sziszegte megvetően dr. Cheveau. - Sem mentegetőzéssel. Maga akarta, hogy így legyen, most vállalja a következményeket. Takarodjék!

Twin átnyúlt az összekarcolt asztal fölött, és letette a telefont. Valójában Marvin Thomasnak hívták. Azért kapta a Twin nevet, ami "ikert" jelentett, mert tényleg volt ikertestvére. Úgy hasonlítottak egymásra, hogy senki sem tudta megkülönböztetni őket, de aztán Twin testvérét megölték egy bandaháborúban, amely a Fekete Királyok és egy East Village-i geng között folyt a kábítószerpiac felosztásáért.

Twin az asztal fölött átnézett Philre. Phil magas volt és csontos, csöppet sem látszott félelmetesnek, viszont jól vágott az esze. Nem a bátorsága, nem is az ereje, hanem az esze miatt tette meg őt Twin a banda második emberének. Ő volt az egyetlen, aki tudta, mit kezdjenek azzal a rengeteg pénzzel, amit a drogkereskedés hozott, és amit Phil megjelenése előtt egy PVC-csőben rejtegettek, Twin lakásának alagsorában.

- Nem értem ezeket a fazonokat - mondta Twin. - Úgy látszik, az a szarházi doki nem vette az adást, és már megint ugyanazt csinálja, mer' neki úgy tetszik. Most szólj hozzá! Bevágtam akkorát a köcsögnek, hogy attól kódult, és tessék, három nap múlva beint nekünk. Hát mit gondol ez, ez a tisztelet?

- Azt akarják, hogy megint beszéljünk a fejével? - kérdezte Phil. Ő is ott volt Jack lakásán, és látta, mekkora ütést kapott Twintől.

- Á, az még semmi lenne! - felelte Twin. - Azt akarják, hogy intézzük el a rohadékot! Aztán találd ki, hogy mért nem mindjárt ezzel kezdték! Öt kilót perkálnának érte. Twin fölnevetett. - Tudod, mi a vice? Hogy ingyen is megcsinálnám. Hát nehogy má' szórakozzon velünk. Akkor le is húzhatnánk a rolót.

- Küldjük rá Reginaldot? - morfondírozott Phil.

- Mér', szerinted kit? - kérdezett vissza Twin. - Neki fekszik a legjobban az ilyen téma.

Phil felállt, és elnyomta a cigarettáját. Kilépett az irodából, keresztülment a folyosón, ahol bokáig állt a szemét, át az előtérbe, ahol fél tucat bandatag kártyázott. A helyiségben vágni lehetett a füstöt.

- Hé, Reginald! - szólt oda Phil. - Benne vagy egy buliban?

Reginald felnézett a lapjaiból, és megigazította a szájából kilógó fogpiszkálót. - Attól függ - mondta.

- Szerintem tetszeni fog - folytatta Phil. - Öt kiló, ha elintézed az orvos csávót, akinek lenyúltad a biciklijét.

- Hé, ember, majd én megcsinálom - szólt közbe BJ. A BJ a Bruce Jefferson név kezdőbetűit jelentette. Nagydarab fickó volt, a combja olyan vastag, mint Phil dereka.

- Twin Reginaldot akarja - közölte Phil.

Reginald felállt, és az asztalra dobta a kártyáit. - Úgyse megy a zsuga - mondta, és követte Philt az irodába.

- Phil leadta, hogy miről van szó? - kérdezte Twin, amikor beléptek az ajtón.

- Csak annyit, hogy a doki a téma - felelte Phil. - És hogy öt kiló. Van még valami?

- Igen - mondta Twin. - Egy fehér csajt is el kell intézni. Sőt, a nőt kéne előrevenni. Itt a címe.

Twin átnyújtott egy darab papírt. Beth Holderness neve és címe volt rajta.

- Mindegy, hogy hogy intézem el őket? - kérdezte Reginald.

- Nekem tök mindegy - felelte Twin. - Csak ne maszatoljál, hanem tutira!

- Az új géppisztollyal szeretném - mondta Reginald mosolyogva. A fogpiszkáló még mindig a szája sarkában lógott.

- Legalább kiderül, hogy megérte-e az árát - mondta Twin. Kihúzta az íróasztal egyik fiókját, és kivett belőle egy új Tec pisztolyt. A markolatán még fénylett a kenőzsír, Twin meglökte a fegyvert, az végigszánkázott az asztalon, de Reginald elkapta, mielőtt leesett volna. - Mulassál jól! - tette hozzá Twin.

- Meglesz - válaszolta Reginald.

Reginald ügyelt rá, hogy sose mutassa ki az érzéseit, de ez nem jelentette azt, hogy nem is érzett semmit. Feldobott hangulatban távozott a házból. Kedvére volt ez a fajta munka.

Kinyitotta a csillogó, koromfekete Camero ajtaját, és becsusszant a kormány mögé. Az utasülésre lökte a Tec pisztolyt, és letakarta egy újsággal. Ahogy a motor zümmögni kezdett, bekapcsolta a magnót, és beindította kedvenc rap-kazettáját. A kocsi hangszóróit az egész banda irigyelte. Úgy szólt bennük a basszus, hogy amerre Reginald elhúzott, kilazultak a kockakövek.

Utoljára rápillantott Beth Holderness címére, majd a zene ütemére rángatózó fejjel beletaposott a gázba, és elszáguldott a belváros felé.

Beth nem ment rögtön haza. Olyan siralmas hangulatban volt, hogy mindenképpen beszélni akart valakivel. Meglátogatta az egyik barátját, és még egy pohár bort is megivott. Miután megbeszélte vele a dolgokat, valamivel jobban érezte magát, de még mindig rosszkedvű volt. Nem tudta megemészteni, hogy elbocsátották. És mardosta a gyanú is, hogy valami fontosat fedezett föl az inkubátorban.

Egyébként egy ötemeletes bérházban lakott a keleti Nyolcvanharmadik utcában, az Első és a Második sugárút között. Nem volt éppen a legfinomabb környék, de a legrosszabb sem. Az volt csak a baj, hogy a házuk a rosszabbak közé tartozott. A tulajdonos csak a legszükségesebb javításokat végeztette el, és folyton gond volt valamivel. Amikor Beth megérkezett, látta, hogy újabb kellemetlenségnek néz elébe. A külső ajtó tárva-nyitva állt, valaki fölfeszítette. Beth sóhajtott. Megesett már ilyesmi, és három hónapba telt, amíg a háziúr megcsináltatta.

Hónapok óta fontolgatta, hogy elköltözik innen, minden spórolt pénzét félretette az új lakásra. De most, hogy elveszítette az állását, hozzá kell majd nyúlnia a félretett pénzhez. Valószínűleg nem költözhet el, legalábbis belátható időn belül nem.

Miközben az utolsó lépcsőfordulóban haladt fölfelé, az járt a fejében, hogy bármilyen rossznak látszik is a helyzete, lehetne még rosszabb is. Neki legalább nincs baja az egészségével.

A lakásajtó előtt dúltan kotorászni kezdett tömött táskája mélyén, hogy előhalássza a lakáskulcsát, amelyet a kapukulcstól elkülönítve tartott. Ebben az volt a logika, hogy ha elveszíti is az egyiket, legalább a másik még megmarad.

Végre megtalálta a kulcsot, és bejutott a lakásba. Ahogy mindig, most is becsukta, és bezárta maga után az ajtót. Miután levette és felakasztotta a kabátját, újból végigkutatta a táskáját, ezúttal Jack Stapleton névjegyét keresve. Amikor megtalálta, leült a díványra, és feltárcsázta a számot.

Bár már elmúlt hét óra, mégis a Törvényszéki Orvosi Hivatalt hívta. A telefonkezelő közölte, hogy dr. Stapleton már elment. A névjegy túloldalán volt Jack otthoni száma, de csak az üzenetrögzítő válaszolt.

- Doktor Stapleton - kezdte Beth a sípoló hang után -, itt Beth Holderness. El kell mondanom magának valamit... - Idáig jutott, amikor hirtelen rátört a kétségbeesés. Elcsuklott a hangja. Gondolta, leteszi a kagylót, és megpróbálja összeszedni magát, de inkább megköszörülte a torkát, és akadozva folytatta. - ...beszélnem kell magával. Találtam valamit. Sajnos, az állásomat is elveszítettem. Kérem, hívjon vissza!

Azzal letette a kagylót. Egy pillanatig habozott, hogy újra telefonál, és rámondja a rögzítőre, hogy mit talált, de úgy döntött, vár vele, amíg az orvos visszahívja.

Éppen felállni készült a díványról, amikor hatalmas reccsenést hallott. A rémülettől mozdulatlanná dermedt. Kivágódott a lakásajtó, nekicsapódott a falnak, de olyan erővel, hogy a kilincs lyukat ütött a vakolatba. A hevederzár, amelyben annyira bízott, úgy szakadt ki az ajtókeretből, mintha a keret legalábbis pozdorjából készült volna.

Az előtérben ott állt egy alak, akár a füstfelhőből előlépő varázsló. Tetőtől talpig fekete bőrbe volt öltözve. Ránézett Bethre, aztán megfordult, és becsapta az ajtót. Olyan hirtelen lett csönd a lakásban, amilyen váratlan volt az imént a beszakadó ajtó reccsenése. Csak a szomszéd lakásból hallatszott a tévékészülék tompa hangja.

Ha Beth kicsit is felkészült volna arra, ami történt, megtehette volna, hogy sikít, menekülni próbál, vagy mindkettőt egyszerre, de egyikre sem volt képes. Megbénította a rémület. Még a lélegzetét is visszatartotta, és most hallani lehetett, ahogy kiengedi tüdejéből a levegőt.

A férfi megindult feléje. Az arca kifejezéstelen volt. Fogpiszkáló lógott a szája sarkában. És a bal kezében a legnagyobb pisztoly, amit Beth életében látott. Csak a tárja lehetett vagy harminc centi.

A férfi közvetlenül előtte állt meg. Nem szólt egy szót sem. Lassan fölemelte a fegyvert, és Beth halántékának szegezte. A lány lehunyta a szemét...

Jack a Százharmadik utcánál jött ki a földalattiból, és észak felé kocogott. Szép idő volt, a hőmérséklet kellemes. A pálya körül nagy tumultusra számított, és az elé táruló kép valóban ezt mutatta. Warren meglátta őt a kerítés mögül, és odaszólt, hogy "húzzon haza" átöltözni, aztán jöjjön vissza játszani.

Jack kocogva tette meg a hátralévő utat. Ahogy közeledett a házhoz, akaratlanul is eszébe jutott a péntek éjszaka a váratlan látogatókkal. Mivel délután megint a Generalben járt, és ez nem is maradt titokban, valószínűnek tartotta, hogy a Fekete Királyok ismét meglátogatják. De most már nem akart meglepetést.

Ezért aztán nem is ment be a kapun, hanem lement pár lépcsőn az alagsorba, és végighaladt egy sötét folyosón, amely az épület elülső és hátsó részét kötötte össze. A folyosó vizelettől bűzlött. A hátsó udvarban bukkant ki, amely olyan volt, mint a szeméttelep. Meggörbült ágyrugókat, törött babakocsikat, lyukas autógumikat és hasonló hulladékot látott a félhomályban szerteszét.

A tűzlépcső az épület hátsó frontján volt, nem ért le egészen a földig. Az utolsó fordulót vaslétra képezte, beton ellensúllyal a végén. Jack odagurított egy kukát, fölállt a tetejére, onnan már elérte a létra legalsó fokát. Ahogy ránehezedett a súlyával, a létra nagy csattanással függőleges állásba lendült.

Jack megindult fölfelé. Amikor átlépett róla a tűzlépcsőre, a létra hasonló zajt ütve visszatért eredeti helyzetébe. Jack várt egy darabig, amíg meggyőződött róla, hogy a zajra nem figyelt föl senki. Amikor látta, hogy senki nem dugja ki a fejét méltatlankodva az ablakon, tovább mászott.

Minden emeleten könnyűszerrel bepillanthatott volna a különféle családi életképekbe, de ellenállt a kísértésnek. Nem lelte volna örömét benne. Amikor közelről találkozott az igazi szegénységgel, mindig leverőnek találta. Inkább folyamatosan fölfelé nézett, kínosan kerülve, hogy letekintsen. Tériszonya volt, és a kapaszkodás a tűzlétrán alaposan próbára tette a lelkierejét.

Ahogy közeledett a lakásához, lelassította a mozdulatait. A tűzlétra mind a konyha, mind a hálószoba ablaka előtt elhaladt, és mindkét ablak mögött égett a villany. Amikor reggel elindult otthonról, fölkapcsolta a lámpákat.

Először a konyhaablakon lesett be. A helyiség üres volt. Az asztalon hagyott gyümölcsök érintetlennek látszottak. Onnan, ahol állt, ellátott egészen a bejárati ajtóig, amelyet maga javított meg a betörés után. Minden a helyén volt, az ajtót nem feszítették fel. Most a másik ablakhoz lépett, és meggyőződött róla., hogy a hálószobában is úgy van minden, ahogyan reggel hagyta. Elégedetten kinyitotta az ablakot, és bemászott. Tudta, hogy kockázatot vállalt, amikor reggel nem zárta be a hálószoba-ablakot, de most úgy gondolta, érdemes volt. Bent a lakásban tartott még egy utolsó, gyors ellenőrzést, de minden üres volt, semmi nyoma, hogy nemkívánatos látogatók jártak volna nála.

Gyorsan beöltözött a kosarasszerelésbe, és ugyanazon az úton hagyta el a lakást, amelyen érkezett. A leereszkedés még nagyobb gondot okozott a mélységiszonya miatt, de leküzdötte. Az adott körülmények között őrültség lett volna védtelenül kilépnie a ház kapuján.

Amikor elérte az alagsori folyosó végét, megállt, hogy az árnyékból alaposan szemügyre vegye az épület közvetlen környékét. Különösen a várakozó autókban ülő férfiak érdekelték. Miután megnyugtató bizonyságot szerzett róla, hogy nem lesnek rá ellenséges bandatagok, elkocogott a pályára.

Sajnos, amíg ő fel- és lemászott a tűzlétrán, illetve átöltözött, jelentősen felduzzadt a pálya körül gyülekezők száma. A szokottnál is tovább tartott, amíg be tudott szállni a játékba, és már csak gyenge csapat jutott neki.

Bár többnyire bejöttek a dobásai, különösen a távoli tempók, a csapattársai nagyon gyengén muzsikáltak. Katasztrofális vereséget szenvedtek, Warren nagy örömére, ugyanis az ő csapata nyert egész este.

Jack keserű szájízzel jött le a pályáról, belebújt a melegítő felsőjébe, és a kijárat felé indult.

- Mi van, haver, már mész is? - szólt utána Warren. - Azér' ne adjátok föl, hajtsatok rá! Egyik nap majd nyerni is hagyunk titeket. - Az ilyesmi nem volt sportszerűtlen, a vesztes fél ugratása elfogadott viselkedésnek számított a pályán. Mindenki csinálta, és mindenki elfogadta.

- Rendes csapattól nem szégyen kikapni - vágott vissza Jack. - De harmatos kis buziktól, azt nem bírom.

- Húú! - hördültek fel erre Warren csapattársai. Jack replikája erős volt.

Warren odacsörtetett Jackhez, és a mellkasába nyomta a mutatóujját. - Buziktól, mi?! Mondok én neked valamit. Az én öt emberem bármikor lelépi azt a csapatot, amit összeállítasz, akár most rögtön is. Álljatok ki, aztán játszunk.

Jack végigjártatta a szemét a pályán. Mindenki őket figyelte. Mérlegelte a kihívást, számolgatta az esélyeket. Először is, még nem volt kedve hazamenni, tehát játszani akart, és tudta, hogy ez Warrenen múlik. Ugyanakkor azt is mérlegelte, hogy a négy ember kiválasztásával magára haragítja azokat, akiket kihagy a "szupercsapatból". Köztük olyan embereket, akiknek a jóindulatáért szorgalmasan dolgozott az elmúlt hónapokban. Arról nem is beszélve, milyen dühösek lesznek azok, akik "nyerőben voltak", és most ők következtek volna. És nem Warrenre haragszanak majd, aki védve van az ilyen indulatoktól, hanem Jack lesz a bűnbak. Mindezt mérlegre téve úgy döntött, hogy nem éri meg a kockázatot.

- Á, inkább megyek futni a parkba! - mondta. Warren elégedett volt. Nem hagyta válasz nélkül Jack sértését, most pedig a meghátrálást csapata újabb diadalaként könyvelhette el. Meghajolt az ünneplő játékostársak előtt, és győztesként vonult vissza a pályára.

- Csak fussál szorgalmasan! - kiáltotta még oda Jacknek. Jack mosolygott magában, és arra gondolt, milyen jól tükrözi egy ilyen kosárlabdapálya a városon belüli nagyobb közösségek erőviszonyait. Még az is megfordult a fejében, akadt-e már pszichológus, akiben felmerült, hogy tudományos szempontból tanulmányozza ezt a kérdést. Igazán gyümölcsöző kutatás lenne. Kilépett a pályát körülvevő drótkerítésbe vágott kapun, és futásnak eredt. Kelet felé kocogott. A sarokról már látta a csipkés szélű sziklák és a kopár fák sziluettjét. Tudta, hogy perceken belül maga mögött hagyja a városi nyüzsgést, és eléri a Central Park belső, sík területét. Ott szeretett a legjobban futni.

Reginald meg volt lőve. Szóba sem jöhetett, hogy odamenjen az ellenséges geng területén lévő pályára. Látva, hogy a fehér doki ott kosarazik, arra kényszerült, hogy a kocsiban várakozzék. Abban reménykedett, hogy majd csak elválik a többiektől, talán beugrik az egyik közeli csemegébe egy italért.

Amikor látta, hogy abbahagyja a játékot, és fölveszi a melegítőjét, elérkezettnek látta a pillanatot, hogy benyúljon az újság alá, és kibiztosítsa a fegyverét. De aztán meghallotta, hogy Warren újabb meccsre hívja ki Jacket, és már arra készült, hogy legalább egy mérkőzésnyit még elüldögélhet a kocsiban.

Tévedett. Legnagyobb örömére Jack kisvártatva elhagyta a pályát. De nem nyugat felé tartott, amerre az üzletek voltak, hanem Reginald várakozásával ellentétben keletnek indult.

Reginald a városi forgalom kellős közepén kénytelen volt nagy ívben jobbra kanyarodni. Ő a foga közt szitkozódott, egy taxisofőr pedig hangosan dudálva méltatlankodott. Reginald csak nehezen állta meg, hogy ne nyúljon a fegyverért. A taxis egyike volt azoknak a távol-keleti fickóknak, akiket mindig szívesen meglepett volna egy sorozattal.

De csalódottsága egy perc alatt semmivé foszlott, amikor rájött, hová igyekszik Jack. Amikor az orvos átvágott a park melletti széles sugárúton, Reginald gyorsan leparkolt. Kiugrott a kocsiból, a géppisztolyt az újsággal együtt ragadta föl az ülésről. Kezében szorongatva a fegyvert, az autókat kerülgetve ő is átment az úttest másik oldalára.

Itt kanyarodott a park felé a West Drive autóútra vezető följáró. Mellette meredek kőlépcső vezetett föl egy sziklás magaslatra. Ott csupán néhány lámpa gyér fénye világította meg az ösvényt, amely aztán hamarosan beleveszett a sötétségbe.

Reginald nekivágott a lépcsőnek, ahol pár másodperccel korábban még Jacket látta futni. Elégedett volt, szinte alig mert hinni a szerencséjében. Hiszen sötét, elhagyott parkban üldözni a zsákmányt - már-már túl könnyű vadászatnak ígérkezett.

Ugyanabban a pillanatban Jack számára a park néma sötétje nem a veszélyt, hanem a biztonságot jelentette - épp az ellenkezőjét annak, amit pénteken, amikor biciklin kerekezett át a parkon. Megnyugvással töltötte el a tudat, hogy más ugyanilyen rosszul lát most, mint ő. Meg volt róla győződve, hogy ha a Fekete Királyok készülnek valamire, akkor a lakásán vagy a környéken fognak támadni.

A terület, ahol most futott, meglepően dombos és sziklás volt. Nem hiába nevezték Nagy Hegynek. Jack egy keskeny, kanyargós aszfalt utat követett, amely a környező fák csupasz ágainak alagútján át vezetett. Az elszórtan álló néhány ostorlámpa fénye kísértetiesen világította meg az ágakat. Olyan volt, mintha óriás pókháló borulna a parkra.

Eleinte igencsak kapkodnia kellett a levegőt, de most már kényelmesebb tempót vett fel, és kezdett ellazulni. Távol a város zajától tisztábban tudott gondolkodni. Azon töprengett, igaza van-e Chetnek és Binghamnek abban, hogy csupán azért indított keresztes hadjáratot az AmeriCare ellen, mert gyűlöli a céget. Kénytelen volt beismerni maga előtt, hogy ez nagyon is lehetséges. Végül is az az elképzelés, hogy szándékosan idézték elő mind a négy betegséget, józan szemmel nézve tényleg valószínűtlen volt, szinte nevetséges. És ha úgy érezte, hogy a General emberei zavartan viselkednek, ennek az is lehetett az oka, hogy ilyen helyzetbe kényszerítette őket. Ahogy Bingham fogalmazott, időnként túlságosan rámenős tud lenni.

Miközben ezeken tűnődött, egyszer csak zajra lett figyelmes, amely a saját lépteivel egy ritmusban hangzott. Fémes csengés volt, mintha spiccvasak lennének az edzőcipője sarkán. Összeszorult a gyomra. Megpróbált más ritmusban futni, ekkor néhány pillanatig az idegen hang is más ritmusban hallatszott, de aztán fokozatosan hozzáigazodott az ő lépteihez.

Megkockáztatta, hogy hátranézzen. Feléje futó alakot látott, aki egyre közeledett. Abban a pillanatban, amikor Jack kiszúrta, a férfi éppen egy lámpaoszlop mellett futott el. Jack látta, hogy nem joggingot visel. Ellenkezőleg, fekete bőrbe van öltözve, és fegyvert tart a kezében! Jack szíve hatalmasat ugrott a mellkasában. A felszökő adrenalinszint sebes vágtára sarkallta. Hallotta, hogy gyorsít az üldözője is.

Kétségbeesetten próbálta megtalálni a parkból leggyorsabban kivezető utat. Úgy érezte, nincs más esélye, mint minél előbb visszajutni a városba, az emberek közé. Csak annyit tudott bizonyosan, hogy a tőle jobbra húzódó erdős részen át érhet ki leggyorsabban a parkból, de fogalma sem volt, mennyit kell addig futnia. Lehetett száz méter, de lehetett ötszáz is.

Érezte, hogy üldözője a nyomában van, sőt talán közelebb is került, ezért jobbra letért az útról, és bevetette magát az erdőbe. A fák között jóval sötétebb volt, mint az ösvényen. Alig látta, hová lép, miközben fölfelé botorkált egy meredek kaptatón. Halálos pánikban verekedte át magát, az aljnövényzeten, az örökzöld bokrok sűrűjén.

Most már lefelé tartott a dombról, és olyan területre ért, ahol jóval ritkább volt az aljnövényzet. Ugyanolyan sötét volt itt is, de csak a száraz levelekkel kellett megküzdenie, miközben a szorosan egymás mellett álló fatörzsek között futott.

Egy óriási tölgyhöz érkezve behúzódott mögé, és nekidőlt az érdes törzsének. Zihálva lélegzett. Igyekezett összeszedni magát, és hallgatózott. Nem hallott mást, mint a távoli forgalom zaját, amely úgy visszhangzott, akár a távoli vízesés robaja. Csak egy-egy tülkölés vagy szirénázás verte fel az éjszakai csendet.

Percekig állt a tölgy széles törzse mögött. Mivel nem hallott lépteket, ellépett a fától, és tovább indult nyugati irányban. Csigalassúsággal lépkedett, és olyan csendben, ahogy csak tudott, lábával tapogatva az utat a levelek között, hogy minél kevesebb zajt üssön. Csak a szíve dobogott hangosan.

Lába egyszerre valami puhába ütközött, és legnagyobb rémületére ez a valami hirtelen felpattant előtte. Egy másodpercig fogalma sem volt róla, mi történt. Nagy ricsajjal rongyokba csavart szellemalak emelkedett fel a földről, mintha csak halottaiból támadt volna föl. Úgy tekergett, mint a dervis, vadul csépelte a levegőt, és kiáltozott. - Szemetek! Szemetek!

Abban a pillanatban újabb eszelős bukkant elő a sötétből. - Nem veszed el a bevásárlókocsinkat! - üvöltötte a második alak. - Mert előbb megölünk!

Jacknek csak egy lépést sikerült hátrálnia, amikor az első férfi rávetette magát, elviselhetetlen bűzzel és ártalmatlan ütésekkel árasztva el Jacket. Megpróbálta eltolni magától, de az utánanyúlt, és az arcába vájta a körmeit.

Jack minden erejét összeszedve próbált szabadulni a mocskos csavargótól, aki a mellkasán csimpaszkodott. De mielőtt lerázhatta volna magáról, lövések zaja verte fel az éjszakát. Jack érezte, hogy folyadék spriccel rá, miközben a csavargó megmerevedett, majd előrezuhant. Jacknek félre kellett löknie, nehogy hanyatt essen a rázuhanó test súlya alatt.

A következő lövés a második hajléktalan harci kedvét törte meg. A csavargó szitokáradatát mintha elvágták volna.

Jack sejtette, honnan jött a második lövés, sarkon fordult, és rohanni kezdett az ellenkező irányban. Újra csak fejhosszal előzte meg üldözőjét, hiába volt a sötétség és a sok akadály. Hirtelen lejteni kezdett a talaj, és Jack meredek lejtőn botladozott lefelé. Csak nehezen tudott megállni a lábán, míg végül bezuhant a sűrű indák és tüskebokrok közé.

Nagy erőfeszítéssel igyekezett átverekedni magát a bozóton, aztán olyan váratlanul ért ki egy útra, hogy térdre esett. Előtte gyéren világított gránitlépcsők sora emelkedett. Feltápászkodott, odarohant a lépcsőhöz, és kettesével véve a fokokat, megiramodott fölfelé. Már majdnem fölért a lépcsősor tetejére, amikor újabb lövés dördült. Egy golyó a jobb keze mellett pattant vissza a kőről, és sivítva repült tovább az éjszakába.

Futtában igyekezett meggörnyedni, kitérni a golyók elől, aztán egyszerre elérte a lépcsősor tetejét, és egy teraszon találta magát. A kicsiny tér közepén csak a télire elzárt szökőkút emelkedett. A terasz három oldalát egy-egy árkád zárta le. A hátsó árkád közepéről újabb lépcsősor vezetett fel a következő szintre.

Jack hallotta, hogy üldözőjének vasalt cipősarka fémesen kopog a háta mögött, a kőlépcsőn. Pillanatok kérdése volt, és utoléri. Jack látta, hogy a következő lépcsősort már nem lenne ideje megmászni, ezért berohant az árkád alá. Tökéletes sötétségbe került. Maga elé tartott kézzel, vakon botorkált előre.

A lépcsőn kopogó léptek hirtelen elnémultak. Ez azt jelentette, hogy üldözője is felért a teraszra. Jack úgy döntött, mégis megpróbál eljutni a második lépcsősorig. Legnagyobb rémületére a sötétben beleütközött egy fém szeméttartályba. A kuka nagy zajt ütve felborult, és gurult egy darabig a földön. Az irányjelző zajt szinte azonnal követték a lövések. A golyók besüvítettek az árkád alá, és vadul pattogtak le a gránitfalakról. Jack hasra vetette magát, karjával fedezve a fejét, amíg meg nem hallotta az utolsó lövedék koppanását.

Ekkor felállt, és sokkal lassabban és óvatosabban, újra elindult. Amikor elérte a terasz sarkát, újabb akadály állta útját: üres üvegek és sörösdobozok hevertek szétszórva a földön, esélye sem volt, hogy a sötétben kikerülje őket.

Mindannyiszor összerándult, amikor belerúgott valamibe, amellyel visszhangos zajt csapott a falak között. De nem volt megállás. Előtte halvány derengés jelezte, honnan indul a lépcső a következő szintre. Szerencsésen elérte a lépcsőt, és megindult fölfelé. Itt már elég fény volt, hogy lássa, hová teszi a lábát, és gyorsabban tudott haladni.

Már-már elérte a legfelső lépcsőfokot, amikor éles, parancsoló kiáltás harsant a háta mögül.

- Hé, ember, megállsz vagy véged van!

Jack a hang alapján is meg tudta állapítani, hogy a férfi a lépcső alján áll. Ebben a helyzetben egyszerűen nem volt választása. Megállt.

- Fordulj meg!

Jack engedelmeskedett. Látta, hogy üldözője hatalmas pisztolyt szegez rá.

- Emlékszel rám? Reginald vagyok.

- Emlékszem - válaszolt Jack.

- Gyere le onnan! - rendelkezett Reginald két kapkodó lélegzetvétel között. - Még csak az kéne, hogy még egy lépcsőt megmásszak érted! Nem én!

Jack lassan lépkedett lefelé. Amikor elérte a harmadik lépcsőfokot, megállt. Csak halvány derengés világította meg a helyet, ahogy a körben elterülő város fényeit visszaverte a felhőtakaró. Jack éppen hogy ki tudta venni a férfi vonásait. A szeme fekete üregnek látszott.

- Ember, te aztán kemény legény vagy - mondta Reginald. Lassan leengedte a pisztolyt tartó kezét, a Tec az oldala mellett himbálózott. - Van kondid, ezt el kell ismernem.

- Mit akarsz tőlem? - kérdezte Jack. - Mondd meg, és megkapod!

- Hé, nem kell énnekem semmi - felelte Reginald. - Különben is, tudom, hogy nem sokat várhatok tőled. És nemcsak azért, mert egy szál melegítőben vagy. Jártam azon a trágyadomb lakásodon is. Megmondom neked nyíltan, hogy ki kell nyírjalak. Szóltak, hogy nem fogadtad meg Twin tanácsát.

- Hajlandó vagyok fizetni - mondta Jack. - Bármennyit ígértek is neked ezért a melóért, én többet adok.

- Jól hangzik - felelte Reginald. - De nem alkudozhatok veled. El kell számolnom Twinnek, és nem tudsz annyit fizetni, hogy megérje szarba kerülnöm miatta. Szóba nem jön.

- Akkor mondd meg, hogy ki fizet nektek! - kérte Jack. - Csak hogy tudjam.

- Te, hát megmondom őszintén, hogy halvány gőzöm sincs - válaszolta Reginald. - Csak annyit tudok, hogy szép pénzt adnak. Öt kilót kapunk azért, hogy én itt negyedórát macskáztam veled a parkban. Ez azért nem olyan rossz.

- Én ezret adok - mondta Jack. Kétségbeesetten igyekezett szóval tartani Reginaldot.

- Sajnálom - közölte Reginald. - Itt most vége a mi kis futásunknak, és neked is annyi. - És ugyanolyan lassan, ahogy az előbb leengedte, fölemelte a pisztolyt.

Jack egyszerűen nem akarta elhinni, hogy most közvetlen közelről le fogja lőni valaki, akit nem is ismer, és aki őt sem ismeri. Micsoda képtelenség. Tudta, hogy beszéltetnie kellene Reginaldot, de nem jutott az eszébe semmi. Megkövülten figyelte, hogyan szegeződik egyenesen rá a fegyver csöve.

- Az én saram - mondta Reginald. Jack az utcai kosárlabdásoktól ismerte ezt a kifejezést. Azt jelentette, hogy Reginald vállalja a felelősséget azért, amit tenni fog.

A fegyver eldördült, és Jack reflexszerűen összerándult. Még a szemét is becsukta. De nem érzett semmit. Aztán rájött, hogy Reginald csak játszik vele, mint a macska az egérrel. Kinyitotta a szemét. Halálosan rettegett, de elhatározta, hogy nem szerzi meg az elégtételt Reginaldnak, hogy reszketni lássa. De amit látott, attól teljesen megzavarodott.

Reginald egyszerűen eltűnt.

Jack pislogott, mint akivel csalóka játékot űz a szeme. És amikor körülnézett, meglátta a terasz kőkockáin elterülő testet. Reginald volt az. A fejéből, mint a polip tintája, sötét csík kígyózott elő.

Jack nagyot nyelt, de képtelen volt megmozdulni. Sokkos állapotban volt. Egy férfi lépett ki az árkád árnyékából. Fordítva föltett baseball-sapka volt a fején, és ugyanolyan pisztolyt tartott a kezében, mint Reginaldé. Először Reginald fegyverét vette magához, amely tízlépésnyire hevert a földön. Gyorsan megvizsgálta, aztán becsúsztatta a kezeslábasa mellső zsebébe. Odalépett a tetemhez, a cipője orrával megfordította Reginald fejét, hogy szemügyre vegye a sebet. Aztán lehajolt, és addig kutatott, amíg meg nem találta Reginald tárcáját. Kivette, zsebre vágta, majd fölegyenesedett.

- Mehetünk, doki! - mondta.

Jack lejött az utolsó három lépcsőfokon. Amikor leért, végre ráismert megmentőjére. Spit volt az!

- Mit keresel te itt? - kérdezte Jack fojtott suttogással. A torka teljesen kiszáradt.

- Most nincs idő dumálni, ember! - felelte Spit. És azt tette, amiről a nevét kapta: köpött egyet. - El kell tűnnünk innét! Az egyik csavargót ott fönn a dombon csak súrolta a golyó, és mindjárt idecsődíti a zsarukat.

Abban a pillanatban, ahogy Spit fegyvere eldördült az árkádok alatt, Jack agya leblokkolt. Fogalma sem volt arról, hogyan került oda Spit éppen a sorsdöntő pillanatban, és azt sem értette, miért hajszolja most kifelé a parkból.

Tiltakozni próbált. Tudta, hogy bűnrészesség otthagyni egy gyilkosság színhelyét, és itt nem is egy gyilkosság történt, hanem kettő. De Spit tántoríthatatlan volt. Sőt, amikor Jack végül megállt futás közben, és elkezdte magyarázni, miért nem szabad lelépniük, Spit még pofon is vágta. Nem gyöngéd legyintés volt, hanem komoly, indulatos ütés.

Jack az arcához kapta a kezét. Égett a bőre a pofon helyén.

- Mi a fenét csinálsz? - kérdezte.

- Megpróbálok egy kis észt verni beléd, ember! - felelte Spit. - El kell húznunk innen a belünket. Nesze, ezt a kicsit cipeld te! - Azzal Jack kezébe nyomta Reginald pisztolyát.

- Mi a fenét kezdjek vele? - kérdezte Jack. Az ő szemében ez volt a gyilkos fegyver, amit csak gumikesztyűvel szabad megfogni, mint tárgyi bizonyítékot.

- Dugd be a felsőd alá! - mondta Spit. - Gyerünk tovább!

- Spit, én nem futhatok el csak így - magyarázta Jack. - Te csak menj, ha menned kell, és vidd magaddal ezt is! - Spit felé nyújtotta a fegyvert.

A fekete fiúból kirobbant a düh. Kiragadta Jack kezéből Reginald pisztolyát, és azonmód Jack halántékának szegezte. - Kiborítasz, ember! - mondta. - Mi a túró van veled? Még az is lehet, hogy itt kószál valahol egy pár seggfej Fekete Király. Ide figyelj! Ha nem kapod össze magad, én itt hagylak. Érted? Eszembe sem lett volna kockáztatni érted az agyamat, ha nem Warren kért volna meg rá.

- Warren? - kérdezte Jack. Minden egyre homályosabbnak tűnt előtte. De hitt Spit fenyegetésének, és inkább felhagyott a további kérdezősködéssel. Spitet hirtelen haragú, kötözködő srácnak ismerte meg a kosárlabdapályán. Sosem jutott eszébe, hogy leálljon vele vitatkozni.

- Akkor jössz, vagy mi lesz? - sürgette Spit.

- Jövök - felelte Jack. - Meghajlok az okosabb fél előtt.

- Akkor nyomás! - adta ki a parancsot Spit. Visszaadta a géppisztolyt Jacknek, aztán taszított rajta egyet, hogy indulásra nógassa.

Az Amsterdam úton Spit egy pénzbedobós készüléken telefonált. Jack pedig idegesen várakozott. A New Yorkban lépten-nyomon hallható szirénázás egyszerre új jelentéssel telt meg számára. Akárcsak a bűnrészesség fogalma. Éveken át csak úgy tudott magára gondolni, mint áldozatra. És most bűnöző lett belőle.

Spit befejezte a telefonálást, és feltartott hüvelykujjal jelt adott. Jacknek fogalma sem volt róla, mit jelent a gesztus, de elmosolyodott, mivel Spit is elégedettnek látszott.

Nem telt bele negyedóra, és vörösesbarna Buick állt meg a járda mellett. A füstszínű ablakok mögül rapzene dübögő hangjai szűrődtek ki. Spit kinyitotta a hátsó ajtót, és intett Jacknek, hogy szálljon be. Jack engedelmeskedett. Egyértelmű volt, hogy itt és most nem ő irányítja a dolgokat.

Spit még egyszer körülnézett, mielőtt helyet foglalt volna az első ülésen. A kocsi elhúzott a járdaszegélytől.

- Mi történt? - kérdezte a vezető, akit Davidnek hívtak. Ő is rendszeres látogató volt a kosárpályán.

- Hú, nagy szar volt - felelte Spit. Letekerte az ablakot, és kiköpött az utcára.

Jack minduntalan összerezzent a hangszórókból áradó zene basszushangjaira. Kicsúsztatta a géppisztolyt a melegítő felsője alól. Határozottan kellemetlen érzés volt közvetlen testi kapcsolatba kerülni vele. - Szerinted mit kéne ezzel csinálnom? - kérdezte Spittől. Hangosan kellett beszélnie, hogy túlkiabálja a zenét.

Spit hátrafordult, és elvette a pisztolyt. Megmutatta Davidnek, aki elismerően füttyentett. -A legújabb típus - jegyezte meg.

A trió északnak hajtott a Százhatodik utcáig, ahol jobbra fordultak. Többet már nem is szóltak útközben. David a grunddal szemközt állította le a kocsit. A pályán még javában folyt a játék.

- Itt várjatok! - vetette oda Spit, amikor kiszállt az autóból, és elindult a pálya felé.

Jack követte a tekintetével. Spit megállt a pálya szélén, a fel-alá rohangáló játékosok mellett. Jack szerette volna megkérdezni Davidtől, hogy mi is történt valójában, de valami azt súgta neki, jobban teszi, ha csöndben marad. Spit végre felhívta magára Warren figyelmét, és Warren kiszállt a játékból.

Rövid tárgyalás után, amelynek során Spit átadta Warrennek Reginald tárcáját, a két fekete fiú odajött David kocsijához. David leeresztette az ablakot. Warren bedugta a fejét, és megnézte Jacket. - Mi a fenét műveltél? - kérdezte mérgesen.

- Semmit - felelte Jack. - Én áldozat vagyok. Miért vagy dühös rám?

Warren nem válaszolt. Helyette körbenyalogatta kiszáradt száját, látszott, hogy közben jár az agya. A homlokán veríték gyöngyözött. Hirtelen fölegyenesedett, és kinyitotta a Jack melletti ajtót. - Kifelé! - mondta. - Ezt azért megdumáljuk! Menjünk a lakásodra!

Jack kimászott a kocsiból. Megpróbált Warren szemébe nézni, de az kerülte a tekintetét. Átvágott az utcán, Jack pedig követte. Spit Jack nyomában lépegetett. Némán mentek fel a lépcsőn.

- Van valami innivalód? - kérdezte Warren, amikor beléptek a lakásba.

- Üdítő vagy sör - felette Jack. Előző nap töltötte fel a hűtőszekrényt.

- Üdítő - közölte Warren. Odament a kanapéhoz, és elterült rajta.

Jack Spittől is megkérdezte, mit kér. Spit a sör mellett döntött.

Miután Jack kiosztotta az italokat, leült a kanapéval szemben álló székre. Spit az asztalnak támaszkodva állva maradt.

- Tudni akarom, mi ez az egész - kezdte Warren.

- Akárcsak én - mondta Jack.

- Ne merj etetni! - horkant fel Warren. - Nem voltál őszinte velem.

- Ezt meg hogy érted? - kérdezte Jack.

- Szombaton a Fekete Királyokról kérdezősködtél - emlékeztette Warren. - Azt mondtad, hogy kíváncsiságból. Erre ma este el akart intézni az egyik. Megtudtam egyet s mást azokról a fickókról. Nagyban űzik a drogkereskedést. Tudod, mire akarok kilyukadni? Jó, ha tudod, ha te is benne vagy a drogügyletekben, akkor nem akarlak többé a környéken látni! Ilyen egyszerű ez.

Jack hitetlenkedő nevetést hallatott. - Hát erről van szó? - kérdezte. - Azt hiszed, hogy kábítószerrel kereskedem?

- Figyelj rám, doki! - mondta Warren. - Fura alak vagy. Sose tudtam megérteni, minek laksz itt. De oké a dolog, amíg betartod a helyi szabályokat. De ha a drog miatt jöttél ide, akkor jobban teszed, ha továbbállsz.

Jack megköszörülte a torkát. Aztán bevallotta Warrennek, hogy valóban nem volt őszinte hozzá, amikor a Fekete Királyokról kérdezősködött. Elmesélte, hogy a Fekete Királyok helybenhagyták, ő sem tudja igazán, hogy miért, de a munkájával kapcsolatos a dolog...

- Biztos vagy benne, hogy nincs drog az ügyben? - kérdezte ismét Warren. A szeme sarkából figyelte Jacket. - Mert ha most sem vagy őszinte, nagyon ráfázol.

- Tökéletesen őszinte vagyok - biztosította Jack.

- Akkor szerencsés pali vagy - mondta Warren. - Ha David és Spit nem szúrja ki azt a tagot, aki a Camerójával ólálkodott a környéken, akkor te már csak történelem lennél. Spit azt mondja, le akart lőni.

Jack felnézett Spitre. - Tényleg hálás vagyok neked - mondta.

- Nincs miért, ember! - válaszolta Spit. - Az a majom úgy loholt utánad, hogy egyszer sem nézett a háta mögé. Szinte abban a pillanatban a nyomában voltunk, hogy befordult a Százhatodikba.

Jack megvakarta a fejét, és nagyot sóhajtott. Valójában csak most kezdett megnyugodni. - Micsoda éjszaka! - mondta. - És még nincs is vége. El kell mennünk a rendőrségre!

- Egy frászt! - mondta Warren, megint dühösen. - Figyelj, doki, ne ártsd bele magad a bandaügyekbe, ebből pedig bandaügy lett! Ez a Reginald tudta, hogy itt nincs semmi keresnivalója. Semmi az égvilágon. És nehogy már ezek azt higgyék, ide pofátlankodhatnak a mi területünkre, és nyugodtan elintézhetnek itt valakit, még ha csak rólad van is szó! Legközelebb már az egyik testvért intéznék el. Szállj ki, doki! A rendőrség úgyis szarik bele. Azok örülnek, ha mi kinyírjuk egymást. Csak annyit érsz el, hogy bajt hozol magadra is, meg ránk is, és ha a zsarukhoz fordulsz, nem vagy többé a barátunk. Szóba nem jön.

- De otthagyni egy bűntett színhelyét, az... - kezdte Jack.

- Ja, tudom - intette le Warren. - Bűnrészesség. Nagy ügy. Ki nem szarja le? És hadd mondjak neked még valamit! Továbbra is bajban vagy. Ha a Fekete Királyok hullát akarnak csinálni belőled, akkor jól teszed, ha barátságban maradsz velünk, mert rajtunk kívül senki nem tud megvédeni. Merthogy a zsaruk nem, azt elhiheted.

Jack mondani akart valamit, de aztán meggondolta magát. Eleget tudott a New York-i bandákról ahhoz, hogy belássa, Warrennak igaza van. Ha a Királyok ki akarják nyírni, márpedig nagyon úgy néz ki, hogy Reginald halála csak olaj lesz a tűzre, akkor nincs az a rendőrség, amely meg tudná védeni, ha csak nem rendelnek mellé huszonnégy órás testőri szolgálatot, mint a titkosrendőröknél szokás.

Warren felnézett Spitre. - Valaki mindig tartsa rajta a szemét a doktor úron a következő pár napban! - mondta.

Spit bólintott. - Tiszta ügy.

Warren fölállt, és nyújtózkodott. - Csak az dühít, hogy hetek óta nem volt ilyen jó csapatom, mint ma este, és akkor e miatt a szar miatt ott kellett hagyjam a játékot.

- Sajnálom - mondta Jack. - Ha legközelebb ellened játszom, majd hagylak nyerni.

Warren nevetett. - Egyet elmondhatok rólad, doki - közölte. - Dumában a legjobb rapperekkel is felveszed a versenyt.

Warren intett Spitnek, hogy indulnak. - Nemsokára találkozunk, doki! - szólt vissza az ajtóból. - És ne csinálj semmi hülyeséget! Holnap este is futni mész?

- Talán - felelte Jack. Azt sem tudta még, mit fog csinálni a következő öt percben, nemhogy holnap este. Warren és Spit utoljára még búcsút intett, aztán becsukódott mögöttük az ajtó.

Jack néhány percig ülve maradt. Újra rátört valami leküzdhetetlen idegesség. Aztán összeszedte magát, és kiment a fürdőszobába. Amikor belenézett a tükörbe, megrémült magától. Amíg Spittel várták, hogy David értük jöjjön a kocsival, egyik-másik járókelő rápillantott, de egyik sem bámulta meg. Most nem győzött csodálkozni ezen. Az arca és a melegítője vérfoltos volt, valószínűleg a lelőtt csavargó vérétől. A halántékán és az orra fölött csúnya karmolások húzódtak, ezeket nyílván akkor szerezte, amikor az a szerencsétlen az arcába mélyesztette a körmét. Az egész feje tele volt apróbb sebekkel, karcolásokkal, amelyeket a bozót tüskéinek köszönhetett. Úgy festett, mint aki csatából érkezett.

Belépett a kádba, zuhanyozni kezdett. Lassan újra beindult az agya. Nem emlékezett rá, mikor volt utoljára így összezavarodva, talán amikor elveszítette a családját. De az más volt. Akkor depressziós volt, most pedig egyszerűen érteni szerette volna, mi zajlik körülötte.

Kilépett a zuhany alól, és megtörülközött. Még mindig azt fontolgatta, ne hívja-e fel a rendőrséget. Tanácstalanul nézett a telefonra, és ekkor vette észre az üzenetrögzítő villogó lámpácskáját: valaki kereste. Benyomta a lejátszógombot, és meghallgatta Beth Holderness zavarba ejtő üzenetét. Azonnal visszahívta. Tíz csengetést várt, és csak akkor tette le. Vajon mire bukkanhatott Beth? Felelősnek érezte magát, hogy a nő elveszítette az állását. Úgy érezte, valamiképpen ő tehet róla.

Kinyitott egy sört, bevitte a nappaliba. Az ablakpárkányra ülve nézte a Százhatodik utca egy szeletét. A szokásos járműforgalom és emberkavalkád. Csak bámult lefelé, de valójában semmit sem látott. Még mindig azon töprengett, felhívja-e a rendőrséget.

Teltek az órák. Tisztában volt vele, ha nem dönt, az lényegében fölér egy döntéssel. Hogy nem telefonált a rendőrségre, azzal Warrennek adott igazat. És ezzel bűnrészes lett, bűnrészes egy többszörös gyilkosságban.

Visszament a telefonhoz, tizedszer is feltárcsázta Beth számát. Most már éjfél is elmúlt. A telefon egyre csak kicsengett, de senki nem vette föl. Jacket nyugtalanság fogta el. Abban reménykedett, hogy Beth egyszerűen egy barátjánál vagy barátnőjénél keres vigaszt: bánkódik, hogy elvesztette az állását. De az, hogy nem sikerült őt elérnie, csak növelte a gondját.

27. FEJEZET

1996. március 26. kedd, 7:30

NEW YORK CITY

Amikor másnap reggel felébredt, az első dolga volt, hogy megpróbálta felhívni Beth Holdernesst. A lány most sem vette fel a telefont. Jack továbbra is azzal próbálta nyugtatni magát, hogy biztosan valamelyik barátnőjénél töltötte az éjszakát, de azok után, ami történt, nagyon is aggasztónak találta, hogy nem tudja elérni.

Nem lévén kerékpárja, megint csak arra kényszerült, hogy metrón menjen be. De ezúttal nem volt egyedül. Attól a pillanattól, hogy kilépett a lakásából, nyomába szegődött Warrenék bandájának egyik tagja. A fiút Slamnek hívták: ezzel a névvel ismerték el a magasból a hálóba ejtett, "zsákolós" kosarait. Bár nem volt magasabb Jacknél, legalább harminc centivel ugrott magasabbra nála.

Jack és Slam egy szót sem szóltak egymáshoz az út során. Szemben ültek, és bár Slam meg sem próbálta elkerülni, hogy a tekintetük találkozzék, az arca egy pillanatig sem fejezett ki mást, csak totális közönyt. Úgy volt öltözve, akár a legtöbb afro-amerikai a városban, több számmal nagyobb ruhadarabokba. A szvettere akkora volt, mint a sátor, és Jack inkább bele sem gondolt, mit rejteget alatta. Abban mindenesetre biztos volt, hogy Warren legalábbis megfelelő fegyverzettel engedte útjára a fiatalembert.

Ahogy Jack átvágott az Első sugárúton, és felment a Törvényszéki Orvosi Hivatal lépcsőin, még gyorsan hátrapillantott. Slam a járdán állt, szemlátomást fogalma sem volt, hogy most mitévő legyen. Jack is habozott. Az a logikátlan gondolat futott át az agyán, hogy behívja a fiút, mert mennyivel jobban elüthetné az időt az első emeleti büfében, de tudta, hogy ez szóba sem jöhet.

Végül vállrándítással intézte el a dolgot. Bár nagyra értékelte, amit Slam érte tesz, de az már nem az ő dolga, hogy mivel foglalja el magát a nap hátralévő részében.

Visszafordult az épület felé, és igyekezett megerősíteni a szívét arra az esetre, ha odabent holttestként látna viszont valakit, akinek így vagy úgy a haláláért felelős.

Bátorságot gyűjtve kinyitotta az ajtót, és belépett.

Bár arra készült, hogy ma nem végez boncolást, csak "papírmunkát", képet akart kapni az éjszaka történtekről. Nemcsak Reginald és a hajléktalanok érdekelték, hanem az is, hogy nem hoztak-e újabb meningococcusos esetet.

A biztonsági őr megnyomta a berregőt, és Jack belépett a készenléti helyiségbe. Rögtön tudta, hogy nem szabályos munkanapnak néznek elébe. Vinnie sem ült a szokott helyén, a reggeli újságot olvasva.

- Hol van Vinnie? - kérdezte George-tól.

George fel sem pillantva azt felelte, hogy Vinnie már odalent van Binghammel.

Jack pulzusa megugrott. Mivel bűnrészesnek érezte magát a tegnap esti eseményekben, azonnal az a rémképe támadt, hogy Binghamnek Reginald miatt kellett lejönnie. Bingham olyan pozícióban volt, hogy már csak ritka alkalmakkor végzett boncolást, ha különösen érdekes vagy jelentős esetről volt szó.

- Mit csinál itt doktor Bingham ilyen korán? - kérdezte Jack, igyekezve közömbösnek látszani.

- Sűrű éjszakánk volt - közölte George. - Újabb fertőzéses haláleset a Generalben. Most már az egész város föl van bolydulva. Az éjszaka a városi tisztifőorvos felhívta az egészségügyi főbiztost, az pedig telefonált Binghamnek.

- Újabb Meningococcus-eset? - kérdezte Jack.

- Nem - válaszolta George. - Ezúttal vírusos tüdőgyulladásra gyanakszanak.

Jack bólintott, és érezte, hogy hidegség kúszik fel a gerincén. Első gondolata a Hanta-vírus volt. Tudta, hogy tavaly, kora tavasszal volt egy eset Long islanden. A Hanta-vírus félelmetes ellenfél, bár igazából ez a kórokozó sem emberi érintkezés útján terjed.

Föltűnt neki, hogy a szokásosnál több dosszié tornyosul George előtt az íróasztalon.

- Történt még valami érdekes a múlt éjjel? - kérdezte. Végigpörgette az iratokat, Reginald nevét keresve.

- Hé! - méltatlankodott George. - Most raktam rendbe őket. - Ekkor felnézett Jackre, és eltátotta a száját. - Mi a fene történt veled?

Jack már el is felejtette, hogyan néz ki az arca.

- Futás közben összekarmoltak az ágak - felelte kényszeredetten. Nem szeretett hazudni. Végül is az igazat mondta, csak elhallgatott belőle egyet s mást.

- Beleestél valamibe? - kérdezte George. - Úgy nézel ki, mintha szögesdrótba szaladtál volna bele.

- Lőtt sebes esetünk nem volt tegnap éjjel? - kérdezte Jack, témát váltva.

- Ebben csak ne reménykedj! - mondta George. - Négy is volt. Lesz elég adminisztrálnivalód. Máris adok egyet.

- Melyik az a négy? - kérdezte Jack, végignézve az asztalon.

George rácsapott az egyik dossziékupac tetejére. Jack odanyúlt, és fölemelte a legfölsőt. Amikor kinyitotta, elállt a szívverése. Meg kellett kapaszkodnia az íróasztalban, hogy el ne essen. Beth Holderness dossziéja volt.

- Jaj, istenem! - motyogta maga elé.

George megint felkapta a fejét. - Mi a baj? - kérdezte. - Mi van veled, olyan fehér lettél, mint a fal. Jól vagy? - Jack leült a közeli székre, és a térdére hajtotta a fejét. Szédült.

- Csak nem ismerted? - kérdezte kíváncsian George. Jack fölegyenesedett. A szédülés elmúlt. Mély levegőt vett, és bólintott.

- De igen - mondta. - Tegnap is beszéltem vele. - Megrázta a fejét. - Nem tudom elhinni.

George átnyúlt az asztalon, és kivette a dossziét Jack kezéből. Felnyitotta. - Ja, igen - mondta. - Az a laboráns a Generalból. Szomorú eset. Huszonnyolc éves volt. Egy tévéért meg pár vacak ékszerért lőtték fejbe. Micsoda halál!

- És a többi lőtt sebes? - vágott közbe Jack. Még mindig a széken ült.

George a listát böngészte. - Itt van Hector Lopez, a nyugati Százhatvanadik utcából, Mustafa Aboud, keleti Tizenkilencedik utca és Reginald Winthrope, Central Park.

- Hadd nézzem ezt a Winthrope-ot! - kérte Jack. George átadta neki a dossziét.

Jack kinyitotta. Nem keresett benne semmi különlegeset, de mivel úgy érezte, némi köze van az ügyhöz, bele akart tekinteni. Az egészben az volt a legfurcsább, hogy ha nincs Spit, akkor most az ő dossziéja heverne George íróasztalán.

Jack megborzongott. Gyorsan visszaadta az aktát George-nak.

- Laurie bejött már? - kérdezte.

- Éppen előtted érkezett - felelte George. - Már el is vitte volna az első adagot, de mondtam neki, hogy még nem vagyok kész a szétosztással.

- Most hol van? - érdeklődött Jack.

- Fent az irodájában, ha jól sejtem - mondta George. - Különben honnan tudjam?

- Neki add a Holderness- és a Winthrope-esetet - mondta Jack. Felállt. Arra számított, hogy visszatér a szédülése, de szerencsére nem érzett gyengeséget.

- Már miért? - kérdezte George megütközve.

- Csak. Add neki ezt a két esetet, George! - közölte Jack emelt hangon.

- Jól van, jól van, nem kell idegeskedni! - mondta George.

- Bocs - mondta Jack. - Nem vagyok ideges. Csak tele van a fejem mindenfélével. - Jack az irodájába indult. Az információsoknál elhaladt Janice irodája előtt, aki szokása szerint túlórázott. Jack nem akarta zavarni. Túlságosan is elfoglalták a saját gondolatai. Beth Holderness halála övön aluli ütésként hatott rá. Már épp elég volt az a lelkiismeret-furdalás is, amit az elbocsátása miatt érzett, arra már gondolni sem mert, hogy felelős a haláláért is.

Megnyomta a lift hívógombját. Tegnap este meg akarták ölni, és ez végképp megerősítette a gyanúját. Az életére törtek, mert nem tartotta magát a figyelmeztetéshez. És ugyanazon este meggyilkolták Beth Holdernesst. Elképzelhető-e ezek után, hogy egyszerű rablógyilkosságról van szó, amelynek semmi köze az ügyéhez? Vagy épp ellenkezőleg? És hogyan kerül a képbe Martin Cheveau? Nem tudott válaszolni. De azt tudta, hogy többé senkit nem szabad bevonnia az ügybe, mert nem teheti kockára mások életét. Tudta, hogy ettől a pillanattól mindent egyedül kell kézben tartania.

Ahogy George gyanította, Laurie az irodájában volt. Várta, hogy George elkészítse a napi munkabeosztást, addig kihasználta az időt, és a lezáratlan ügyeken dolgozott. Elszörnyedve nézett Jackre, aki ugyanazt a magyarázatot adta neki is, mint George-nak, de jól látta, hogy Laurie-t nem tudta meggyőzni.

- Hallottad már, hogy Bingham odalent van? - kérdezte Jack, hogy elterelje a beszélgetést a tegnap estéről.

- Hallottam - felelte Laurie. - Meg voltam döbbenve. Már nem hittem volna, hogy létezik bármi, ami miatt Bingham nyolc előtt bejön, pláne nem a boncterembe.

- Tudsz valamit az esetről? - kérdezte Jack.

- Csak annyit, hogy atipikus tüdőgyulladásról van szó - felelte Laurie. - Beszéltem pár mondatot Janice-szel. Azt mondja, előzetes diagnózisként influenzát állapítottak meg.

Jack azonnal fölkapta a fejét.

- Tudom, mire gondolsz - folytatta Laurie, és fölemelte a kezét. - Emlékszem, azt mondtad, ha terroristaként járványt akarnál előidézni, akkor az influenzát választanád. De még mielőtt a teóriád abszolút bizonyítékát látnád benne, kérlek, gondolj arra, hogy még javában tart az influenzaidény.

- Az elsődleges influenzás tüdőgyulladás azért nem valami gyakori kórkép - felelte Jack, és megpróbált nyugalmat erőltetni magára. Az influenza szó említésére felgyorsult a szívverése.

- Minden évben előfordul - mondta Laurie.

- Lehetséges. De mondok neked valamit. Mi lenne, ha felhívnád a belgyógyász barátnődet, és megkérdeznéd, nem fordult-e elő azóta több eset is?

- Most rögtön? - kérdezte Laurie, az órájára pillantva.

- Az lenne a legjobb - mondta Jack. - Most alighanem vizitel a kórtermekben, de valamelyik nővérszoba termináljáról megnézheti a számítógépben.

Laurie vállat vont, és fölemelte a telefont. Pár perccel később már a barátnőjével beszélt. Föltette neki a kérdést, aztán várt. Várakozás közben fölnézett Jackre. Aggódott érte. Nem elég, hogy össze volt karmolva az arca, most még ki is vörösödött.

- Nem volt - ismételte Laurie a telefonhoz visszatérő doktornő válaszát. - Köszönöm, Sue, sokat segítettél! Majd hívjuk egymást. Szia!

Laurie letette a telefont. - Elégedett vagy? - kérdezte.

- Pillanatnyilag - felelte Jack. - Figyelj ide! Megkértem George-ot, hogy két esetet neked szignáljon ki ma délelőttre. Az egyiket Holdernessnek hívják, a másikat Winthrope-nak.

- Különleges okod van rá? - érdeklődött Laurie. Látta, hogy Jack reszket.

- Tedd meg nekem ezt a szívességet! - mondta Jack.

- Jó, persze hogy megteszem - felelte Laurie.

- Csak azt szeretném kérni tőled, hogy nagyon figyelj, hátha találsz idegen hajszálat vagy szövetszálat a Holderness nevű lány testén! És próbáld megtudni, hogy az emberölési csoport kriminológusa is megtette-e ugyanezt! Ha van hajszál, akkor nézesd meg, hogy a DNS-e nem egyezik-e Winthrope-éval!

Laurie némán hallgatta. Aztán pár pillanatnyi gondolkodás után megkérdezte.

- Arra gondolsz, hogy Winthrope gyilkolta meg azt a lányt? - Hallatszott a hangján, hogy ezt is Jack újabb hagymázas ötletének véli.

Jack a földet nézte, és sóhajtott. - Elképzelhető - mondta.

- De hát honnan veszed ezt? - kérdezte Laurie.

- Nevezzük rossz előérzetnek! - felelte Jack. Szeretett volna többet is elmondani Laurie-nak, de épp az imént fogadta meg, hogy most már senkit nem kever az ügybe. Semmilyen módon nem akart másokat is veszélybe sodorni.

- Most már tényleg felpiszkáltad a kíváncsiságomat - jegyezte meg Laurie.

- Szeretnék kérni még valamit - folytatta Jack. - A múltkor mesélted, hogy azzal a nyomozótiszttel, akivel együtt jártál, most is jóban vagy.

- Így van - mondta Laurie.

- Megtennéd, hogy telefonálsz neki? - kérdezte Jack. - Szeretnék vele beszélni, de csak nem hivatalos formában.

- Megrémítesz - mondta Laurie. - Belekeveredtél valamibe?

- Laurie - mondta Jack -, kérlek, ne kérdezz semmit! Minél kevesebbet tudsz, annál jobb. A saját érdekedben. De úgy érzem, beszélnem kell valakivel, aki ismeri az igazságszolgáltatást.

- Akarod, hogy most rögtön felhívjam?

- Bármikor, ahogy, neked alkalmas - felelte Jack. Laurie értetlenkedve csóválta a fejét, de tárcsázta Lou Soldano számát. Jó néhány hete nem beszéltek már egymással, és kényelmetlennek érezte, hogy olyan ügyben hívja, amiről vajmi keveset tud. De annyira aggódott Jackért, hogy mindenképp segíteni akart rajta.

Amikor a rendőrőrsön fölvették a telefont, és Laurie Lou-t kérte, közölték vele, hogy a nyomozó jelenleg nem kapcsolható. Laurie üzenetet hagyott neki a hangpostán, hogy hívja vissza.

- Ennyit tudtam tenni - mondta, amikor letette a kagylót. - Ismerem Lou-t, azonnal vissza fog hívni, amint teheti.

- Hálásan köszönöm - mondta Jack, és megszorította Laurie vállát. Megnyugtató érzés volt, hogy igaz barátra talált.

Jack átment a saját irodájába. Chet is éppen akkor érkezett. Ránézett Jack képére, és elismerően füttyentett.

- És hogy fest a másik fickó? - kérdezte tréfálkozva.

- Nincs kedvem viccelni - felelte Jack. Levetette a dzsekijét, ráterítette a szék támlájára.

- Remélem, ezt most nem azok csinálták, akikhez péntek este volt szerencséd - jegyezte meg Chet.

Jack neki is ugyanazt a magyarázatot adta, mint a többieknek.

Chet fanyar mosollyal nyugtázta a történetet, miközben belökte a felöltőjét az iratszekrénybe. - Hát persze, elestél futás közben - mondta. - Nekem meg randevúm van Julia Robertsszel. De nem kötelező beszámolnod az ügyeidről! Hiszen csak a barátod vagyok.

Pontosan erről van szó, gondolta Jack, de nem szólt semmit. Ellenőrizte, nincs-e telefonüzenete, aztán kifelé indult a szobából.

- Jó kis vacsorát hagytál ki tegnap este - szólt utána Chet. - Átjött Terese is. Rólad beszélgettünk. Nagy rajongód a nő, de őt is aggasztja a mániád, hogy összeesküvést látsz a fertőzéses esetek mögött. Akárcsak engem.

Jack erre sem válaszolt. Ha Chet vagy Terese tudná, mik történtek tegnap este, még jobban aggódnának. Lement a földszintre, és benézett Janice irodájába. Az influenzás esetről akart tőle érdeklődni, amellyel Bingham foglalkozik, de Janice már elment. Jack lement a hullaházba, és fölvette a védőruháját.

Belépett a boncterembe, odalépett ahhoz az asztalhoz, ahol dolgoztak. Bingham a halott jobb oldalán állt, Calvin a balon, Vinnie pedig a fejénél. Már majdnem végeztek.

- No lám - mondta Bingham, amikor Jack csatlakozott hozzájuk. - Hát nem remek? Megérkezett a saját, belső járványügyi szakértőnk.

- Tisztelt szakértőnk talán fölvilágosíthatna bennünket, milyen esettel állunk szemben - kontrázott Calvin.

- Már hallottam róla - mondta Jack. - Influenza.

- Igazán kár - felelte Bingham. - Érdékes lett volna látni, hogy tényleg annyira jártas-e az efféle kórképékben. Amikor kora reggel behozták, még nem volt meg a diagnózis. A vírusos haemorrhagiás láz egy fajtájára gyanakodtak. Mindenki azonnal vigyázzba vágta magát tőle.

- Mikor jöttek rá, hogy influenzáról van szó? - kérdezte Jack.

- Pár órája - felelte Bingham. - Közvetlenül a boncolás megkezdése előtt. Akkor is érdekes eset. Akarja látni a tüdőket?

- Szeretném - válaszolta Jack.

Bingham benyúlt az edénybe, és kiemelte a tüdőt. Megmutatta Jacknek a metszési felületet.

- Te jó ég, az egész tüdőt megtámadta! - ámult el Jack. És valóban meg volt döbbenve. Egyes területeken tisztán kivehető volt a bevérzés.

- Még myocarditist is találtunk - mondta Bingham. Visszatette a tüdőt, és felmutatta Jacknek a kiemelt szívet. - Ha ilyen nagy területen észlelhető a gyulladás, akkor tudni lehet, hogy alaposan kiterjedt.

- Virulens törzsnek néz ki - jegyezte meg Jack.

- Na, ebben biztos lehet - felelte Bingham. - A beteg mindössze huszonnyolc éves volt, és tegnap este hatkor jelentkeztek az első tünetei. Hajnali négyre már halott volt. Ez arra az esetre emlékeztet, amellyel még alorvos koromban találkoztam, az ötvenhét-ötvennyolcas járvány idején.

Vinnie elhúzta a száját. Binghamnek megvolt az az idegesítő szokása, hogy minden új esetet összehasonlított valami régi esettel, amellyel hosszú pályája során találkozott.

- Az szintén elsődleges influenzás tüdőgyulladás volt - folytatta Bingham. - A tüdő ugyanígy nézett ki. Amikor megcsináltuk a szövettani vizsgálatot, nem akartunk hinni a szemünknek, olyan nagyfokú volt a károsodás. Ettől fogva határozott tisztelettel viseltettünk az influenza bizonyos törzseivel szemben.

- Szerintem ez most már tényleg aggasztó - mondta Jack. - Különösen, ha a többi fertőzésre gondolok, ami az elmúlt néhány napban felbukkant.

- Ne essen abba a hibába, hogy mindenről ugyanaz jut az eszébe! - figyelmeztette Bingham, mert emlékezett még Jack előző napi eszmefuttatására. - Ez korántsem olyan rendkívüli eset, mint a pestis vagy akár a tularémia. Végül is influenzaszezon van. Az elsődleges influenzás tüdőgyulladás ritka szövődmény, de azért láttunk már ilyent. Például a múlt hónapban is előfordult egy.

Jack figyelt, de cseppet sem nyugtatta meg az, amit Bingham mondott. Az előttük fekvő embert olyan kórokozó ölte meg, amelynek megvolt az a képessége, hogy futótűzként terjedjen emberről emberre. Csak azzal nyugtathatta magát, hogy Laurie felhívta a belgyógyász barátnőjét, és az azt mondta, hogy nem fordult elő több eset a kórházban.

- Megengedi, hogy vegyek néhány mintát? - kérdezte Jack.

- Csak tessék! - nevetett Bingham. - Szolgálja ki magát! De jól gondolja meg, hogy mit csinál velük!

- Természetesen - felelte Jack.

Odavitte a tüdőt az egyik mosogatóhoz, és Vinnie segítségével levett néhány mintát: steril sóoldattal kimosott pár apró hörgőt. Majd kívülről éterrel fertőtlenítette a tartályokat.

Később, amikor már kifelé tartott a boncteremből, Bingham utána szólt, és megkérdezte, mit akar kezdeni a mintákkal.

- Felviszem őket Agnesnek - felelte Jack. - Szeretném megtudni az altípus nevét!

Bingham vállat vont, és összenézett Calvinnel.

- Nem rossz ötlet - mondta Calvin.

Jack pontosan úgy tett, ahogy mondta. De csalódás érte, amikor a második emeleten átadta Agnesnek az üvegcséket.

- Nincs felszerelésünk az altípusok meghatározásához - felelte Agnes.

- Kinek van? - kérdezte Jack.

- A városi vagy az állami szaklabornak - mondta Agnes. - Vagy odaát az egyetemi laborban. A legjobb hely persze az OJK lenne. Náluk külön influenzarészleg működik. A maga helyében oda küldeném.

Jack kért néhány vírusküldő tartályt Agnestől, és elhelyezte bennük a mintákat. Azután fölment az irodájába, leült az asztalhoz, és felhívta az OJK-t. Amikor kapcsolták az influenzarészleget, kellemes női hang jelentkezett. Bemutatkozott, Nicole Marquette-nek hívták.

Jack elmondta, mit szeretne. A hölgy közölte, hogy ennek semmi akadálya, nagyon szívesen meghatározza az influenza típusát és altípusát.

- Ha sikerül ma átküldenem a mintákat - érdeklődött Jack -, mennyi időt vesz igénybe a meghatározás?

- Nem megy egyik napról a másikra - felelte Nicole. - Ha ebben reménykedett volna.

- Miért nem? - kérdezte Jack türelmetlenül.

- Nos, megpróbálhatjuk - helyesbített Nicole. - Ha elég magas a minta vírussűrűsége, vagyis elegendő számú aktív vírus van benne, akkor talán meg lehet csinálni. Ismeri a vírus sűrűségét?

- Fogalmam sincs róla - felelte Jack. - De a minta közvetlenül a páciens tüdejéből származik, aki elsődleges influenzás tüdőgyulladásban halt meg. A törzs nyilvánvalóan virulens, és aggódom egy esetleges járvány kitörése miatt.

- Ha virulens törzsről van szó, akkor magas lehet a vírussűrűség -. mondta Nicole.

- Megtalálom a módját, hogy még ma megkapják a mintát - ígérte Jack. Majd megadta Nicole-nak mind a hivatali, mind az otthoni telefonszámát. Arra kérte, bármilyen időpontban hívja bátran, ha valami eredményre jutott.

- Megtesszük, ami tőlünk telik - mondta Nicole. - De figyelmeztetnem kell, hogyha alacsony a vírussűrűség, akár hetekig is eltarthat, amíg jelentkezni tudok.

- Hetek! Miért? - szörnyülködött Jack.

- Mert akkor előbb tenyésztenünk kell a vírust - magyarázta Nicole. - Rendszerint jó két hétbe telik, amíg megkapjuk a megfelelő antitest-reakciót, amelyből már biztosra vehető, hogy a vírus szaporodásnak indult. De ha megvan az elegendő számú vírus, jóval többet tudunk mondani róla, mint pusztán az altípusát. Meg tudjuk állapítani a génszerkezetét.

- Majd szorítok, hogy magas legyen a vírussűrűsége a mintának - mondta Jack. - És még egyet kérdeznék. Mit gondol, melyik altípus a legvirulensebb?

- Hűha! - reagált Nicole. - Ez nehéz kérdés. Számos tényező játszik benne szerepet, először is a vírushordozó immunitása. Azt mondanám, hogy egy teljesen új kórokozó törzs lenne a legvirulensebb, vagy az, amelyik régóta nem aktivizálódott. Az az altípus például, amelyik az 1918-19-es influenzajárványt okozta, és huszonötmillió embert pusztított el szerte a világon, méltán nyerhetné el a legvirulensebb altípusnak járó kétes dicsőséget.

- Melyik altípus volt az? - kérdezte Jack.

- Senki sem tudja biztosan - felelte Nicole. - Az az altípus nem létezik. Évekkel ezelőtt eltűnt, lehet, hogy már rögtön a járvány után, amit kirobbantott. Egyes szakemberek szerint hasonlít ahhoz az altípushoz, amelyik a hetvenhatos sertésvészt okozta.

Jack köszönetet mondott Nicole-nak, és újra ígéretet tett, hogy még aznap eljuttatja hozzá a mintákat. Miután befejezte a beszélgetést, Agnest hívta, és tanácsot kért tőle a vírus szállításához. Agnes megadta annak a futárszolgálatnak a nevét, amelyet alkalmazni szoktak, de hozzátette, nem tudja biztosan, vállalnak-e államközi szállítást.

- Egyébként - figyelmeztette Jacket - a szállítás vagyonba kerül. Ha másnapra kéri, az még hagyján, de maga még ma akarja. Bingham ezt sosem írná alá.

- Bánom is én! - közölte Jack. - Akkor majd én fizetem.

Fölhívta a futárszolgálatot. Azok örömmel fogadták a megrendelést, és egy Tony Liggio nevű üzletkötőhöz kapcsolták Jacket. Miután Jack elmagyarázta, mit akar, Tony közölte, hogy menni fog a dolog.

- Máris érte tudnának jönni? - kérdezte Jack. Igenlő választ kapott.

- Azonnal útnak indítok valakit - mondta Tony.

- Várni fogom - felelte Jack.

Már le akarta tenni a kagylót, de Tony, még mondani akart valamit. - Mondja, meg sem kérdezi, hogy mibe fog kerülni? Ez azért mégsem ugyanaz, mintha Queensbe kéne szállítani valamit. És a fizetés módját is meg kell beszélnünk.

- Hitelkártyával - felelte Jack. - Már ha elfogadják.

- Hát persze, ezzel nem lesz gond, doki - mondta Tony. - De beletelik kis időbe, amíg kiszámolom a pontos tarifát.

- Elég, ha mond egy körülbelüli összeget - ajánlotta Jack.

- Ezer és kétezer dollár között lesz - felelte Tony.

Jack összerándult, de nem szólt egy szót sem. Helyette egyszerűen megadta Tonynak a hitelkártyája számát. Ő olyan két-háromszáz dollárra számított, persze arra nem gondolt, hogy valakinek el kell repülnie Atlantába, és onnan vissza.

Miközben beolvasta a hitelkártyája számát, egy titkárnő nyitott be hozzá. Átadott neki egy tegnap feladott Federal Express küldeményt, és szó nélkül kiment. Jack befejezte a beszélgetést a futárszolgálattal, és megnézte a csomagot. A National Biologicalstől jött, és a DNS-próbák voltak benne, amelyeket előző nap rendelt.

A küldeménnyel és a vírusmintákkal visszament Agneshez. Elmondta, hogy mit intézett a futárszolgálattal.

- Ez igen - felelte Agnes. - Azt már meg sem kérdem, hogy mibe kerül.

- Ne is - tanácsolta Jack. - Hogyan csomagoljam be a mintákat?

- Azt majd mi elintézzük - mondta Agnes. Áttelefonált a részleg titkárnőjének, és meghagyta neki, hogy intézze el a "biológiai kockázatot jelentő küldemény" megfelelő csomagolását, a figyelmeztető címkékkel együtt.

- Úgy látom, valamit még akar tőlem - mondta Agnes, a DNS-próbákat tartalmazó ampullákra pillantva.

Jack elmagyarázta, mik azok, és hogy azt szeretné, ha a DNS-labor a segítségükkel megvizsgálná, adnak-e reakciót azoknak a kultúráknak a sejtmagproteinjei, amelyeket a négy legutóbbi fertőzéses eset mintáiból tenyésztettek ki.

- Csak annyit akarok tudni, hogy pozitívak-e vagy sem - tette hozzá Jack. - A mennyiségi mutatók nem érdekelnek.

- A Rickettsiára és a tularémiára majd én csinálom a vizsgálatot - közölte Agnes. - Egyik laboránsra sem merném rábízni.

- Őszintén hálás vagyok magának - válaszolta Jack.

- Ezért vagyunk - mondta Agnes.

Miután Jack elhagyta a labort, lement a készenléti szobába, és engedélyezett magának egy kávészünetet. Amióta megérkezett, nem volt egy perc megállása, még gondolkozni sem maradt ideje. Most, miközben a kávéját kavargatta, hirtelen rádöbbent, hogy egyik hajléktalant sem látta viszont a hullaházban. Ez azt jelentette, hogy vagy valamelyik kórházban fekszenek, vagy még mindig odakint a parkban.

Fölvitte magával a kávét, és leült az íróasztalához, Mivel Laurie is, Chet is odalent volt a boncteremben, joggal számíthatott egy kis nyugalomra és magányra.

Mielőtt még beleélhette volná magát ebbe a kellemes helyzetbe, megszólalt a telefon. Terese volt az.

- Dühös vagyok rád - közölte minden bevezető nélkül.

- Hát ez igazán örvendetes - válaszolta Jack, a szokásos gúnyos stílusában. - Nem tudtam, mi hiányzik.

- Haragszom - ismételte Terese, de már érezhetően lágyabb hangon. - Colleen épp az előbb beszélt Chettel. Hallom, hogy megint megtámadtak.

- Ez csak Chet magánvéleménye - mondta Jack. - Igazából szó se volt ilyesmiről.

- Tehát nem?

- Elmagyaráztam Chetnek, hogy futás közben elestem - mondta Jack.

- De ő meg azt mondta Colleennak...

- Terese - szakította félbe Jack éles hangon -, nem támadtak meg. És nem beszélhetnénk valami másról?

- Jó, de ha tényleg nem támadtak meg, akkor miért reagálsz ilyen indulatosan?

- Rengeteg bajom volt egész délelőtt - válaszolta Jack.

- Nem szeretnél beszélni róla? - kérdezte Terese. - Pedig ezért vannak a barátok. Én is megosztottam veled a problémáimat.

- Újabb fertőzéses haláleset történt a Generalben - mondta Jack. Szívesen beszélt volna arról is, ami leginkább nyomasztotta - a Beth Holderness halála miatt érzett lelkiismeret-furdalásáról -, de nem mert.

- Ez szörnyű! - reagált Terese. - Hát mi folyik ott? Most milyen betegségről volt szó?

- Influenzáról - felelte Jack. - És egy nagyon virulens törzsről. Pontosan arról a betegségről, amitől előre tartottam.

- De hát most mindenki influenzás - mondta Terese. - Influenzaidény van.

- Ezt mondja mindenki - ismerte el Jack.

- Csak te nem?

- Mondjuk inkább úgy, hogy nyugtalan vagyok, főleg azért, mert ez egy ritka törzs. A beteg fiatal ember volt, csak huszonnyolc éves. És ha arra gondolok, milyen esetek fordultak elő az utóbbi napokban a Generalben, minden okom megvan a nyugtalanságra.

- A kollégáid is nyugtalanok? - érdeklődött Terese.

- Pillanatnyilag én vagyok az egyetlen - vallotta be Jack.

- Szerintem örülhetünk, hogy te itt vagy nekünk - mondta Terese. - Csodálom az állhatatosságod.

- Kedves, hogy ezt mondod - válaszolta Jack. - Igazából azt remélem, hogy tévedek.

- De nincs szándékodban feladni, igaz?

- Addig semmiképp, amíg így vagy úgy bizonyítékot nem szerzek - felelte Jack. - De beszéljünk rólad! Remélem, jobban megy a sorod, mint nekem.

- Kedves tőled, hogy megkérdezed - mondta Terese. - Nem kis részben neked köszönhetjük, hogy úgy néz ki, sikerül jó kampányt összehoznunk. Ráadásul csütörtökig el tudtam napoltatni a házon belüli bemutatót, tehát nyertünk egy teljes napot. Ebben a pillanatban jók a kilátásaink, de a reklámvilágban egyik pillanatról a másikra változhatnak a dolgok.

- Hát, sok szerencsét - mondta Jack. Szerette volna befejezni a beszélgetést.

- Talán összejöhetnénk este egy gyors vacsorára - javasolta Terese. - Tényleg szeretném. Van egy remek kis olasz vendéglő itt rögtön a Madisonon.

- Lehet róla szó - mondta Jack. - De előbb tudnom kell, hogy alakulnak ma a dolgok.

- No de Jack! - méltatlankodott Terese. - Enni azért kell. Mindkettőnknek jól jön egy kis kikapcsolódás, a társaságról nem is beszélve. Érzem a hangodon a feszültséget. Attól tartok, kénytelen leszek erőszakoskodni.

- Rendben van - sóhajtott Jack megadóan. - De csak rövid vacsora jöhet szóba. - Rájött, hogy van abban némi igazság, amit Terese mond, bár pillanatnyilag nehezen tudta elképzelni, mi lesz még vacsoráig.

- Fantasztikus - lelkendezett Terese. - Hívj fel később, hogy megállapodjunk az időpontban! Ha nem vagyok itt, keress odahaza. Oké?

- Hívni foglak - ígérte Jack.

Miután elköszöntek, Jack letette a telefont. Percekig csak bámulta a készüléket. Jól tudta, mit diktál a hétköznapi bölcsesség: ha kibeszéled magadból a problémáidat, az segít oldani benned a feszültséget. De a jelenlegi helyzetben csak idegesebb lett, hogy szóba hozta Terese előtt az influenza ügyét. Még szerencse, hogy a vírusminták már útban vannak az OJK-ba, és a DNS-labor már dolgozik a National Biologicalstől kapott próbákkal. Talán nem késnek sokáig a válaszok.

28. FEJEZET

1996. március 26. kedd, 10:30

Phil a külső ajtón át lépett az elhagyott épületbe, amelyben a Fekete Királyok tanyáztak. Az ajtó két centiméter vastag furnérlemez volt, alumíniumkerethez erősítve.

Átment az első szobán, ahol a szokásos sűrű cigarettafüst meg a végeérhetetlen kártyaparti fogadta, és egyenesen hátravette az irányt, az "irodába". Megkönnyebbülve látta, hogy Twin ott ül az asztalánál.

Türelmesen kivárta, amíg Twin elintézi a dolgát az egyik kábítószerárusával, egy tizenegy éves kölyökkel, aztán elküldi a fiút.

- Gond van - mondta Phil.

- Mindig gond van - jegyezte meg Twin filozofikusan. Újraszámolta a gyűrött zöldhasúakat, amelyeket a kölyök hozott.

- Csak nem ilyen - mondta Phil. - Reginaldot kinyírták.

Twin elszakította a tekintetét a pénzkötegtől, és olyan képet vágott, mint akit pofon ütöttek. - Ne szórakozzál velem! - kiabálta. - Honnan veszed ezt a baromságot?

- Onnan, hogy így van - állította Phil. Megfogott egyet a fal mentén sorakozó, viharvert, egyeneshátú székek közül, és úgy fordította, hogy lovaglóülésben ülhessen rá. A széken ülő Phil látványa ezzel tökéletes összhangba került a fején ülő baseballsapkával, amelyet mindig fordítva viselt.

- Ki mondta? - kérdezte Twin.

- Beszélik az utcán - felelte Phil. - Emmett a Times Square-en hallotta egy dealertől. Úgy néz ki, hogy a Gangsta Hoods védi a dokit, tudod, akik Manhattan Valleyből valók, és a Fölső West Side-on nyomulnak.

- Úgy érted, hogy közülük valaki elintézte Reginaldot? - kérdezte Twin elképedve.

- Így mondják - válaszolt Phil. - Átlőtték a fejét.

Twin nyitott tenyerével olyan hatalmasat csapott az asztalra, hogy a bankjegyek fölemelkedtek a levegőbe. Felugrott, és idegesen járkálni kezdett a szobában. Nagyot rúgott a fém szeméttartóba.

- Nem hiszem el - mondta többször egymás után. - Hát mi ez a rohadt világ? Képtelen vagyok felfogni! Egy szaros fehér orvosért kinyírnak egy testvért. Hát hol ebbe a logika?!

- Talán az az orvos nekik dolgozik - jegyezte meg Phil.

- Szarok én rá, hogy mit csinál - dühöngött Twin. Megállt Phil háta mögött, aki önkéntelenül összehúzta magát. Nagyon jól tudta, hogy Twin kegyetlen és kiszámíthatatlan tud lenni, amikor dühös, és most jócskán pipás volt.

Twin visszament az asztalhoz, és megint rácsapott. - Nem értem én ezt, de egyvalamit pontosan tudok. Hogy ezt nem hagyom annyiban! Nem én! Nem vihetik el szárazon, hogy elintézzenek egy testvért! Úgy értem, az a minimum, hogy a doki megkapja, amit neki szántunk.

- Azt beszélik, hogy a banda testőrt adott mellé - mondta Phil. - Állandó védelem alatt tartják.

- Hihetetlen - csóválta a fejét Twin, miközben visszaült az asztal mögé. - De ez csak megkönnyíti a dolgot. Egyszerre intézzük el a dokit és a testőrt. De nem a Gangsta Hoods környékén. Hanem ott, ahol a pasas dolgozik.

Twin kihúzta az íróasztal középső fiókját, és belekotort. - Hol a francba van az a papír, amit írtunk róla?

- Az oldalsó fiókban - mondta Phil.

Twin vészjósló tekintettel nézett rá. Phil megvonta a vállát. Nem akarta tovább dühíteni, csak emlékezett, hogy az oldalsó fiókba tette a papírlapot.

Twin megtalálta a lapot, amelyre az orvos adatait fölírta, és gyorsan átfutotta. - Rendben - mondta. - Hozd ide BJ-t! Alig várja már, hogy legyen egy kis melója.

Phil két percre távozott, és BJ-vel tért vissza. BJ becsörtetett az irodába, léptei nem hazudtolták meg hírhedt fürgeségét.

Twin ismertette a helyzetet.

- Mit gondolsz, menni fog? - kérdezte.

- Nem gond - felelte BJ.

- Kell segítség? - kérdezte Twin.

- Fenéket - mondta BJ. - Szépen kivárom, míg együtt a két szemét, és akkor kapom el őket.

- A dokit a munkahelyén kell elintézned - közölte Twin. - Amíg nem vagyunk elég erősek, nem kockáztathatjuk, hogy a Hoods banda területén akciózunk. Érted?

- Nem gond - mondta újra BJ.

- Géppisztolyod van? - kérdezte Twin.

- Nincs - felelte BJ.

Twin kihúzta az íróasztal alsó fiókját, és kivett egy ugyanolyan Tecet, mint amilyent Reginaldnak adott. - El ne veszítsd - mondta -, nincs olyan sok belőle!

- Nem gond - felelte megint BJ.

- Hát akkor mire vársz? - kérdezte Twin.

- Végeztünk? - kérdezte BJ.

- Persze hogy végeztünk - mondta Twin. - Mit akarsz még, menjek oda, és fogjam a kezed? Kopjál le, és csak akkor gyere vissza, ha elintézted a dolgot!

Jack hiába igyekezett, sehogy sem sikerült a papírmunkákra összpontosítania. Már majdnem dél volt, de csak szégyenletesen csekély eredményt tudott felmutatni. Nem bírta kiverni a fejéből az influenzát sem, és Beth Holderness is újra és újra eszébe jutott. És vajon talált-e valamit a laborban?

Végül szinte undorral dobta el a tollát. Nagyon szeretett volna elmenni a Generalbe, és meglátogatni Cheveau-t a laborban, de tudta, hogy nem teheti. Cheveau abban a minutában hívná a kidobóembereit, és ő máris az utcán találná magát. Tudta, hogy legalább addig várnia kell, amíg eredményt kap a National Biologicals próbáiról, és talán akkor olyan bizonyíték lesz a kezében, amivel az illetékesekhez fordulhat.

Félretolta a munkáit, és jobb híján úgy döntött, fölmegy az ötödik emeleti DNS-laborba. Ellentétben az épület legtöbb részével, ez a labor minden igényt kielégített. Nemrég renoválták, és a legmodernebb felszereléssel látták el. Még az itt dolgozók fehér munkaköpenye is fehérebbnek, frissebbnek hatott, mint a többi laboránsé.

Jack megkereste Ted Lynchet, az igazgatót, aki éppen ebédelni indult.

- Megkaptátok Agnestől azokat a próbákat? - kérdezte.

- Ja - mondta Ted. - Az irodámban vannak.

- Ha jól sejtem, ez azt jelenti, hogy az eredményre még várni kell - jegyezte meg Jack.

Ted nevetett. - Miről beszélsz? - kérdezte. - Hiszen még a kultúrákat sem tenyésztettük ki. Különben is, jócskán alábecsülhetted a folyamat bonyolultságát. Nem csak annyiból áll az egész, hogy bedobjuk a mintákat a baktériumok közé. Előbb izolálnunk kell a sejtproteint, aztán keresztülfuttatni a PCR-en, hogy elég szubsztrátumot nyerjünk. E nélkül hiába mutat reakciót a minta, akkor sem látjuk a fluoreszkálást. Nem megy ez csak úgy ukmukfukk.

Ennyi kioktatás elég volt Jacknek. Visszament az irodájába, és csak bámulta a falat. Ebédidő volt, de egyáltalán nem érzett éhséget.

Úgy döntött, hogy felhívja telefonon a városi járványügyet. Kíváncsi volt, mi a véleménye a tisztifőorvosnak erről az influenzaesetről, arra gondolt, hátha most már dr. Abelard is megembereli magát, és előáll valami ésszerű ötlettel.

Kikereste a számot a telefonkönyvből, és feltárcsázta. Egy titkárnő vette fel a telefont. Jack közölte, hogy dr. Abelarddal szeretne beszélni.

- Mit mondhatok neki, ki keresi? - kérdezte a titkárnő.

- Dr. Stapleton - mondta Jack, ellenállva a kísértésnek, hogy valami humoros megjegyzést tegyen. Pedig nagy kedve lett volna azt mondani, hogy a polgármester vagy az egészségügy-miniszter.

Egy gemkapcsot hajlítgatott szórakozottan, amíg a kapcsolásra várt. Amikor fölvették a telefont, meglepődve hallotta újra a titkárnő hangját.

- Sajnálom, uram - mondta -, de dr. Abelard arra kért, közöljem, hogy nem óhajt önnel beszélni.

- Mondja meg a kitűnő főnökének, hogy én azért továbbra is nagy tisztelője vagyok! - közölte Jack, azzal lecsapta a telefont.

Első benyomása tehát helyes volt: ez az ember seggfej. Dühébe most nyugtalanság vegyült, ami még elviselhetetlenebbé tette a kényszerű tétlenséget. Úgy érezte magát, mint a ketrecbe zárt oroszlán. Tennie kellett valamit. És pontosan azt akarta tenni, amitől Bingham óva intette: elmenni a Manhattan Generalbe. De kivel tudna beszélni, ha odamegy? Hirtelen Kathy McBane jutott az eszébe, a fertőzésvédelmi bizottság egyik tagja, akit olyan szimpatikusnak talált, amikor néhány nappal ezelőtt találkoztak.

Újból felkapta a telefont, és hívta a Manhattan Generalt. Kathy nem volt az irodájában, a személyhívón kellett megkeresni. A kórház büféjébe futott be a hívás. Jack a szokásos hangzavart, beszédfoszlányokat, poharak csengését hallotta a háttérben. Bemutatkozott, és elnézést kért, hogy ebéd közben zavarta meg Kathyt.

- Semmi baj - mondta Kathy megértően. - Miben segíthetek?

- Emlékszik rám? - kérdezte Jack.

- Tökéletesen - felelte Kathy. - Maga olyan elementáris hatással volt Mr. Kelleyre és Zimmerman doktornőre, hogy az számomra is emlékezetes maradt.

- És úgy néz ki, nem ők az egyedüliek, akiket sikerült megsértenem a kórházban - ismerte el Jack.

- Mindenki ki van most borulva ezektől a fertőzésektől - mondta Kathy. - Én nem venném magamra.

- Figyeljen ide! - mondta Jack. - Engem éppen ezek a fertőzések érdekelnek, és nagyon szeretnék odamenni, hogy személyesen beszélhessünk. Beleegyezik? De maradjon köztünk a dolog. Vagy túl sokat kérek?

- Nem, egyáltalán nem - válaszolta Kathy. - Mikor szeretne bejönni? Mert attól félek, a mai délutánom már be van táblázva.

- Mit szólna hozzá, ha most rögtön mennék? - kérdezte Jack. - Kihagyom az ebédet.

- Ezt nevezem elszántságnak - mondta Kathy. - Hogyan is mondhatnék nemet? A földszinten, az igazgatási osztályon van az irodám.

- Ajjaj! - sóhajtott Jack. - Előfordulhat, hogy összefutok Mr. Kelleyvel?

- Erre nincs sok esélye - mondta Kathy. - Itt van egy csomó fejes az AmeriCare-től, és Mr. Kelley egész nap velük van elfoglalva.

- Már indulok is - közölte Jack.

A főbejáraton át lépett ki az Első sugárútra. Futólag nyugtázta, hogy Slam, aki a szomszéd épület falát támasztotta, most elvált a faltól, és kiegyenesedett, de túl nyugtalan volt, semhogy ennek különösebb figyelmet szenteljen. Leintett egy taxit, és bemászott az ülésre. Hátrapillantva még látta, hogy Slam követi a példáját.

BJ nem volt egészen bizonyos benne, hogy a dokinál tett egyetlen látogatás után ráismer-e majd az emberére, de abban a pillanatban, ahogy az orvos megjelent a Törvényszéki Orvosi Hivatal kapujában, azonnal tudta, hogy ő az.

Várakozás közben megpróbálta kitalálni, ki lehet Jack testőre. Egy darabig egy magas, izmos szépfiúra gyanakodott, aki az Első sugárút és a Harmadik utca sarkán őgyelgett, cigarettázott, és időről időre odapillantott a hullaház bejáratára, de aztán lelépett a színről. Annál nagyobb volt a meglepetése, amikor világos lett előtte, hogy Slam az embere.

- Hiszen ez taknyos kölyök - morogta a foga között. Nem volt elragadtatva. Jobban örült volna a komolyabb ellenfélnek.

Abban a pillanatban, hogy megmarkolta a kapucnis pulóvere alatt a hóna alá szíjazott fegyver agyát, Jack, majd rögtön utána Slam is beugrott egy-egy taxiba. BJ elengedte a fegyvert, kilépett a szemközti kapualjból, és ő is leintett magának egy kocsit.

- Menjen egyenesen északnak! - mondta a taxisofőrnek. - De nyomja ám a gázt, ember!

A pakisztáni sofőr kérdő pillantást vetett BJ-re, de aztán tette, amit mondtak neki. BJ-nek nem volt nehéz szemmel tartania Slam taxiját, mert a kocsinak be volt törve a hátsó lámpája.

Jack kipattant a taxiból, és átvágott a kórház előcsarnokán. Most, hogy véget ért a Meningococcus-fertőzés, már nem osztogattak maszkot, ami mögé rejthette volna az arcát. Mindenesetre csakis a lehető legrövidebb ideig akart a kórház területén tartózkodni.

Keresztülment az igazgatási osztályhoz vezető ajtókon, és szívből remélte, hogy Kathy nem tévedett Kelley elfoglaltságát illetően. Ahogy becsukódtak mögötte az ajtók, lassan elmaradtak a kórház zajai. Szőnyegpadlós hallban találta magát. Szerencsére nem látott ismerőst.

Odalépett egy titkárnő külsejű nőhöz, és megkérdezte, melyik Kathy McBane irodája. Jobbra a harmadik ajtóhoz irányították. Jack kopogás nélkül, azonnal benyitott a szobába.

- Helló! - köszönt, miközben becsukta maga mögött az ajtót. - Remélem, nem haragszik, hogy csak így berontottam. Tudom, hogy szemtelenség, de megértheti, hogy vannak itt néhányan, akikkel nem szeretnék találkozni.

- Higgye el, megértem! - mondta Kathy. - Jöjjön beljebb, és foglaljon helyet!

Jack leült az íróasztallal szemben az egyik székre. Kis szoba volt, épp csak az asztal, vele szemben a két szék és egy iratszekrény fért el benne. A falon bekeretezett diplomák és működési engedélyek adtak meggyőző bizonyságot Kathy szakértelméről. Az iroda berendezése spártai, de kényelmes volt. Az íróasztalon családi képek álltak.

Maga Kathy most is olyannak mutatkozott, amilyennek Jack emlékezett rá: barátságosnak és nyíltszívűnek. Kerek arca volt, finom vonásokkal. Megnyerően mosolygott.

- Nagyon érdekel ez a mostani elsődleges influenzás tüdőgyulladás - tért rá a tárgyra Jack. - Mit szólt hozzá a fertőzésvédelmi bizottság?

- Még nem ültünk össze - mondta Kathy. - A beteg csak a múlt éjjel hunyt el.

- Nem is beszélt róla valamelyik bizottsági taggal? - kérdezte Jack.

- Nem - ismerte el Kathy. - De miért érdekli annyira? Az idén rengeteg influenzás megbetegedés volt. Az igazat megvallva ez az eset nem is nyugtalanított annyira, mint a korábbi fertőzések, különösen a Meningococcus.

- Engem a felbukkanás módja nyugtalanít - mondta Jack. - Hogy heveny tüdőgyulladással jelentkezett, ugyanúgy, mint a többi. Csak az a különbség, hogy az influenza sokkal könnyebben válik ragályossá. Nincs szükség bacilusgazdára, emberről emberre terjed.

- Értem, mire gondol - mondta Kathy. - De ahogy mondtam, egész télen influenzajárvány volt.

- Elsődleges influenzás tüdőgyulladásból is sok volt? - kérdezte Jack.

- Nem, abból nem - ismerte el Kathy.

- Megkértem valakit ma reggel, hogy nézzen utána, vannak-e azóta újabb ilyen esetek a kórházban - mondta Jack. - Nem voltak. Tud róla, hogy jelenleg vannak-e?

- Nem tudok róla - felelte Kathy.

- Utána tudna nézni? - kérte Jack.

Kathy bekapcsolta a számítógépet, és kikereste a megfelelő adatokat. Azonnal megérkezett a válasz: nem voltak influenzás tüdőgyulladásos betegek.

- Rendben van - mondta Jack. - Próbáljunk valami mást! Az elhunyt neve Kevin Carpenter. Melyik szobában feküdt?

- Az ortopédián - felelte Kathy.

- Este hatkor jelentkeztek a tünetek - mondta Jack. - Nézzük meg, nem jelentett-e beteget valamelyik nővér, aki az esti műszakban dolgozott!

Kathy habozott kicsit, majd újra a számítógéphez fordult. Eltartott pár percig, amíg megkapta a nővérek listáját, és a telefonszámokat.

- Akarja, hogy most felhívjam őket? - fordult vissza Jackhez. - Néhány óra múlva úgyis kezdődik a munkaidejük.

- Szeretném, ha megtenné - mondta Jack.

Kathy fölvette a telefont. A második hívásnál kiderült, hogy Ms. Kim Spensor megbetegedett. Az asszony épp most akart betelefonálni, hogy nem jól érzi magát. Súlyos influenzás tünetei vannak, és közel 40 fokos láza.

- Megengedi, hogy beszéljek vele? - kérte Jack.

Kathy megkérdezte Kimtől, hajlandó-e beszélni egy orvossal, aki éppen az irodájában tartózkodik. Kim nyilvánvalóan igent mondott, mert Kathy átnyújtotta Jacknek a telefont.

Jack bemutatkozott, de nem említette, hogy törvényszéki orvos. Együttérzéséről biztosította a beteget, majd a tünetei után érdeklődött.

- Hirtelen kezdődött - mesélte Kim. - Az egyik percben jól éreztem magam, a másikban már szörnyen fájt a fejem és rázott a hideg. Fájtak az izmaim is, főleg a derekamban. Máskor is voltam már influenzás, de ennyire még soha nem kapott el.

- Köhög is? - kérdezte Jack.

- Egy kicsit - válaszolta Kim. - De az is egyre rosszabb.

- Substernális fájdalma van? - folytatta Jack. - Érez fájdalmat a mellében, amikor levegőt vesz?

- Igen - mondta Kim. - Jelent ez valamit?

- Érintkezésbe került-e a Carpenter nevű beteggel? - kérdezte Jack.

- Igen - felelte Kim. - És George Haselton, a főápoló is. Mr. Carpenternek megfájdult a feje, mintha náthás is lett volna, és utána olyan ingerült és követelőző lett, hogy nem is értettük. Ugye nem arra gondol, hogy tőle kaptam meg az influenzát? Az nem lehet, hiszen, az influenza lappangási ideje több mint huszonnégy óra.

- Nem vagyok a fertőző betegségek szakértője - mondta Jack. - Őszintén szólva nem tudom. De azt ajánlom, szedjen rimantadint.

- Hogy van Mr. Carpenter? - kérdezte Kim.

- Ha megadja a legközelebbi gyógyszertár címét, kiállítok magának egy receptet - mondta Jack, szándékosan nem válaszolva Kim kérdésére. Carpenter betegségének heveny szakasza nyilvánvalóan azután kezdődött, hogy Kim hazament.

Jack amilyen gyorsan csak tudta, befejezte a beszélgetést, és visszaadta Kathynek a telefont. - Nem tetszik ez nekem - mondta. - Pontosan ettől féltem.

- Nem lehet, hogy maga vészmadár? - kérdezte Kathy. - Becslésem szerint a kórházi dolgozók két-három százaléka influenzával fekszik otthon.

- Hívja fel George Haseltont! - mondta Jack.

Kiderült, hogy George Haselton Kimnél is rosszabbul van, be is jelentette az osztályon a betegségét. Jack nem beszélt vele, csak Kathyt hallgatta a vonal innenső végén.

Kathy lassan tette le a telefonkagylót. - Most már én is kezdek nyugtalan lenni - ismerte el Jacknek. Végighívták az ortopédiai osztály esti műszakjának többi dolgozóját is, köztük az osztály titkárnőjét, de ők nem voltak betegek.

- Nézzünk meg egy másik osztályt is - javasolta Jack. - Valaki a laborból biztosan foglalkozott Carpenterrel. Hogyan deríthetnénk ki?

- Felhívom Ginny Whalent a laborból - mondta Kathy, újra felvéve a telefont.

Fél óra múlva tiszta képük volt a helyzetről. Négy ember panaszkodott súlyos influenzás tünetekre. A két ápolón kívül a mikrobiológiai labor egyik dolgozóján törtek ki influenzás tünetek, torok- és fejfájás, hidegrázás, izomfájdalom, köhögés és szúrás a mellkasban. Ő este tízkor került kapcsolatba Kevin Carpenterrel, amikor köpetmintát vett tőle.

Végül hasonló tünetekre panaszkodott az esti műszakból Gloria Hernandez is. Jackkel ellentétben Kathyt nagyon meglepte, hogy Gloria a központi ellátóban dolgozik, és semmilyen módon nem érintkezett Kevin Carpenterrel.

- Az ő betegségének biztosan semmi köze a többihez - jelentette ki Kathy.

- Én nem lennék ebben olyan biztos - mondta Jack. És emlékeztette Kathyt, hogy a korábbi fertőzéses eseteknek is volt egy-egy halálos áldozata a központi ellátóban dolgozók közül. - Csodálkozom rajta, hogy ezt az ügyet nem tárgyalta meg a fertőzésvédelmi bizottság. Pedig határozottan tudom, hogy dr. Zimmerman és dr. Abelard is tisztában van az ügynek ezzel a részével, hiszen megkeresték Mrs. Zarellit, a központi ellátó vezetőnőjét.

- Mióta ez az egész elkezdődött, még nem ültünk össze hivatalosan - vallotta be Kathy. - Minden hónap első hétfőjén ülésezünk.

- Ezek szerint dr. Zimmerman nem informálta magukat - jegyezte meg Jack.

- Nem ez lenne az első eset - mondta Kathy. - Sose voltunk túl jóban.

- Ha már Mrs. Zarelli került szóba - folytatta Jack -, megígérte nekem, hogy mindenről másolatot küld, ami a központi ellátóban előfordult fertőzéses esetekkel kapcsolatos. Utána tudunk nézni, hogy megvannak-e az anyagok, s lehozathatjuk őket?

Most, hogy többé-kevésbé Kathy is átérezte Jack aggodalmait, készséggel segített neki. Néhány mondatot váltott Mrs. Zarellivel, tisztázta, hogy a listák készen vannak, majd felküldte értük az egyik asszisztensnőjét.

- Adja meg nekem Gloria Hernandez telefonszámát! - kérte Jack. - Sőt, adja meg a címét is! Fölöttébb rejtélyes előttem, hogy kerül bele mindig a képbe a központi ellátó. Szó sem lehet véletlen egybeesésről, inkább itt lehet a kulcsa a titok megfejtésének.

Kathy lehívta a kért adatokat a számítógépből, leírta, és átadta Jacknek.

- Mi a véleménye, tehetünk itt valamit a kórházban? - kérdezte.

Jack sóhajtott. - Nem tudom - vallotta be. - Azt hiszem, meg kéne beszélnie a dolgot a barátságos Zimmerman doktornővel. Ő itt a járványszakértő. A karantén általában nem túl hatásos az influenza esetében, ahhoz túl gyorsan terjed. De ha valamilyen speciális fertőzésről van szó, akkor talán érdemes volna próbálkozni vele. Azt hiszem, kideríthető, kik betegedtek meg a személyzetből, őket izolálni kell. Belátom, hogy ez mindenféle kellemetlenséggel jár, de hátha így sikerül elhárítanunk egy esetleges katasztrófát.

- Mi a véleménye a rimantadinról? - kérdezte Kathy.

- Melegen ajánlom - mondta Jack. - Valószínűleg én is elkezdem szedni. Régebben bizonyos nozokomiális influenzás eseteknél alkalmazták. De ez megint csak dr. Zimmerman szakterülete.

- Azt hiszem, legjobb, ha most felhívom - mondta Kathy.

Jack végigvárta Kathy és dr. Zimmerman beszélgetését. Kathy udvariasan, de határozottan ismertette a nyilvánvaló kapcsolatot a beteg kórházi dolgozók és az elhunyt beteg, Kevin Carpenter között. Miután elmondta a magáét, jobbára hallgatott, csak egy-egy "igen" törte meg a csendet.

Végül letette a telefont, és a mennyezetre emelte a tekintetét. - Lehetetlen nőszemély - mondta. - Megmakacsolta magát, és nem hajlandó különleges intézkedéseket hozni, ahogy ő fogalmazta, egyetlen bizonyított eset kedvéért. Attól tart, hogy Mr. Kelley és az AmeriCare vezetői a kórház jó híre miatt elleneznék az elsietett lépéseket.

- És mit mondott a rimantadinra? - kérdezte Jack.

- Ezzel kapcsolatban engedékenyebb volt - mondta Kathy. - Megígérte, hogy felhatalmazza a gyógyszertárat, hogy a teljes személyzetnek elegendő mennyiséget rendeljen, ám most még nem javasolná a szedését. De legalább felhívtuk a figyelmét a dologra.

- Így van, ez is valami - helyeselt Jack.

Kopogtak az ajtón, a titkárnő érkezett meg Mrs. Zarellitől a kért anyagokkal. Jack megköszönte az asszisztensnőnek, és azonnal a papírokba mélyedt. Láthatóan érdekesnek találta az anyagot: elég különös volt a hosszú lista, amelyen a páciensek által szedett összes gyógyszer, elfogyasztott étel és felhasznált kötszer szerepelt.

- Talált valamit? - kérdezte Kathy.

- Semmi rendkívülit - felelte Jack. - Kivéve, hogy milyen hasonlóak a listák. De rájöttem, hogy ezt még kontrollálni kell. Szükségem van egy ilyen listára egy véletlenszerűen kiválasztott betegről is.

- Ezt nem lesz nehéz megszerezni - jelentette ki Kathy, és már hívta is Mrs. Zarellit, hogy nyomtasson ki egyet. - Meg akarja várni? - kérdezte Jacktől.

Jack felállt. - Úgy érzem, már így is túlfeszítettem a húrt - mondta. - Ha megtenné, hogy átküldi hozzám a Törvényszéki Orvosi Hivatalba, nagyon hálás lennék érte. Még egyszer mondom, ez a központi ellátóhoz vezető szál az egész rejtélyt megoldhatja.

- El fogom küldeni - ígérte Kathy.

Jack az ajtóhoz lépett, és kilesett a hallba. Majd Kathy felé fordulva így szólt. - Nem könnyű úgy működnöm, mintha bűnöző lennék.

- Én meg azt hiszem, hálásak lehetünk magának az állhatatosságáért - mondta Kathy. - Bocsánatot kérek magától azok nevében is, akik félreértették a szándékait.

- Köszönöm - mondta Jack őszintén.

- Föltehetnék egy személyes kérdést? - folytatta Kathy.

- Mennyire személyeset? - kérdezte Jack.

- Az arca... - kezdte Kathy. - Mi történt vele? Bármi volt is, elég fájdalmas lehetett.

- Nem olyan szörnyű, mint amilyennek látszik - mondta Jack. - Annyi az egész, hogy sötétben nem tanácsos a Parkban kocogni.

Jack gyorsan végigment az igazgatási osztályon, majd az előcsarnokon is. Megkönnyebbülést érzett, amint kilépett a kora tavaszi napsütésbe. Először járt úgy a Generalben, hogy a látogatása nem kavart vihart.

Jobbra fordult, kelet felé. Egyik korábbi látogatásakor a kórháztól két sarokra látott egy gyógy- és illatszertárat. Egyenesen oda tartott. Kathy javaslata a rimantadin szedéséről ésszerűnek tűnt, és úgy gondolta, nem árt magának is beszereznie egy adagot, kivált, hogy Gloria Hernandez-hez készül látogatóba.

Ahogy ez felmerült benne, gyorsan a zsebébe nyúlt, hogy ellenőrizze, megvan-e az asszony címe. Megvolt. Belenézett a széthajtogatott papírba. Gloria Hernandez a Nyugati 144. utcában lakott, északi irányban úgy negyven utcányira az ő lakásától.

A bolthoz érve kinyitotta az ajtót, és belépett. Jó nagy üzlet volt, zavarbaejtően széles választékkal. Minden volt itt a kozmetikumoktól az iskolai eszközökig, a tisztítószerektől a papíráruig, Jack még képeslapokat és autófelszerelési cikkeket is fölfedezett a megrakott fémállványokon. Akkora volt az egész, mint egy szupermarket.

Eltartott pár percig, amíg megtalálta a gyógyszerrészleget, amely csak néhány négyzetmétert foglalt el az áruház hátsó traktusában. Milyen nevetséges ez is, gondolta, hogy az az üzlet, amelyben ennyire jelentéktelen szerepe van a gyógyszereknek, gyógy- és illatszertárnak nevezi magát.

Beállt a gyógyszerészre várakozó sorba. Mikor végre ő következett, üres receptet kért, amelyet gyorsan kitöltött.

A gyógyszerész ódivatú, fehér öltözéket viselt, gallér nélküli gyógyszerészköpenyt, amelyen a felső gomb ki volt gombolva. Rápillantott a receptre, és közölte Jackkel, hogy körülbelül húsz percet kell várnia a rimantadinra.

- Húsz percet? - kérdezte Jack elképedve. - Mi tart ilyen sokáig? Hiszen csak le kell számolnia a tablettákat.

- Kéri vagy nem kéri? - vágott közbe fagyosan a gyógyszerész.

- Kérem - morogta Jack. Az egészségügyi intézmények mindig is értettek hozzá, hogy megnehezítsék az emberek dolgát, immár az orvosok sem élveztek semmi előnyt vagy védettséget.

Jack azon töprengett, mivel töltse el azt a húsz percet. Türelmetlenül, céltalanul mászkált az áruházi gondolák között. Óvszerekből megdöbbentően nagy a választék, állapította meg magában. Ez is valami, gondolta.

BJ örömmel látta, hogy Jack belép az üzlet ajtaján. Tudta, hogy itt feltűnés nélkül a közelébe férkőzhet kiszemelt áldozatának, és külön szerencsésnek találta, hogy közvetlenül az üzlet előtt volt a földalatti lejárata. Az állomás labirintusában lehet majd a legjobban kereket oldani.

Gyors pillantással még egyszer körülnézett az utcán, majd kinyitotta az ajtót, és besétált az üzletbe. Megnézte magának a boltvezető üvegkalitkáját a bejárat mellett, de tapasztalatból tudta, hogy ez nem jelent problémát. Elég, ha lead egy sorozatot, mindenki fülét-farkát behúzva fog lapítani, miközben ő szépen kisétál az áruházból.

Elhaladt a pénztárak mellett, és sorra benézett a gondolák közti utcákba, hogy hol látja meg Jacket vagy Slamet. Tudta, hogy elég megtalálnia az egyiket, a másik úgyis ott lesz a közelben. A hetedik utca volt az: Jack a túlsó végén állt, Slam tőle pár méterre ácsorgott.

Gyorsan végigment a szomszédos soron, és már menet közben megmarkolta a pulóvere alatt az automata pisztolyt. A hüvelykujjával kibiztosította a fegyvert. Amikor elérte az üzlet közepét átszelő keresztfolyosót, lelassította a lépteit, majd megállt. Óvatosan átkandikált a papírtörülközők gúlája felett, és belesett a hetedik utcába.

Érezte, hogy felgyorsul a pulzusa. Jack ugyanott állt, mint az imént, Slam pedig a közvetlen közelében. Tökéletes.

Ám valaki hátulról egyszer csak megérintette a vállát, és majdnem megállt a szívverése. Hátrahőkölt. A kezét még mindig a pulóvere alatt tartotta, benne volt a kibiztosított fegyver.

- Segíthetek? - kérdezte egy kopasz férfi.

BJ-t elöntötte a düh, amiért a legrosszabb pillanatban zavarták meg. Megnézte magának a kerek képű eladót, legszívesebben nekiesett volna, de úgy döntött, az a legokosabb, ha pillanatnyilag tudomást sem vesz róla. Nem szalaszthatja el a jó alkalmat, amikor Jack és Slam egymás mellett állnak.

Gyorsan visszafordult, és közben előrántotta a pisztolyát. Tudta, hogy elég egyetlen lépés, és máris a legelőnyösebb ponton van.

Az eladót meghökkentette BJ hirtelen mozdulata, de azt nem vette észre, hogy fegyver van nála. Ellenkező esetben bizonyára nem kockáztatta volna meg, hogy rákiáltson. - Hé!

Így viszont megtette.

Jack feszült és ideges volt. Már a gyógyszerésszel való szóváltása előtt sem tetszett neki ez az áruház. A háttérben az édeskés zene és az olcsó illatszerek szaga csak fokozta rossz érzését. Szeretett volna mielőbb eltűnni innen.

Amikor ebben a feszült lelkiállapotban meghallotta az eladó kiáltását, egyből felkapta a fejét, és a hang irányába fordult. Épp időben, hogy észrevegye a mokány feketét, aki pisztollyal a kezében előugrott a polcok közül.

Jack reflexszerűen a gumióvszerek közé vetette magát. Ahogy a polcnak ütközött a teste, felborította a gondolát, és a következő pillanatban ott találta magát a szomszédos soron, összedőlt polcok és szétszóródott árucikkek között.

Amikor Jack előrevetette magát, Slam villámgyorsan lehasalt, és előrántotta a pisztolyát. Szakszerűen végrehajtott manőver volt, mintha csak a különleges akciócsoportban tanulta volna.

BJ tüzelt elsőnek. Mivel csak fél kézzel tartotta a géppisztolyt, a sorozatlövések szanaszét szóródtak, felszaggatták a padló műanyag borítását, lyukakat ütöttek a mennyezetbe. De a legtöbb lövés azt a helyet érte, ahol Jack és Slam állt néhány pillanattal előbb, ezek a golyók a gyógyszerespult vitaminjai közé csapódtak be.

Slam is leadott egy sorozatot. A golyók legtöbbje akadálytalanul végigsüvített a hetedik soron, és betörte az utcai kirakat hatalmas üvegtábláját.

BJ azonnal visszavonult, amint felfogta, hogy nincs többé esélye a meglepetésszerű támadásra. A papírtörülközőkből épített gúla mögé bújva lázasan gondolkodott a következő lépésen.

Az áruházban mindenki sikoltozott, kiabált, köztük az az eladó is, aki megérintette BJ vállát. Az emberek a kijáratok felé tülekedtek, hogy mentsék a bőrüket.

Jack feltápászkodott. Hallotta Slam lövéseit, majd rögtön utána BJ fegyverének válaszát. Azonnal ki akart jutni az üzletből.

Behúzott nyakkal iszkolt hátrafelé, vissza a gyógyszerrészlegbe. Benyomult egy "Idegeneknek tilos a bemenet" feliratú ajtón, és egy büfében találta magát. Nyitott üdítő italok és sütemények maradványai hevertek az asztalon, jelezve, hogy az emberek csak az imént távoztak innen.

Biztos volt benne, hogy valahol lennie kell hátsó kijáratnak. Sorra nyitogatta az ajtókat. Az első a mosdóba, a második a raktárba nyílt.

Az áruház eladóteréből újabb lövések és kiáltások hangját hallotta.

Már-már pánikba esve próbálkozott a harmadik ajtóval.

Nagy megkönnyebbülésére a mellékutcába vezetett, ahol szemeteskukák sorakoztak a fal mentén. A távolban futó embereket látott, a menekülők között felismerte a gyógyszerész fehér köpenyét. Ő is rohanni kezdett arrafelé.

29. FEJEZET

1996. március 26. kedd, 13:30

Lou Soldano hadnagy megkülönböztető jelzés nélküli Chevy Caprice-a bekanyarodott a Törvényszéki Orvosi Hivatal parkolójába, és dr. Harold Bingham szolgálati autója mögött állt meg. A nyomozó kivette az autóból a slusszkulcsot, és odaadta a biztonsági őrnek, arra az esetre, ha a kocsija útban lenne, és odébb kellene állni vele. Lou azelőtt gyakori látogatónak számított a halottasházban, bár az utolsó látogatása óta több hét is eltelt.

Beszállt a liftbe, és megnyomta az ötödik emelet gombját. Laurie irodájába igyekezett, Már korábban megkapta az üzenetét, de csak pár perccel ezelőtt sikerült visszahívnia, miközben a Queensboro hídon hajtott keresztül. Ismert bankár meggyilkolásának ügyében nyomozott odaát, Queensben.

Laurie az egyik boncolóorvosról kezdett mesélni valamit, amikor Lou félbeszakította, hogy úgyis ott van a közelben, inkább beugrik hozzá. Laurie azonnal beleegyezett, és abban maradtak, hogy az irodájában várja.

Lou kiszállt a liftből, és végigment a hallon. Régi emlékek támadtak föl benne. Volt idő, amikor azt hitte, ő és Laurie összeköthetnék az életüket. De másként alakult. Túlságosan különböző környezetből jöttünk, gondolta Lou.

- Helló, Laur! - köszönt rá Laurie-ra, amikor megpillantotta az íróasztala mögött. Ahányszor csak látta, egyre vonzóbbnak tűnt előtte. Barna haja úgy omlott a vállára, ahogy a samponreklámban előírás. "Laur", ezt a becenevet Lou kisfia adta neki, amikor először találkozott vele. A név rajta maradt.

Laurie felállt, és megölelte Lou-t. - Remekül nézel ki - mondta.

Lou félig önkéntelenül megvonta a vállát. - Jól vagyok - felelte.

- És a gyerekek? - kérdezte Laurie.

- Gyerekek? - ismételte Lou. - A lányom már tizenhat éves. Megőrül a fiúkért, és engem is az őrületbe kerget.

Laurie elvett egy pár újságot a tartalék székről, amelyet felváltva használt az irodában dolgozó másik munkatársával, és intett Lou-nak, hogy üljön le.

- Örülök, hogy találkozunk, Laurie! - mondta Lou.

- Én is örülök neked - felelte Laurie. - Nem kellett volna ennyi időt kihagynunk.

- És mi az a komoly probléma, amiért beszélni akartál velem? - kérdezte Lou. Más témára akarta terelni a társalgást, mert félt, hogy fájdalmas területre tévednek.

- Azt nem tudom, mennyire komoly - kezdte Laurie. Felállt, és becsukta az iroda ajtaját. - Az egyik új orvosunk nem hivatalosan szeretne beszélni veled. Említettem neki, hogy jóban vagyunk. Sajnos, most éppen nincs itt. Kerestem, amikor mondtad, hogy idejössz, de nem tudja senki, hogy hova ment.

- Sejted, hogy mit akarhat? - kérdezte Lou.

- Konkrétan nem tudom - felelte Laurie -, de aggódom érte.

- Igen? - lepődött meg Lou.

- Ma reggel azt kérte, hogy csináljak meg két boncolást. Az egyik egy huszonkilenc éves fehér nő, aki a General mikróbiológiai laboratóriumában dolgozott. Múlt éjjel lelőtték a lakásában. A másik egy huszonöt éves afro-amerikai, akit a Central Parkban lőttek le. Még nem is kaptam meg az aktáikat, de már akkor azzal állt elő, hogy nézzek utána, nem volt-e a két eset között valamilyen kapcsolat. Mármint hogy hajszál, szövetrész vagy vér...

- És? - kérdezett közbe Lou.

- Olyan vért találtam a férfi zakóján, amely az előzetes vizsgálatok szerint megfelel a nő vérének - mondta Laurie. - De ez csak a szerológiai eredmény. Még hátravan a DNS. Nem mindennapi vércsoportról van szó. B negatív.

Lou felvonta a szemöldökét. - És arról mondott valamit ez az orvos, hogy mire alapozza a gyanúját? - kérdezte.

- Azt mondta, megérzés - válaszolta Laurie. - De többről lehet szó. Biztosan tudom, hogy nemrég elkapta egy itteni gengszterbanda, egyszer biztosan, de lehet, hogy kétszer is. Amikor bejött ma reggel, nagyon úgy nézett ki, hogy megint kezelésbe vették, de tagadta.

- Miért kapták el? - kérdezte Lou.

- Föltehetően figyelmeztetésnek szánták, hogy kerülje el a Manhattan General Kórházat - mondta Laurie.

- Hűha! - pattant fel Lou. - Mi ez az egész?

- Nem ismerem a részleteket - mondta Laurie. - De azt tudom, hogy jó pár embernek a bögyében van ott, és ide is utánanyúltak. Dr. Bingham már többször el akarta bocsátani.

- És miért van a bögyükben? - kérdezte Lou.

- A fejébe vette, hogy a Generalben fellépő fertőzéses megbetegedéseket szándékosan terjesztik.

- Úgy érted, valami terrorista vagy ilyesmi? - kérdezte Lou.

- Gondolom - felelte Laurie.

- Erről a szituációról te is tudnál mesélni, ugye? - kérdezte Lou.

Laurie bólintott. - Nem felejtettem el azokat a túladagolásos eseteket, amik öt éve történtek, és azt sem, hogy akkor senki nem hitt nekem.

- És most mit gondolsz a barátunk elméletéről? - kérdezte Lou. - Jut eszembe, hogy is hívják?

- Jack Stapleton - felelte Laurie. - Ami pedig a teóriáját illeti, nem ismerem eléggé a tényeket.

- Ki vele, Laurie! - biztatta Lou. - Elég jól ismerlek. Hallani akarom a véleményedet.

- Azt gondolom, hogy összeesküvésre gyanakszik, mert összeesküvést szeretne látni a dologban - kezdte Laurie. -A közvetlen munkatársától tudom, hogy régóta hadilábon áll azzal az egészségügyi mamutszervezettel, az AmeriCare-rel, amelyik a General tulajdonosa.

- De még ha így van is, ez nem ad magyarázatot a bandatámadásokra, vagy arra, hogy az emberünk tudhat valamit a nő gyilkosáról. Hogy hívják a két áldozatot?

- Elizabeth Holderness és Reginald Winthrope - felelte Laurie.

Lou beírta a neveket egy kis fekete noteszba, amit mindig magánál hordott.

- Különben a rendőrség nem dolgozta agyon magát egyik eseten sem - jegyezte meg Laurie.

- Ti tudjátok a legjobban, milyen kevesen vagyunk - mondta Lou. - Említettek valamilyen indítékot a nő meggyilkolására?

- Betörés - felelte Laurie.

- Megerőszakolták?

- Nem.

- Mi a helyzet a férfival? - kérdezte Lou.

- Állítólag az is valamilyen bandának volt a tagja - válaszolta Laurie. - Fejbe lőtték, viszonylag közelről.

- Hát ebben sajnos nincs semmi rendkívüli - mondta Lou. - Tényleg nem szoktunk sok időt vesztegetni az ilyen esetekre. Kiderült valami a boncolásnál?

- Semmi különös - felelte Laurie.

- Mit gondolsz, van fogalma ennek a dr. Stapletonnak arról, milyen veszélyesek lehetnek ezek a gengek? - kérdezte Lou. - Az az érzésem, hogy a barátod borotvaélen táncol.

- Nem sokat tudok róla - ismerte el Laurie. - De nem New York-i. A Közép-Nyugatról való.

- Ajjaj! - sóhajtott Lou. - Úgy látom, az lesz a legjobb, ha beszélek vele a városi élet sajátosságairól. Mégpedig minél előbb, annál jobb, nehogy aztán elkéssek a felvilágosítással.

- Ne is mondj ilyet! - vágott közbe Laurie.

- A hivatali kapcsolaton kívül is érdeklődsz utána? - kérdezte Lou.

- Inkább ne menjünk bele ebbe! - mondta Laurie. - De a válaszom: nem.

- Ne húzd fel magad! - mondta Lou. - Csak szerettem volna tisztán látni! - Felállt. - Akárhogy is, megpróbálok segíteni a fickónak, és nagyon úgy néz ki, hogy szüksége is van rá.

- Köszönöm, Lou! - mondta Laurie. Ő is felállt, és újra megölelte a nyomozót. - Megmondom neki, hogy hívjon fel.

- Rendben - felelte Lou.

Laurie irodájából kilépve lement a lifttel a földszintre. Amikor áthaladt az információn, benézett Murphy őrmesterhez, aki a törvényszéki orvostanra volt beosztva állandó szolgálatra. Miután kitárgyalták a Yankees és a Mets várható esélyeit a következő baseball-idényben, Lou helyet foglalt, és föltette a lábát az őrmester íróasztalára.

- Kérdeznék valamit, Murph! - kezdte Lou. - Mi az őszinte véleményed erről a Jack Stapleton nevű, új doktorról?

Miután kimenekült az áruházból, Jack végigrohant a sikátoron, és futott még pár háztömbnyit. Mikor végre megállt, lihegett a megerőltetéstől. Két zihálás között közeledő rendőrautók szirénázását hallotta. Feltételezte, hogy a rendőrség az üzletbe tart, és remélte, hogy hozzá hasonlóan Slamnek is sikerült kereket oldania.

Lassan indult tovább, arra várt, hogy a légzése és a szívverése visszaálljon a normális tempóra. De még akkor is reszketett. A történtek ugyanúgy sokkolták, mint a parkban történt támadás, pedig ez az utóbbi incidens nem tartott tovább néhány másodpercnél. Szívdermesztő felismerés volt, hogy újból az életére törtek, megint meg akarták gyilkolni.

A megszokott városi zajba újabb szirénák hangja vegyült, és Jack azon morfondírozott, visszatérjen-e a helyszínre, hogy beszéljen a rendőrökkel, és orvosi segítséget nyújtson, ha valaki megsebesült volna. De eszébe jutott Warren figyelmeztetése, hogy ne beszéljen a rendőrségnek a banda ügyeiről. Végül is igaza volt Warrennek, testőrre van szüksége. Ha nincs Slam, gondolta, biztosan otthagytam volna a fogamat.

Beleborzongott a gondolatba. Volt idő, nem is túl régen, amikor nem nagyon érdekelte volna, hogy él-e, hal-e. De most, hogy már két ízben menekült meg a halál torkából, másképp érzett. Élni akart, és ez az új keletű vágy még égetőbbé tette a kérdést, vajon miért akarja a halálát a Fekete Királyok bandája? És ki fizeti őket? Azt hiszik talán, hogy Jack tud valamit, ami persze nem így van, vagy azért akarják eltenni láb alól, mert feltámadt benne a gyanú a Manhattan Generalben kitört fertőzésekkel kapcsolatban?

Nem tudott válaszolni ezekre a kérdésekre, de a második gyilkossági kísérlet megerősítette abban, hogy nem ok nélkül gyanakszik. Most már csak bizonyítékra van szüksége.

Mialatt ezen töprengett, újabb gyógyszertár előtt találta magát. Ellentétben az előzővel, ez aprócska üzlet volt. Jack belépett, és odament a gyógyszerészhez, aki egymaga vezette a boltot. A mellére tűzött névkártyán csak ennyi állt. Herman.

- Tartanak rimantadint? - kérdezte Jack.

- Nemrég még volt - mosolyodott el Herman. - De csak receptre kapható.

- Orvos vagyok - mondta Jack. - Kérek egy üres vényt.

- Láthatom a papírját? - kérte Herman.

Jack megmutatta neki a New York államra érvényes működési engedélyét.

- Mennyit kér?

- Legalább egy-két hétre valót - mondta Jack. - Adjon, mondjuk, ötven tablettát! Bár lehet, hogy több lesz a szükségesnél.

- Rendben - felelte Herman, és ügyködni kezdett a pult mögött.

- Mennyi ideig tart? - kérdezte Jack.

- Amíg elszámolok ötvenig - válaszolta Herman.

- Csak azért kérdem, mert nemrég egy kollégája azt mondta, hogy húsz percet kell rá várnom - magyarázta Jack.

- Egy gyógyszertári lánc áruházában történt, igaz? - kérdezte Herman.

Jack bólintott.

- Az ilyen üzletek nem sokat adnak a vevő kiszolgálására - mondta Herman. - Gyalázat! És még ezzel a pocsék szolgáltatással is ki tudnak minket, függetleneket szorítani a piacról. Pokolian dühítő.

Jack bólogatott. Ismerte ezt az érzést. Manapság már nem számít szentnek az egészségügy.

Herman kis műanyag fiolával lépett ki a pult mögül, abban voltak a narancssárga tabletták. Odament vele a kasszához. - Magának lesz? - kérdezte.

Jack megint bólintott.

Herman felsorolta a gyógyszer lehetséges mellékhatásait és az ellenjavallatokat. Jack csak ámult, hogy mennyire érti a dolgát. Miután kifizette a gyógyszert, egy pohár vizet kért Hermantól. A gyógyszerész kis papírpoharat adott neki. Jack bevett egy tablettát.

- Legyen máskor is szerencsém - mondta Herman, amikor Jack kinyitotta az ajtót.

Most, hogy a rimantadin dolgozni kezdett a szervezetében, Jack úgy döntött, itt az ideje felkeresni a beteg Gloria Hernandezt.

Kilépett az utcára, leintett egy taxit. A sofőr eleinte morgott, hogy a Harlembe kell mennie, de miután Jack emlékeztette a szabályzatra, amely az első ülés hátán függött, megadta magát.

Jack hátradőlt az ülésen, a taxi pedig először északnak vette az irányt, majd a Central Parkon túl a St. Nicholas sugárúton szelte át a várost. Jack az ablakon át nézte, hogyan vált át a Harlem túlnyomórészt afro-amerikai része főleg latin-amerikaiak lakta negyeddé. Itt már spanyol nyelvűek voltak a feliratok.

A taxi megállt a ház előtt, Jack kifizette a viteldíjat, és kilépett az emberektől nyüzsgő utcára. Fölnézett a házra, ahová készült. Takaros, büszke családi háznak épülhetett valamikor, egy ígéretesen fejlődő lakónegyedben. Ma már a legjobb indulattal is csak azt lehetett elmondani róla, hogy valaha jobb napokat látott, akárcsak Jack otthona.

Néhányan kíváncsian megbámulták Jacket, amint felment a barna kőből rakott lépcsőn, és belépett az élőtérbe. A padló fekete-fehér mozaikjából több helyütt hiányoztak a kövek.

A viharvert levélszekrényről kiderült, hogy a Hernandez család a második emeleten lakik. Jack megnyomta a lakáscsengőt, bár sejtette, hogy nem működik. Következő lépésként belökte a belső ajtót. Éppúgy, mint az ő házában, régen letörhetett róla a zár, és soha nem javították meg.

Fölment a lépcsőn a másodikra, és bekopogott Hernandezék ajtaján. Miután senki nem felelt, újból kopogott ezúttal erősebben. Végül gyerekhangot hallott, és valaki megkérdezte, ki az. Jack bekiabálta, hogy orvos, és Gloria Hernandezzel szeretne beszélni.

Rövid, fojtott szóváltás után, amelyet Jack is hallott, résnyire megnyílt a biztonsági lánccal védett ajtó. Jack két arcot látott. Fölül középkorú asszony zilált, festett szőke hajjal keretezett arcát. A szeme vörös volt, és sötét karikák árkolták. A nő steppelt pongyolát viselt, és szaggatottan köhögött. Az ajka enyhén kékes színű volt.

A másik arc kilenc-tíz éves gyerek kerubfeje. Jack nem tudta megállapítani, fiú-e vagy lány. Vállig érő, szénfekete haja a homlokából hátra volt fésülve.

- Mrs. Hernandez? - szólította meg Jack a szőke hajú nőt.

Miután megmutatta a törvényszéki orvosi jelvényét, és elmagyarázta, hogy Kathy McBane irodájából jön a Manhattan Generalből, Mrs. Hernandez ajtót nyitott neki, és behívta.

A lakás kicsi volt és zsúfolt, bár látszott, hogy kísérletet tettek a csinosítására: az élénk színűre festett falakat spanyol nyelvű moziplakátok díszítették. Gloria azonnal visszament a díványhoz, amelyen Jack érkezése előtt fekhetett. A nyakáig húzott egy pokrócot, és reszketett.

- Sajnálom, hogy megbetegedett - mondta Jack.

- Szörnyű, szörnyű! - sopánkodott Gloria. Jack megkönnyebbült, hogy az asszony beszél angolul, mert az ő spanyol tudása enyhén szólva hiányos volt.

- Nem akarom zavarni - kezdte Jack. - De bizonyára tudja, hogy mostanában több súlyos betegség jelentkezett ott, ahol maga dolgozik.

Gloria szeme kerekre tágult. - Egyszerűen influenzás lettem, vagy nem? - kérdezte rémülten.

- Persze, ez tökéletesen igaz - felelte Jack. - Katherine Muellernek, Maria Lopeznek, Carmen Chaveznek és Imogene Philbertonnak egészen más volt a betegsége, ez biztos.

- Hála istennek - sóhajtott Gloria, és keresztet vetett a jobb keze mutatóujjával. - Nyugodjanak békében!

- Az hozott ide - folytatta Jack -, hogy feküdt egy Kevin Carpenter nevű beteg az ortopédiai osztályon, akinek talán ugyanaz volt a baja, mint magának. Mond magának ez a név valamit? Érintkezésbe került ezzel a pácienssel?

- Nem - felelte Gloria. - Én a központi ellátóban dolgozom.

- Tisztában vagyok vele - mondta Jack. - És ott dolgoztak azok a szerencsétlen nők is, akiket említettem. De minden esetben volt egy páciens is, akinek ugyanaz volt a betegsége. Kell lennie valamilyen kapcsolatnak, és azt remélem, maga segít, hogy megtaláljam.

Gloria zavarban volt. Odafordult a gyermekhez, akit Juannak szólított. A gyerek pergő spanyol nyelven válaszolt az anyjának. Jack rájött, hogy fordít az anyjának, aki nem egészen értette Jack szavait.

Miközben Juan beszélt, Gloria bólogatott, és sűrűn ismételte, hogy sí, sí. De amint a gyerek elhallgatott, Gloria felnézett Jackre, megrázta a fejét, és azt mondta. - No!

- Nem? - kérdezett vissza Jack. Annyi határozott igen után nem számított erre a határozott nemre.

- Nincs kapcsolat - mondta Gloria. - Mi nem találkozunk a betegekkel.

- Sosem mennek fel a betegek emeletére? - kérdezte Jack.

- Nem - mondta még egyszer Gloria.

Jacknek sebesen járt az agya. Igyekezett megtalálni a következő kérdést. Végül megszólalt.

- Csinált valami szokatlant tegnap este?

Gloria megvonta a vállát, és ismét csak nemet mondott.

- Emlékszik rá, hogy mit csinált? - kérdezte Jack. - Próbálja elmesélni a műszakját!

Gloria beszélni kezdett, de az erőlködéstől köhögési roham tört rá. Jack már arra készült, hogy megveregeti a hátát, de az asszony fölemelt kézzel jelezte, hogy jobban van. Juan hozott egy pohár vizet, amit mohón fölhajtott.

Amint újra meg tudott szólalni, elkezdte sorolni, mit csinált előző este. Miközben leírta a teendőit, Jack erősen törte a fejét, vajon melyik munkafázis során kaphatta el Carpentertől a vírusfertőzést. De nem tudott rájönni. Gloria váltig állította, hogy az egész műszak alatt nem hagyta el a központi ellátót.

Amikor Jacknek már nem volt több kérdése, megkérdezte az asszonyt, felhívhatja-e telefonon, hátha később mégis eszébe jut valami. Gloria beleegyezett. Jack a lelkére kötötte, hogy okvetlenül hívja fel dr. Zimmermant a Generalben, és tudassa vele, mennyire beteg.

- Mit tud ő tenni? - kérdezte Gloria.

- Lehet, hogy speciális gyógyszereket adat magának és a családjának - mondta Jack. Tudta, hogy a rimantadin nemcsak védelmet nyújt az influenzával szemben, hanem ha elég korán kezdik a szedését, lerövidítheti a betegség időtartamát, és akár felére csökkentheti a súlyos tüneteket.

Egy hibája van, hogy drága, és Jack tudta, hogy az AmeriCare csak akkor hajlandó pénzt költeni a betegek kezelésére, ha feltétlenül szükségesnek érzi. Jack elköszönt Hernandezéktől, és a Broadway felé tartott abban a reményben, hogy sikerül taxit fognia. Nem elég, hogy az életére törtek, most még újabb veszélyforrással is számolnia kell. A Gloriánál tett látogatásnak nem volt semmi eredménye, hacsak az nem, hogy könnyen elkaphatta az asszonytól a betegséget, amelyről feltételezte, hogy ugyanaz a törzs okozza, amely Kevin Carpenter életét olyan kíméletlenül kioltotta. Egyedül abban bízott, hogy elkezdte szedni a rimanitadint. Persze azt is tudta, hogy a gyógyszer hatásfoka nem százszázalékos az influenza megelőzésében, kivált ha virulens törzsről van szó. Késő délután volt már, mire visszatért a munkahelyére. Feszült és elkeseredett lelkiállapotban lépett az épületbe. Ahogy áthaladt az ellenőrző ponton, az egyik kis oldalsó szobában, ahol a családtagok szokták azonosítani a halottakat, Davidet vette észre. Nem tudta a vezetéknevét, de ugyanaz a David volt az, aki a parkbeli támadás után hazafuvarozta őt és Spitet. David is észrevette őt, és egy másodpercre találkozott a tekintetük. Jack haragot és megvetést olvasott ki a fekete fiú szeméből. Legszívesebben odalépett volna hozzá, de aztán az alagsori hullaház felé vette az irányt. Léptei zajosan kopogtak a cementpadlón, miközben megkerülte a hűtőkamrákat. Már előre félt attól, amit látni fog. A helyiségben egyetlen kerekes ágy állt, közvetlenül a mennyezeti lámpa alatt, amelynek éles fénye rávetült a nemrég behozott halottra. A lepedővel letakart tetemnek csak az arcát hagyták szabadon, hogy elkészíthessék róla a polaroid-felvételt. A legújabb módszer szerint ilyen fotók alapján azonosítja a család a holttestet. Úgy gondolták, ez mégis humánusabb, mint arra kényszeríteni a hozzátartozókat, hogy szembesüljenek a nemegyszer megcsonkított hullával.

Jacknek elszorult a torka, amikor rápillantott Slam szelíd arcára. Csukva volt a szeme, úgy tűnt, mintha aludna. Holtan fiatalabbnak látszott, mint életében. Legföljebb tizennégy-tizenöt éves lehetett.

Jack elmondhatatlan szomorúságot érzett, miközben a lift az irodája felé vitte. Hálát adott a sorsnak, hogy Chet elment, és egyedül lehet a szobában. Becsukta az ajtót, leült az íróasztalához, és a kezébe temette a fejét. Sírni szeretett volna, de nem csordultak ki a könnyei. Tudta, hogy Slam már a második ember, akinek a haláláért közvetett felelősség terheli.

Mielőtt teljesen átadhatta volna magát a bűntudatnak, kopogtak az ajtón. Jack először nem vett róla tudomást, remélve, hogy majd elmegy az illető. De a látogató újra kopogtatott. Végül Jack ingerülten kiszólt, hogy jöjjön be.

Laurie tétován nyitott ajtót. - Nem akarlak zavarni - kezdte. Azonnal megérezte Jack feszült idegállapotát. A férfi vad tekintetet vetett rá, pupillája szűk volt, mint a nyílvessző hegye.

- Mit akarsz? - kérdezte Jack.

- Csak szólni, hogy beszéltem Lou Soldanóval, a nyomozóval - mondta Laurie. - Te kértél meg rá. - Belépett a szobába, odament Jack íróasztalához, és letette elé Lou telefonszámát. - Várja a hívásodat.

- Köszönöm, Laurie! - mondta Jack. - De pillanatnyilag nem vagyok abban az állapotban, hogy emberekkel beszéljek.

- Szerintem biztosan tudna segíteni neked - próbálkozott Laurie. - Tényleg...

- Laurie! - szakította félbe élesen Jack. Aztán szelídebb hangon hozzátette. - Kérlek, hagyj most magamra!

- Persze - mondta Laurie nyugtatóan. Kihátrált a szobából, és becsukta maga után az ajtót. Egy darabig csak bámult maga elé. Nyugtalanság gyötörte. Sosem látta még Jacket ilyennek. Nyoma sem volt a hetyke magabiztosságnak és a látszólagos nemtörődömségnek, valami megfoghatatlan szomorúság áradt a férfi tekintetéből.

Laurie visszasietett az irodájába, becsukta az ajtót, és máris hívta Lou Soldanót.

- Dr. Stapleton az imént érkezett vissza - mondta.

- Remek! - felelte Lou. - Mondd meg neki, hogy hívjon fel! Még legalább egy óráig a helyemen leszek.

- Attól félek, nem fog telefonálni - magyarázta Laurie. - Rosszabb állapotban van, mint reggel. Valami történhetett. Biztos vagyok benne.

- És miért nem telefonál? - kérdezte Lou.

- Nem tudom - felelte Laurie. - Még velem sem akar beszélni. És ha már felhívtalak, közlöm, hogy újabb meggyilkolt fekete fiatalembert hoztak be a hullaházba. A Manhattan General közelében történt a lövöldözés.

- Gondolod, hogy neki is köze van hozzá? - kérdezte Lou.

- Nem tudom, mit gondoljak - vallotta be Laurie. - Egyszerűen aggódom. Félek, hogy valami szörnyűség fog történni.

- Oké, nyugodj meg! - tanácsolta Lou. - Bízd rám a dolgot! Majd kitalálok valamit.

- Megígéred? - kérdezte Laurie.

- Átvertelek valaha? - kérdezett vissza Lou.

Jack erősen megdörzsölte a szemét, aztán pislogva kinyitotta. Végignézett az asztalát borító, lezáratlan boncolási dossziék halmán. Reménytelen vállalkozásnak tűnt, hogy összeszedje a gondolatait, és a munkára koncentráljon.

Ekkor két ismeretlen borítékon akadt meg a szeme. Az egyik nagy volt és barna, a másik hivatalos levélnek látszott. Először a barna borítékot nyitotta ki. Kórházi jelentés másolata volt benne, és egy cédula Bart Arnoldtól, aki azt írta, hogy másolatot készített Jacknek Kevin Carpenter leleteiről, és mellékeli a kért anyagokhoz.

Jack meg volt elégedve. Jó benyomást tett rá Arnold önálló kezdeményezése, amely jó fényt vet az egész vizsgálati csoportra. Széthajtogatta a papírokat, és átfutotta őket. Carpentert térdműtétre utalták be a kórházba, ami hétfőn délelőtt simán lezajlott.

Jack megállt az olvasásban. Föltűnt neki, hogy a betegen közvetlenül az operáció után jelentkeztek a tünetek. Félretette Kevin kórlapját, és Susanne Hardét vette maga elé. Meggyőződött róla, hogy az asszonyt is frissen műtötték, császármetszést hajtottak végre rajta. Pacini kórlapjáról ugyancsak hasonló információkhoz jutott.

Azon tűnődött, vajon lehet-e közük a műtéteknek az utánuk fellépő betegségekhez. Nem látszott valószínűnek, hiszen sem Nodelmant, sem Lagenthorpe-ot nem operálták. Ezzel együtt úgy határozott, hogy észben tartja a műtétekkel való lehetséges kapcsolatot.

Carpenter kórlapjából az is kiderült, hogy az influenza tünetei este hatkor jelentkeztek, váratlanul, és folyamatosan súlyosbodtak este kilencig. Ekkor döntöttek úgy, hogy a beteg állapota aggodalomra ad okot, és átszállították az intenzív osztályra. Az intenzíven légzési nehézségek léptek fel, és végül ezek okozták a halált.

Jack összehajtotta a kórlapot, és az asztalán tornyosuló többi irat tetejére helyezte. Ezután a kisebbik borítékot nyitotta ki, amelyet egyszerűen csak Dr. Stapleton névre címeztek. Ebben számítógépes nyomatot és egy postázási űrlapot talált, amelyet Kathy McBane állított ki. A cédulán Kathy megköszönte a figyelmet, amelyet Jack a kórház ügyeinek szentelt, és rövid utóiratban hozzátette, reméli, hogy a mellékelt lista a segítségére lesz.

Jack széthajtogatta a papírt. A lista azokat a tételeket sorolta fel, amelyeket a központi ellátó szolgálat Broderick Humphrey páciensnek kiutalt. A beteg diagnózisa nem szerepelt a lapon, de a kora igen: negyvennyolc éves.

A lista pontosan olyan hosszú volt, mint a fertőzéses esetekről készült listák, és ugyanolyan rendszertelennek tűnt. A tételek nem betűrendben sorakoztak, a hasonló termékek vagy felszerelések nem kerültek egy csoportba. Jack feltételezte, hogy a lista a rendelések sorrendjét tükrözi. Elképzelését az is megerősítette, hogy mind az öt lista ugyanazokkal a tételekkel kezdődött, feltehetően azért, mert a kórházba felvett pácienseknek rutinszerűen utalják ki ugyanazt a felszerelést.

A listák rendezetlensége megnehezítette az összehasonlítást. Pedig Jack éppen arra szeretett volna rátalálni, hogy a kontroll-lista miben tér el a többitől. Negyedórás hiábavaló böngészés után úgy határozott, hogy inkább beírja az egészet a számítógépbe.

Első lépésként külön fájlt nyitott minden egyes betegnek. A fájlba bemásolta a megfelelő listát. Mivel nem mondhatni, hogy ördögi gyorsasággal tudott volna gépelni, a beírás elég sok időbe telt.

Több órája ment el vele. Miközben szorgalmasan írt, Laurie ismét bekopogott hozzá, hogy jó éjszakát kívánjon, és megnézze, segíthet-e valamit. Jack nemigen figyelt rá, csak azt hajtogatta makacsul, hogy minden rendben van.

Miután bevitte az összes adatot, Jack azt kérte a számítógéptől, hogy listázza ki neki a fertőzéses esetek és a kontrolleset közti különbségeket. Az eredmény kiábrándító volt: újabb hosszú lista! Amikor beleolvasott, rájött, hogy mi a probléma. Mind az öt fertőzött beteg intenzív kezelést is kapott, a kontrollszemély azonban nem! Nem beszélve arról, hogy a fertőzött páciensek meghaltak, míg a kontrollbeteg nem.

Néhány percig úgy gondolta, hogy kínos erőlködése sehová sem vezetett, de ekkor támadt egy ötlete. Mivel a tételeket már bevitte egyszer a számítógépbe, mégpedig abban a sorrendben, ahogyan a listán szerepeltek, most arra kérte a gépet, hogy az intenzív osztály előtti tételeknél végezze el az összehasonlítást.

Abban a pillanatban, ahogy Jack elindította a programot, a gép ki is írta a választ. Egyetlen szó villogott a képernyőn: "párologtató". Jack elképedt. Egyértelmű volt, hogy a fertőzött betegek valamennyien párologtató berendezést kaptak a központi ellátótól, míg a kontrollszemély nem. De lényeges eltérés ez? Jack emlékezett rá gyerekkorából, hogy amikor hurutos volt, az anyja is mindig párásította a levegőt a szobájában. Fölrémlett előtte a kis, gőzölgő üst, amely az ágya mellett állt, és árasztotta magából a meleget és a nedvességet. Sehogy sem tudta elképzelni, hogy ennek az egyszerű eszköznek bármi köze lehet a bakteriális fertőzések terjesztéséhez. És 100 Celsius-fokon amúgy is megfőnének a baktériumok.

És akkor eszébe jutott az új típusú párologtató: az ultraszonikus, hidegen párologtató berendezés. Rájött, hogy ezzel a géppel egészen másképp fest a helyzet.

Fölkapta a telefont, felhívta a Generalt, és kérte, hogy kapcsolják a központi ellátót. Mrs. Zarelli nem volt benn, ezért az esti műszak vezetőjét kérte. Darlene Springborn jelentkezett. Jack bemutatkozott, aztán megkérdezte, rendelkezik-e párologtatókkal a General központi ellátója.

- Természetesen igen - felelte Darlene. - Kivált a téli hónapokban használják őket.

- Milyen típusú berendezései vannak a kórháznak? - érdeklődött Jack. -A gőzölő vagy a hideg párologtató?

- Szinte kizárólag hideg párologtatóink vannak.

- Amikor visszakerül egy párologtató a kórteremből, mi történik vele? - kérdezett tovább Jack.

- Rendbe rakjuk - mondta Darlene.

- Kitisztítják? - kérdezte Jack.

- Természetesen - mondta Darlene. - Sőt ki is próbáljuk, hogy megfelelően működik-e. Utána kiürítjük és kisúroljuk. Miért kérdi?

- Mindig ugyanazon a helyen történik a tisztítás? - folytatta Jack.

- Igen - felelte Darlene. - Kis raktárban tartjuk őket, ahol mosogató is van. Van talán valami probléma a párologtatókkal?

- Nem tudom biztosan - mondta Jack. - De ha így volna, tudatni fogom magával vagy Mrs. Zarellivel.

- Előre is köszönöm - felelte Darlene. Jack megszakította a vonalat, de még nem tette le a kagylót, hanem előkereste Gloria Hernandez telefonszámát. Beütötte a számjegyeket, és várt. Egy férfi vette föl, aki csak spanyolul beszélt. Miután Jack kinyögött néhány hibás spanyol mondatot, a férfi közölte, hogy várjon. Most fiatalabb hang jelentkezett, Jack feltételezte, hogy Juan lehet az. Megkérdezte a fiútól, beszélhet-e az édesanyjával.

- Nagyon beteg - mondta Juan. - Sokat köhög, és alig kap levegőt.

- Felhívta a kórházat, ahogyan tanácsoltam neki? - kérdezte Jack.

- Nem, nem hívta fel - felelte Juan. - Azt mondta, senkit nem akar zavarni.

- Mindjárt küldök érte mentőt - mondta Jack habozás nélkül. - Mondd meg neki, hogy tartson ki!

- Oké - mondta Juan.

- Addig is, megkérdeznél tőle valamit? - folytatta Jack. - Megkérdeznéd tőle, hogy tisztított-e párologtatót tegnap este? Tudod, mi az a párologtató, ugye?

- Persze, tudom - felelte Juan. - Egy pillanat.

Jack idegesen várakozott, közben Kevin Carpenter kórlapján dobolt az ujjaival. Lelkiismeret-furdalással gondolt arra, hogy korábban utána kellett volna néznie, megfogadta-e Gloria a tanácsot, hogy hívja fel dr. Zimmermant. Juan visszajött a telefonhoz.

- Azt mondja, köszöni, hogy szól a mentőknek - kezdte a gyerek. - Azt mondja, egyedül nem merte őket hívni, mert az AmeriCare csak akkor fizet, ha orvos rendeli a kocsit.

- És mi a helyzet a párologtatókkal? - kérdezte Jack.

- Igen, azt mondja, hogy kitisztított kettőt vagy hármat. Nem emlékszik rá pontosan.

A Hernandez gyerekkel folytatott beszélgetés után Jack a 911-et hívta, és megadta a mentőknek Hernandezék lakáscímét. Közölte a diszpécserrel, hogy tájékoztassa a mentőket a fertőzés veszélyéről, és mondja meg nekik, hogy minimum viseljenek gézmaszkot. Azt is megmondta, hogy feltétlenül a Manhattan Generalbe vigyék a beteget.

Egyre növekvő izgalommal tárcsázta Kathy McBane számát. Késő volt már, nem nagyon számított rá, hogy bent találja, de kellemesen csalódott. A nő az irodájában volt. Amikor Jack szóba hozta, hogy még hat óra után is dolgozik, Kathy azt felelte, hogy valószínűleg benn marad egy darabig.

- Mi történt? - kérdezte Jack.

- Sok minden - felelte Kathy. - Kim Spensort légzési nehézségekkel bevitték az intenzív osztályra. George Haselton is a kórházban van már, és egyre romlik az állapota. Attól tartok, nagyon is megalapozottak voltak az aggodalmai.

Jack gyorsan elmondta, hogy Gloria Hernandez is hamarosan ott lesz a betegfelvételiben, és azt ajánlotta, hogy azok, akik a betegekkel érintkeztek, sürgősen kezdjenek rimantadint szedni.

- Nem tudom, hozzájárul-e dr. Zimmerman ilyen sok rimantadin-kúrához - mondta Kathy. - De annyit elértem nála, hogy különítsük el ezeket a betegeket. Már be is rendeztünk egy speciális részleget.

- Ez hasznos lehet - helyeselt Jack. - Feltétlenül megéri kipróbálni. Mi a helyzet a mikrobiológiai asszisztenssel?

- Már útban van - felelte Kathy.

- Remélem, mentőautóval és nem tömegközlekedéssel - jegyezte meg Jack.

- Én is ezt javasoltam - mondta Kathy. - De utánam dr. Zimmermannel is beszélt. Őszintén szólva nem tudom, végül miben maradtak.

- Nagyon hasznos volt az anyag, amit küldött - folytatta Jack, végre a tárgyra térve. - Emlékszik, mit mondott a légporlasztókról, amelyek három hónapja megfertőződtek az intenzív osztályon? Azt hiszem, most a párologtatókkal lehet hasonló probléma.

Jack elmesélte Kathynek, hogyan jutott erre a következtetésre, kivált azután, hogy megtudta, Gloria Hernandez párologtatókat is tisztított előző éjjel.

- Mit tudok most tenni? - kérdezte Kathy rémülten.

- Pillanatnyilag nem szeretném, ha bármit is tenne - mondta Jack.

- De legalább ki kéne vonatnom a forgalomból a párologtatókat, amíg nem tudjuk garantálni a fertőzésmentességet - erősködött Kathy.

- Az a baj, hogy nem szeretném, ha maga is belekeveredne az ügybe - magyarázta Jack. - Attól tartok, ez a lépés veszélyes lehet.

- Miről beszél? - kérdezte Kathy mérgesen. - Hiszen már nyakig benne vagyok!

- Ne legyen dühös! - mondta Jack csillapítóan. - Ne haragudjék! Biztosan rosszul fogalmaztam. - Hiába döntötte el, hogy senki mást nem akar veszélybe sodorni azzal, hogy megosztja vele a gyanúját, e pillanatban úgy látta, nem maradt más választása. Kathynak igaza volt: a párologtatókat ki kell vonni a forgalomból.

- Akkor figyeljen, Kathy! - folytatta, és a lehető legtömörebben előadta az elméletét, miszerint a fertőzéseket szándékosan terjeszti valaki. Elmondta azt is, hogy talán Beth Holdernesst is azért ölték meg, mert arra kérte, hogy kutassa át a mikrobiológiai labort, hátha megtalálja a lehetséges kórokozókat.

- Ez aztán fölöttébb különös história! - mondta Kathy megütközve. - Majd hozzátette. - Kicsit nehéz így egyszerre megemésztenem.

- Nem várom el, hogy feltétel nélkül elhiggye - mondta Jack. - Kizárólag a biztonsága érdekében mondtam el magának. Bármit tesz, bárkivel tárgyal, kérem, tartsa szem előtt, amit mondtam! És az isten szerelmére, ne beszéljen senkinek erről az elméletről! Még ha igazam is van, sejtelmem sincs róla, ki állhat mögötte.

- Hát - sóhajtott Kathy -, nem is tudom, mit mondjak.

- Nem kell semmit sem mondania - mondta Jack -, de ha segíteni akar, volna itt valami, amit megtehetne!

- És mi volna az? - kérdezte Kathy óvatosan.

- Szerezzen baktériumtenyésztő kultúrát és vírushordozó anyagot a mikrobiológiai laborból! - mondta Jack. - De ne mondja meg senkinek, mihez kell! Aztán kérjen meg valakit a karbantartók közül, hogy csavarja ki a lefolyó könyökcsövét a mosogató alatt abban a raktárban, ahol a párologtatókat tartják! Az onnan vett mintákat tegyék be a tenyésztő kultúrába és küldjék el a városi tisztiorvosi laboratóriumba! Kérje meg őket, hogy próbálják meg izolálni az öt törzs valamelyikét!

- Gondolja, hogy maradhatott ott még valamilyen mikroorganizmus? - kérdezte Kathy.

- Lehetséges - mondta Jack. - Hosszú menet lesz, de mindenképpen bizonyítékra van szükségem valahonnan. Akárhogy is, semmi olyat nem kértem magától, amivel bárkinek is árthat, legfeljebb saját magának, ha nem jár el elég körültekintően.

- Végig fogom gondolni - ígérte Kathy.

- Mindezt nekem kéne megtennem, de képzelheti, milyen fogadtatásban részesülnék - magyarázta Jack. - Azt még sikerült megúsznom, hogy odamentem a maga irodájába, de baktériummintákat keresni a központi ellátó lefolyójában, az egészen más dolog lenne.

- Ebben egyetértek magával - mondta Kathy.

Miután letette a telefont, Jack eltöprengett azon, hogyan reagált Kathy a hallottakra. Abban a pillanatban, hogy közölte a gyanúját, a nő hűvös, már-már bizalmatlan lett. Jack vállat vont. Az adott pillanatban nem mondhatott mást, amivel meggyőzhette volna. Nem volt más választása, bíznia kellett abban, hogy Kathy komolyan veszi a figyelmeztetését.

Jacknek még egy telefont el kellett intéznie, és miközben a távolsági hívás számát tárcsázta, babonásan megfogta az egyik inggombját. Nicole Marquette-et hívta az Országos Járványügyi Központban, és két dologban reménykedett erősen. Először is, azt szerette volna hallani, hogy a minta rendben megérkezett. Másodszor abban bízott, hogy a titer megfelelő volt, vagyis elegendő vírusrészecske van benne, és nem kell az időt tenyésztéssel vesztegetni.

Miközben a kapcsolásra várt, az órájára pillantott. Már majdnem hat óra volt. Átkozta magát, hogy nem telefonált korábban, valószínűleg most már várnia kell másnap reggelig, hogy beszélhessen Nicole-lal. De az influenzarészleg mellékén azonnal Nicole jelentkezett.

- Rendben megérkezett a minta - felelte Nicole az első kérdésre. - Minden elismerésem a csomagolásért. A hűtődoboz és a habszivacs tökéletesen védett.

- Mi a helyzet a titerrel? - érdeklődött Jack.

- Az is rendben van - felelte Nicole. - Honnan való ez a minta?

- Hörgőfolyadékból - mondta Jack.

Nicole aprót füttyentett. - Ezzel a víruskoncentrációval ugyancsak virulens törzsről lehet szó. Vagy a vírusgazdánál sikerült remek táptalajra találnia.

- Valóban virulens törzsről van szó - hagyta helyben Jack. - Az áldozat fiatal, egészséges férfi volt. Ráadásul az egyik nővér, aki a beteget ápolta, már szintén az intenzív osztályon van, akut légzési nehézségekkel. Kevesebb mint huszonnégy órával a fertőzés után.

- A mindenit! Legjobb lesz, ha ezeket most rögtön leírom. Egyébként egész éjjel benn leszek. A nővéren kívül is vannak még esetek?

- Három másik, legalábbis ennyiről tudok - válaszolta Jack.

- Reggel felhívom - ígérte meg Nicole, majd letette a telefont.

Jacket kissé meglepte a beszélgetés kurta-furcsa befejezése, de annál inkább kedvére volt az, hogy Nicole-t ennyire izgatja az ügy.

Visszatette a helyére a hallgatót, és akkor vette észre, hogy remeg a keze. Vett néhány mély lélegzetet, és a következő lépésén töprengett. Hazamenni nem sok kedve volt. Biztos volt benne, hogy számot kell adnia Warrennek Slam haláláról. És azt sem lehetett kizárni, hogy újabb orgyilkost küldenek rá.

A telefon váratlan csöngése szakította félbe töprengését. A kagyló után nyúlt, de nem vette fel, megpróbálta kitalálni, ki lehet az. Késő volt már ahhoz, hogy a munkahelyén hívják, és nehezen tudott szabadulni a gondolattól, hogy az az ember keresi, aki délután meg akarta ölni.

Végül mégiscsak fölvette a telefont. Nagy megkönnyebbülésére Terese volt a hívó.

- Megígérted, hogy telefonálsz - mondta szemrehányóan. - Remélem, nem azt akarod mondani, hogy elfelejtetted?

- Mostanáig telefonáltam - mentegetőzött Jack. - Ebben a pillanatban fejeztem be.

- Oké, semmi baj - felelte Terese. - Egy óra múlva készülök vacsorázni. Az irodából egyenesen odajöhetnél az étterembe.

- Ja, persze, a vacsora... - mondta Jack. Annyi minden történt vele, hogy tökéletesen megfeledkezett erről a vacsoráról.

- Csak azt ne mondd, hogy közbejött valami! - folytatta Terese.

- Rohadt napom volt - mentegetőzött Jack.

- Akárcsak nekem - mondta Terese. - De megígérted, és különben is, mondtam már, hogy muszáj enned. Mondd csak, ebédeltél ma egyáltalán?

- Nem - vallotta be Jack.

- Nos, akkor jönnöd kell! - zárta le a vitát Terese. - A vacsorát már nem hagyhatod ki úgy, mint az ebédet. Gyerünk! Ha nem végeztél, utána még visszamehetsz dolgozni. Lehet, hogy én is visszamegyek.

Mindez nagyon ésszerűen hangzott. Tényleg ennie kell már valamit, akkor is, ha nem éhes, és kis kikapcsolódásra is szüksége van. Emellett, ismerve Terese makacsságát, nem remélhette, hogy elég egyszerűen nemet mondana, a vitához pedig nem érzett magában elég erőt.

- Most gondolkozol, vagy mit csinálsz? - kérdezte türelmetlenül Terese. - Kérlek, Jack! Egész nap vártam, hogy találkozom veled. Beszámolunk egymásnak a harci eseményekről, és szavazunk, hogy kettőnk közül kinek volt nehezebb napja.

Jack megadta magát. Egyszerre igen vonzó színben tűnt fel előtte a vacsora Terese-zel. Bár aggódott, hogy a találkozásuk puszta tényével is veszélybe sodorhatja Terese-t, de nem tartotta valószínűnek, hogy követik. És ha igen, majd csak sikerül leráznia őket az étterem felé menet.

- Mi a neve annak az étteremnek? - kérdezte Jack.

- Köszönöm - mondta Terese. - Tudtam, hogy igent fogsz mondani. Positano a neve. Nem messze tőlem, a Madisonon van. Tetszeni fog neked. Kicsi és nagyon békés hely. Nagyon nem New York-i.

- Fél óra múlva ott leszek - ígérte Jack.

- Remek - mondta Terese. - Tényleg nagyon várom a találkozást. Rémes napjaim voltak mostanában.

- Akárcsak nekem - mondta Jack.

Bezárta az irodáját, és lement a földszintre. Nem tudta, hogyan bizonyosodhatna meg arról, hogy senki sem követi, de arra gondolt, legalább kiles a bejárati ajtón, nem lát-e gyanús alakot ólálkodni. Ahogy keresztülvágott az információn, látta, hogy Murphy őrmester még a kalitkájában ül, és beszélget valakivel, akit nem ismert.

Jack és az őrmester intett egymásnak. Jacknek átfutott a fején, hogy valószínűleg szokatlanul sok azonosítatlan holttestet hozhattak be a napokban. Murphy ugyanis rendszerint pontban öt órakor távozni szokott a hivatalból.

A bejárati ajtóból szemügyre vette a közvetlen környéket. De azonnal rájött, hogy teljesen értelmetlen dolgot művel. A közvetlen közelben, a régi Bellevue Kórház épületében szállást rendeztek be a hajléktalanoknak, azóta mindig jó pár ember lézengett az utcán, aki adott esetben gyanús lehetett.

Néhány másodpercig figyelte az Első sugárút forgalmát. Javában tartott a csúcsforgalom, egymást érték az észak felé haladó járművek. A buszok tömve voltak utasokkal. Az összes taxi foglalt volt.

Azon töprengett, mit csináljon. Nem volt kedve az utcán ácsorogni, és üres taxira várni. Túl feltűnő lett volna. Könnyen megtámadhatják ott helyben is, hiszen attól sem riadtak vissza, hogy az áruházban próbálják meg lelőni.

Ekkor csukott furgon haladt el előtte, ez adta az ötletet. Visszament az épületbe, és lement az alagsorba, a hullaház irodájába. Marvin Fletcher, az egyik hullaházi asszisztens az esti műszakból éppen a kávéját kortyolgatta egy süteménnyel.

- Marvin, szeretnék magától kérni valamit! - kezdte Jack.

- Mi lenne az? - kérdezte Marvin, és ivott egy kortyot a tésztára.

- Szeretném, ha nem beszélne erről senkinek - folytatta Jack. - Magánügy.

- Igen? - kérdezte Marvin. Tágra nyílt szemmel bámult Jackre. Látszott rajta, hogy érdekli a dolog.

- El kell jutnom valahogy a New York Kórházba - mondta Jack. - El tudna vinni az egyik halottaskocsival?

- Nem használhatom azt a kocsit, mert... - kezdte Marvin.

- De most jó oka volna rá - vágott közbe Jack. - Szeretnék olajra lépni egy lány elől, de attól félek, hogy odakint les rám. Biztos vagyok benne, hogy ilyen jóképű fickó megérti a problémámat.

Marvin fölnevetett. - Naná! - mondta.

- Nem tart semeddig az egész! - győzködte Jack. - Végighúzunk az Első sugárúton, és átvágunk a Yorkhoz. Pár perc, és már itt lehet megint. Ezt a tízest meg tegye el a fáradságáért! - és egy tízdolláros bankót tett Marvin elé az asztalra.

Marvin lepillantott a pénzre, aztán felnézett Jackre. - Mikor akar indulni?

- Most rögtön - felelte Jack.

Fölkapaszkodott az utasülésre, onnan pedig bemászott hátra, a furgon rakodóterébe. Miközben Marvin kitolatott a Harmincadik utcára, Jack kapaszkodót keresett magának. Míg a zöld lámpára várakoztak az Első sugárút sarkán, meggyőződött róla, hogy az utcáról nem láthatja senki.

A nagy forgalom ellenére gyorsan elérték a New York Kórházat. Marvin kitette Jacket a forgalmas főbejárat előtt, és Jack azonnal bement az épületbe. Öt percig félrehúzódva várakozott az előcsarnokban. Miután nem látott gyanús személyt belépni, elindult a sürgősségi betegfelvételre.

Nem először járt ebben a kórházban, könnyen megtalálta a helyes irányt. A felvételi szobából kilépett az udvarra, és addig várt, amíg be nem futott egy taxi, amely beteget hozott. Nem kellett sokáig várnia. Ahogy a páciens kiszállt a taxiból, Jack beült, és közölte a sofőrrel, hogy vigye a Harmadik sugárútra, a Bloomingdale áruház bejáratához.

Az áruház pontosan olyan zsúfolt volt, ahogyan Jack számított rá. Gyorsan átvágott a földszinti eladótéren, és egy másik bejáraton kilépett a Lexington sugárútra, ahol újabb taxiba ült, amellyel elvitette magát majdnem egészen a Positano étteremig. Már csak egysaroknyit kellett gyalogolnia. Százszázalékosan biztos akart lenni a dolgában, ezért további öt percig ácsorgott egy cipőbolt előtt. Ekkorra már mérséklődött a Madisonon a forgalom, a gyalogosok is megritkultak. Ellentétben a hullaház körül őgyelgőkkel, itt csupa jól öltözött embert látott. Nem volt köztük egy sem, akit bérgyilkosnak vagy bandatagnak nézhetett volna.

Ettől megnyugodott, gondolatban vállon veregette magát az ügyességéért, aztán elindult az étterem felé. Csak épp azt nem tudta, hogy a cipőbolt és a Positano között az imént leparkolt fényes, fekete Cadillacben két férfi várakozik. Ott ment el az autó mellett, szinte észre sem vette, de amúgy sem láthatott volna be a sötétre foncsorozott ablaküvegen.

Kinyitotta a vendéglő ajtaját, és sátorszerű előtérbe jutott, amely arra szolgált, hogy ajtónyitáskor ne süvítsen be a téli hideg a bejárat közelében ülő vendégekre.

Félrehúzta a sátorponyvát, és beljebb lépett. Meghitt, kellemes környezetben találta magát. Balra tőle kis mahagóni bárpult állt. A jobb oldalon meglepően sok asztal sorakozott, egészen az étterem távoli, hátsó részéig. A falakat és a mennyezetet borító, fehér rácsokra selyem műborostyánt futtattak fel, amely megdöbbentően élethű volt. Jack úgy érezte magát, mintha olaszországi kertvendéglőbe sétált volna be.

A helyiséget belengő aromából könnyen megállapíthatta, hogy az étterem szakácsa ugyanúgy kedveli a fokhagymát, akárcsak ő. Korábban nem érzett éhséget, de most nagyot kordult a gyomra.

A vendéglő tele volt, de Jack mégsem tapasztalta azt a felbolydult légkört, mint a legtöbb New York-i étteremben. A mennyezeti rácsok elnyelték a beszélgetés és az edénycsörgés hangjait. Jack azt gyanította, hogy Terese a vendéglő békés hangulatára gondolt, amikor "nagyon nem New York-i helynek" nevezte.

A főpincér üdvözölte Jacket, és megkérdezte, miben segíthet. Jack közölte, hogy bizonyos Ms. Hagenre vár. A főpincér meghajolt, és egy fal melletti asztalhoz vezette, közel a bárpulthoz.

Terese fölállt, hogy megölelje. De amikor meglátta Jack arcát, megtorpant.

- Uramisten! - mondta. - Szörnyen néz ki az arcod.

- Most már egész életemben ezt kell hallgatnom - szellemeskedett Jack.

- Kérlek, Jack! - mondta Terese. - Ne viccelj! Én komolyan beszélek. Igazán jól vagy?

- Őszintén megvallva - kezdte Jack -, tökéletesen megfeledkeztem az arcomról.

- Nagyon ijesztő látvány - mondta Terese. - Legalábbis abból a szempontból, hogy szeretnélek megcsókolni, de félek, hogy fájdalmat okozok.

- A számnak nincs semmi baja...

Terese a fejét rázta, mosolygott, és tréfásan megfenyegette Jacket a kezével. - Ne vidd túlzásba! - mondta. - Amíg nem találkoztam veled, azt hittem magamról, hogy szellemes vagyok.

Leültek. - Mit szólsz a helyhez? - kérdezte Terese, miközben eligazította az asztalkendőjét, és félretolta az előtte heverő dossziét.

- Azonnal megtetszett - ismerte el Jack. - Barátságos, amit nem sok New York-i vendéglőről lehet elmondani. Nem is tudtam, hogy ilyen van itt. Nem valami feltűnő a cégtáblája.

- Ez az egyik kedvenc helyem - közölte Terese.

- Köszönöm, hogy rábeszéltél - mondta Jack. - Nem szívesen vallom be, hogy igazad volt, pedig így van. Farkaséhes vagyok.

A következő tizenöt percben mindketten elmerültek az étlap tanulmányozásában, meghallgatták a pincér figyelemre méltóan kimerítő ajánlatait, majd megrendelték a vacsorát.

- Ne igyunk egy kis bort? - kérdezte Terese.

- Miért ne? - felelte Jack.

- Kiválasztanád? - nyújtotta Terese az itallapot.

- Gyanítom, hogy te jobban tudod nálam, mit érdemes rendelni - felelte Jack.

- Vörös vagy fehér? - kérdezte Terese.

- Bármelyik jöhet - közölte Jack.

Miután megérkezett a fehérbor, és kitöltötték a poharakba, Terese és Jack is hátradőlt, és igyekezett ellazulni. Jack úgy sejtette, hogy Terese még nála is nyugtalanabb. Rajtakapta, amint a nő lopva az órájára pillant.

- Láttam - mondta Jack.

- Mit láttál? - kérdezte Terese ártatlan hangon.

- Láttam, hogy az órádra néztél - mondta Jack. - Azt hittem, azért vagyunk itt, hogy kikapcsolódjunk. Éppen ezért szándékosan nem kérdezem meg, milyen volt a napod, és nem mesélem el a magamét.

- Sajnálom - mentegetőzött Terese. - Igazad van. Nem kellett volna. Csak reflexszerűen néztem meg. Tudom, hogy Colleen és a stáb még dolgozik, és alighanem furdal a lelkiismeret, hogy eljöttem, és jól érzem itt magam.

- Szabad megkérdeznem, hogyan haladtok? - érdeklődött Jack.

- Remekül - felelte Terese. - De ma ideges lettem, és felhívtam azt az ismerősömet a National Healthnél, hogy ebédeljünk együtt. Amikor beszámoltam neki az új kampányról, a nő olyan izgalomba jött, hogy valósággal könyörgött nekem, engedjem meg, hogy elmondja egy-két embernek a cégénél. Még ma délután visszahívott, és közölte, hogy a főnöke azon gondolkozik, ne emelje-e föl húsz százalékkal a reklámkeretet, annyira tetszik neki a dolog.

Jack gyors fejszámolást végzett, hogy mennyi lehet az a húsz százalék. Milliós eredményt kapott, és belesápadt, mert jól tudta, hogy ezt a pénzt jórészt a gyógyításra szánt alapból veszik el. De nem akarta elrontani az estét, ezért nem osztotta meg Terese-zel a gondolatait. Inkább gratulált neki.

- Köszönöm - mondta Terese.

- Ez nem egészen úgy hangzik, mintha rossz napod lett volna - tette hozzá Jack.

- Ha az ügyfélnek tetszenek a tervek, az még csak a kezdet - magyarázta Terese. - A bemutató végleges összeállítása és maga a kampány csak ezután jön. Fogalmad sincs, mennyi problémát tud okozni az embernek egy harminc másodperces tévéreklám.

Terese belekortyolt a borába. Amikor visszatette a poharat az asztalra, újból az órájára pillantott.

- Terese! - kiáltott rá Jack tettetett haraggal. - Már megint!

- Igazad van - mondta Terese, és a homlokára ütött. - Mi a fenét csináljak magammal. Javíthatatlan vagyok. Elismerem. De várj csak! Tudom már, mit kell tennem. Egyszerűen eldugom ezt a vacakot. - Lecsatolta a karóráját, és betette a retiküljébe. - Mit szólsz? - kérdezte.

- Így már más - mondta Jack.

- Az a baj ezzel a pasival, hogy szupermennek vagy ilyesminek képzeli magát - mondta Twin. - Látom magam előtt, hogy azt mondja, azoknak a testvéreknek biztosan fogalmuk sincs róla, hogy mit csináljanak. Az a helyzet, hogy nagyon berágtam. A fenébe, most már ingyen is elintézném!

- Akkor miért nem intézed el te magad? - kérdezte Phil. - Miért rám bízod? - A verejtékcsöppek kerekre csiszolt gyémántként ütöttek ki a homlokán.

Twin nekidőlt a Cadillac kormánykerekének. Lassan oldalra fordította a fejét, hogy a kocsi belső világításának halvány fényében szemügyre vegye az utódját. Az elhaladó autók reflektorai időről időre megvilágították Phil arcát.

- Nyugodj le! - intette Twin. - Tudod, hogy én nem sétálhatok be. A doki azonnal felismerne, és azzal vége a játszmának. Fontos a meglepetésszerű támadás.

- De én is ott voltam a doki lakásában - vetette ellen Phil.

- Téged nem nézett meg úgy - felelte Twin. - És az sem te voltál, aki bevágott egyet neki. Nem fog rád emlékezni. Bízzál bennem!

- De miért éppen én - siránkozott Phil. - BJ akarta elintézni, különösen azután, hogy az áruházban elszúrta a dolgot. Meg akarta próbálni még egyszer.

- Ez túl könnyű meló BJ-nek - mondta Twin. - Neked meg jól jön, használd ki az alkalmat. A testvérek már szívóztak, hogy te sose vállalsz el ilyesmit, talán mégsem neked kéne lenned a következő vezérnek. Bízzál bennem, tudom én, mit csinálok!

- De nekem nem fekszik az ilyesmi - nyafogott Phil. - Még sose lőttem le senkit.

- Nem baj, nem bonyolult az - mondta Twin. - Először talán nem hiszed el, de meglátod, könnyű. Puff, és már kész is. Egyébként meg nagy átverés az egész, mert csak jól fölpörgeti az embert.

- Én már épp eléggé föl vagyok pörgetve - mondta Phil bosszúsan.

- Nyugi, kölyök! - mondta Twin. - Csak annyi a dolgod, hogy bedzsesszelsz, a nagy néma, nem szólsz senkinek egy szót se. A fegyvert a zsebedben tartod, és nem veszed elő addig, amíg ott nem állsz a doki előtt. Akkor kirántod, és lősz! Aztán kicipeled onnan azt a fekete segged, és már tűzünk is. Ilyen egyszerű az egész.

- És mi van, ha a doki elszalad? - kérdezte Phil.

- Nem fog elszaladni - ígérte Twin. - Úgy meg lesz lepve, hogy se köpni, se nyelni nem fog tudni. Ha egy tag számít rá, hogy el fogják intézni, akkor van esélye, de ha úgy éri a dolog, mint a hanyattesés, akkor nincs mese. Senki nem bír mozdulni. Láttam ilyet már vagy tízszer.

- Akkor is ideges vagyok - vallotta be Phil.

- Á, ideges vagy egy kicsit, na és! - mondta Twin. - Mutasd magad! - Kinyújtotta a kezét, és hátranyomta Phil vállát. - Hogy áll a nyakkendőd?

Phil megigazította a nyakkendő csomóját. - Azt hiszem, rendben - felelte.

- Dögösen nézel ki - dicsérte Twin. - Mint aki templomba készül. Vagy inkább mint egy nyavalyás bankár vagy ügyvéd. - Nevetett, és többször hátba vágta Philt.

Phil fintorogva fogadta a hátba veregetést. Utálta az egészet. Kutyaszorítóban érezte magát, és azon morfondírozott, hogy megéri-e. De aztán mindjárt eszébe jutott, hogy nincs más választása: mint amikor felül az ember a hullámvasútra, és az felkapaszkodik vele az első csúcsra. Onnan már nem lehet visszafordulni.

- Oké, fiú, itt az idő, intézd el azt a fehér majmot! - mondta Twin. Még utoljára hátba verte Philt, aztán áthajolt, hogy kinyissa neki az ajtót.

Phil rogyadozó lábakkal kiszállt.

- Phil - szólt utána Twin.

Phil lehajolt, és benézett az autóba.

- Megjegyezted? - mondta Twin. - Harminc másodperccel azután, hogy beléptél az ajtón, odaállok az étterem elé. Te gyorsan kijössz, és bepattansz a kocsiba. Világos?

- Azt hiszem - felelte Phil.

Phil fölegyenesedett, és megindult a vendéglő felé. Érezte, hogy a pisztoly a jobb zsebében nekiütődik a combjának.

Az első találkozásukon az volt Jack benyomása Tereseről, annyira céltudatos, hogy képtelen a laza csevegésre. De be kellett ismernie, hogy tévedett. Miután jó néhány szellemes, de gúnyos megjegyzést tett Terese-re, hogy nem tud elszakadni a munkájától, a nő nemcsak hogy szemrebbenés nélkül állta a csúfolódást, de azt is kiérezte a szavak mögül, hogy Jack nem bántó szándékkal mondja, amit mond. Mire megitták a második pohár bort, mindkettejüknek sikerült szívből megnevettetnie a másikat.

- Ezt aztán végképp nem gondoltam, hogy ma még kedvem lesz nevetni - mondta Jack.

- Vegyem ezt bóknak? - kérdezte Terese.

- A legteljesebb mértékben - felelte Jack.

- Bocsánat - mondta Terese, miközben összehajtotta az asztalkendőjét -, azt hiszem, mindjárt érkezik a vacsoránk. Szeretnék kimenni a mosdóba, mielőtt kihozzák.

- Parancsolj! - mondta Jack. - Megragadta az asztal sarkát, és maga felé húzta, hogy Terese-nek legyen elég helye felállni. Az asztalok között nem volt túl sok szabad tér.

- Azonnal visszajövök - mondta Terese. Megszorította Jack vállát. - El ne menj addig! - mondta tréfásan.

Jack figyelte, amint odalép a főpincérhez, mond neki valamit, mire a férfi az étterem hátsó része felé mutat. Terese kecsesen végiglejtett az éttermen. Mint mindig, most is egyszerű szabású ruhát viselt, ami kiemelte karcsú, sportos alakját. Jacknek nem esett nehezére elképzelnie, hogy Terese nyilván ugyanazzal a makacs elszántsággal végzi otthon a tornagyakorlatokat is, ahogyan a karrierjét építi.

Miután Terese eltűnt a szeme elől, Jack figyelme az asztal felé fordult. Fogta a poharát, és ivott egy korty bort. Olvasta valahol, hogy a vörösbornak vírusölő hatása van. Erről eszébe jutott valami, amit nem lett volna szabad elfelejtenie. Elkaphatta az influenzát, és bár ő most biztonságban érzi magát, mert megtette a szükséges óvintézkedéseket az egészsége érdekében, arra is vigyáznia kellene, hogy ne adja tovább a fertőzést. Különösen Terese-t nem akarta megbetegíteni.

Az esélyeket mérlegelve Jack úgy vélte, mivel neki magának semmilyen tünete nincs, talán nem is kapta el a vírust. Következésképp, mást sem fertőzhet meg vele. Legalábbis reménykedett, hogy így van. Az influenzáról eszébe jutott a rimantadin. Benyúlt a zsebébe, kivette a műanyag fiolát, és egy korty vízzel lenyelte az egyik narancssárga tablettát.

Miután eltette a gyógyszert, körbejártatta tekintetét az éttermen. Feltűnt neki, hogy valamennyi asztal foglalt, a pincérek mégsem esnek ki könnyed ritmusukból. Lám, ennyit tesz a jó tervezés és a gyakorlottság.

Jobbra nézve látta, hogy néhány pár és egy-két magányos férfi iszogat a bárpultnál, feltehetően szabad asztalra várva. Ekkor észrevette, hogy valaki félrehúzza a bejárati ajtó ponyvalapját, majd egy jól öltözött afro-amerikai fiatalember lép az étterembe.

Jack nem tudta biztosan, mi hívta fel a figyelmét a férfira. Először arra gondolt, hogy a magassága és a soványsága keltette fel az érdeklődését. azokra a fickókra emlékeztette, akikkel kosarazni szokott. De bármi volt is, Jack tovább figyelte a férfit, aki tétován állt az ajtóban, majd megindult az asztalok között, nyilvánvalóan a barátait keresve.

De a járása nem volt az a hosszú léptű, ruganyos, hetyke kosaras-mozgás, a fiatalember szinte vonszolta magát, mintha terhet cipelne. A jobb kezét a nadrágzsebében tartotta, a bal mereven lógott az oldala mellett. Jack furcsának találta, hogy nem mozgatja a bal karját. Mintha nem igazi kéz, hanem művégtag volna.

Jack nem tudta levenni róla a szemét, közben a férfi jobbra-balra forgatta a fejét, mintha keresne valakit. Már vagy húsz lépést tett előre az étteremben, amikor a főpincér megállította, és néhány szót váltott vele.

A beszélgetés rövid volt. A főpincér meghajolt, és az étterem belseje felé mutatott. A fiatal férfi továbbment, és folytatta a keresést.

Jack a szájához emelte a borospoharát, és ivott egy kortyot. Ebben a pillanatban találkozott a tekintetük. Jack legnagyobb meglepetésére a fekete férfi egyenesen feléje tartott. Jack lassan letette a borospoharát. A férfi megállt az asztalánál.

Mintha álomban történne, Jack látta, hogy a fiatalember jobb keze lassan fölemelkedik. Fegyver volt benne. És mielőtt akár levegőt vehetett volna, a pisztolycső egyenesen ráirányult.

Az étterem zárt terében fülsiketítően hangos volt a lövés. Jack keze reflexszerűen megragadta az asztalterítőt, és maga felé rántotta, mintha fedezéket keresne mögötte. Közben leverte az asztalról a poharakat és a borosüveget, amelyek széttörtek a padlón.

A pisztoly dörrenését és az üvegcsörömpölést dermedt csönd követte. Egy pillanattal később a fekete férfi rázuhant az asztalra. A fegyver a padlóra esett.

- Rendőrség! - kiáltotta egy hang. Egy férfi pattant a terem közepére, rendőrjelvényt tartva maga előtt. A másik kezében fegyver volt, rendőrségi 38-as speciál. - Senki ne mozduljon! Ne féljenek!

Jack undorral tolta el magától az asztalt, ami beszorította őt a falhoz. Amikor megmozdította, az ártalmatlanná tett támadó teste legurult róla, és súlyosan puffant a padlón.

A civil ruhás rendőr visszatette a pisztolytáskába a fegyvert, zsebre vágta a jelvényt, és gyorsan letérdelt a fiatalember mellé. A pulzusát kereste, aztán odakiáltott valakinek, hogy hívja a mentőket.

Az étteremben ekkor tört ki a sírás és kiabálás. A holtra vált vendégek talpra ugrottak. Az első asztaloknál ülők közül páran kirohantak az ajtón.

- Maradjanak a helyükön! - parancsolt rá a rendőr a többiekre. - Minden rendben van!

Néhányan engedelmeskedtek a parancsnak, és visszaültek a helyükre. Mások dermedten álltak, tágra nyílt szemmel.

Miután nagyjából összeszedte magát, Jack odalépett a rendőrhöz.

- Orvos vagyok - közölte.

- Igen, tudom - mondta a rendőr. - Nézze meg! Attól tartok, hogy vége.

Míg Jack a fiatalember pulzusát kereste, az járt a fejében, honnan tudja a rendőr, hogy orvos. Nem talált pulzust.

- Nem volt sok választásom - mondta a rendőr mentegetőzve. - Olyan gyorsan történt, és annyi ember volt itt, hogy kénytelen voltam a bal mellébe lőni. A szívét találhattam el.

Jack és a rendőr felállt.

A rendőr végignézett Jacken. - Jól van? - kérdezte. Jack döbbent hitetlenkedéssel vizsgálgatta magát. Meglőhették úgy is, hogy nem érezte.

- Azt hiszem, igen - felelte.

A rendőr a fejét csóválta. - Nem sok híja volt - mondta. - Álmomban nem gondoltam volna, hogy ezen a helyen támadják meg.

- Hogy érti ezt? - kérdezte Jack.

- Arra számítottam, hogy ha történik valami, akkor is csak azután, hogy kilépett az étteremből - felelte a rendőr.

- Nem tudom, miről beszél - mondta Jack. - De szörnyen örülök, hogy maga éppen itt volt.

- Ne nekem köszönje - mondta a rendőr -, hanem Lou Soldanónak!

Terese kilépett a mosdóból, izgatottan, hogy mi történhetett. Visszasietett az asztalukhoz. Amikor meglátta a holttestet, az arcához kapott, és eltakarta a száját. Felindultan pillantott Jackre.

- Mi történt? - kérdezte. - Fehér vagy, mint a fal.

- De legalább életben vagyok - válaszolta Jack. - Hála ennek az úrnak!

A megzavarodott Terese a rendőrhöz fordult volna magyarázatért, de ekkor felhangzott a vendéglő felé közeledő rendőrautók szirénázása. A rendőr intézkedni kezdett.

30. FEJEZET

1996. március 26. kedd, 20:45

Jack kinézett az egyre gyorsuló kocsi ablakán, és figyelte az éjszakai város felvillanó fényeit, anélkül, hogy bármit is látott volna. Shawn Magoginal megkülönböztető jelzés nélküli autójában ült a vezető mellett, miközben a kocsi délnek tartott az FDR autópályán. Shawn volt az a civil ruhás rendőr, aki titokzatos körülmények között bukkant fel a kritikus pillanatban, és megmentette a biztos haláltól.

Egy órája történt az eset, de Jack még mindig nem tudott megnyugodni. Valójában most, hogy volt ideje végiggondolni a harmadik gyilkossági kísérletet, sokkal idegesebb volt, mint közvetlenül a merénylet után. A szó szoros értelmében megrázta az eset. Nem akarta, hogy Shawn lássa, milyen állapotban van, ezért mindkét kezével erősen markolta reszkető térdeit.

Amikor a rendőrautók és a mentők megérkeztek a helyszínre, teljes volt a káosz. A rendőrség fel akarta venni a jelenlévők adatait. Volt, aki ellenkezett, és volt, aki készségesen együttműködött. Eleinte Jack azt hitte, hogy őt is kikérdezik, de Shawn közölte, hogy őt majd Lou Soldano hadnagy fogja kihallgatni a rendőrségen.

Jacknek semmi kedve nem volt a rendőrségre menni, de nem kérték ki a véleményét. Terese ragaszkodott hozzá, hogy vele tart, de Jack lebeszélte erről. A nő csak azután állt el a szándékától, amikor Jack megígérte, hogy később felhívja. Terese visszament a munkahelyére, ilyen szörnyű élmény után nem akart egyedül maradni.

Jack körbejáratta a nyelvét a szájában. A bortól és az izgalomtól olyan száraz volt a szájürege, mint a zokni belseje. Azért nem akart bemenni a rendőrségre, mert attól félt, hogy bent tartják. Nem jelentette be Reginald meggyilkolását, és azt sem, hogy szemtanúja volt az áruházi emberölésnek. Ráadásul Laurie-nak túl sokat elmondott, félő volt, hogy abból a rendőrök is rájönnek a Regi-nald és Beth meggyilkolása közötti kapcsolatra.

Felsóhajtott, és nyugtalan kézzel végigszántott a haján. Azon töprengett, hogyan válaszoljon a rendőrség elkerülhetetlen kérdéseire.

- Jól van? - kérdezte Shawn. Jackre pillantott, érezte rajta a nyugtalanságot.

- Igen, jól - felelte Jack. - Csodálatos New York-i este volt ez a mai. Ebben a városban aztán soha sem unatkozik az ember.

- Örülök, hogy így fogja fel a dolgot - helyeselt Shawn. Jack gyors pillantást vetett a rendőrre, aki láthatólag szó szerint vette, amit mondott.

- Volna néhány kérdésem - kezdte Jack. - Hogy a pokolba került maga az étterembe? És honnan tudta, hogy orvos vagyok? És mit jelent az, hogy Lou Soldanónak köszönjem meg?

- Soldano hadnagytól kaptam a tippet, hogy figyeljek magára, mert lehet, hogy veszélyben van - felelte Shawn.

- De honnan tudta, hogy az étteremben leszek? - kérdezett tovább Jack.

- Egyszerű - vont vállat Shawn. - Murphy őrmester és én a halottasháztól követtük magát.

Jack újra kinézett a tovatűnő sötét városra, és értetlenül rázta a fejét. Szégyenkezett, hogy milyen ügyesnek képzelté magát, amikor azt hitte, hogy sikerült leráznia az esetleges követőit. Kínosan egyértelmű volt, mekkorát tévedett.

- A Bloomie-nál majdnem sikerült elillannia előlünk - mosolygott Shawn. - De addigra már tudtam, miben mesterkedik.

Jack visszafordult a nyomozóhoz. - És Lou Soldanónak ki adta a tippet? - kérdezte. Persze feltételezte, hogy csak Laurie lehetett.

- Azt már nem tudom - felelte Shawn. - De nemsokára megkérdezheti tőle személyesen.

Az FDR autópálya észrevétlenül vezetett a Negyedik utcai viaduktra. Jack felismerte a Brooklyn-híd jól ismert sziluettjét, amint megjelent a láthatáron. Gigantikus lantként emelkedett ki a halovány esti ég hátteréből.

Közvetlenül a híd után északi irányban letértek a gyorsforgalmi útról, és hamarosan megérkeztek a rendőrkapitányság elé.

Jack még sosem látta az épületet, és meglepte, milyen modern. Odabent keresztül kellett mennie egy fémdetektoron, aztán Shawn bekísérte Lou Soldano irodájába, majd eltávozott.

Lou fölállt, kezet rázott Jackkel, és előhúzott egy egyenes hátú széket. - Foglaljon helyet, doktor úr! - mondta. - Ez itt Wilson őrmester. - Lou egy egyenruhás, fekete bőrű rendőrre mutatott, aki bemutatkozásként fölállt a helyéről. Feltűnő jelenség volt, makulátlanul vasalt egyenruhában. Rendezett külseje éles ellentétben állt Lou hanyag megjelenésével.

Jack kezet fogott az őrmesterrel, és meglepte határozott kézszorítása. El is röstellte magát reszkető, nyirkos tenyere miatt.

- Azért kérettem ide Wilson őrmestert, mert ő vezeti a Különleges Csoportunk erőszakos bandák elleni egységét - magyarázta Lou, miközben visszaült az íróasztala mögé.

Hát ez csodálatos, gondolta Jack, attól tartva, hogy Warrenhez is eljut majd ennek a találkozónak a híre. Megpróbált mosolyogni, de csak erőltetett, hamis vigyorra futotta, attól félt, túlságosan is szembetűnő az idegessége. Szorongva gondolt arra, hogy ez a két tapasztalt rendőr alighanem abban a pillanatban észrevette rajta, hogy bűnös, amikor belépett az ajtón.

- Úgy hallottam, szörnyű dolgokat élt át ma este - kezdte Lou.

- Enyhén szólva - válaszolt Jack. Felmérte magának Lou-t. Nem ilyennek képzelte azt a férfit, aki egy ideig Laurie társa volt, hanem rendezettebb külsejűnek, jobb megjelenésűnek. Ehelyett most egyenesen az volt a benyomása, hogy a zömök, rövidre nyírt hajú Lou-ban saját magával találkozott, alacsonyabb kiadásban.

- Kérdezhetek valamit? - folytatta Jack.

- Természetesen - felelte Lou, széttárva a karját. - Ez itt nem kihallgatás. Csak beszélgetünk.

- Hogy jutott eszébe rám állítani a kollégáját? - kérdezte Jack. - Ne értsen félre, nincs ellene semmi kifogásom. Különösen így, utólag. Hiszen megmentette az életemet.

- Ezt dr. Laurie Montgomerynek kell megköszönnie - felelte Lou. - Aggódott maga miatt, és megígértette velem, hogy teszek valamit az ügyben. És más nem jutott eszembe, mint hogy magára állítsak valakit.

- Őszintén hálás vagyok érte - mondta Jack. Az járt a fejében, hogyan köszönje meg mindezt Laurie-nak.

- Nos, doktor úr, sok mindenről kellene beszélnünk - kezdte Lou. Mindkét könyökével rátámaszkodott az íróasztalra. - Talán magától megtudhatjuk, hogy mi ez az egész.

- Őszintén szólva magam sem tudom - felelte Jack.

- Eddig jó, ez őszintén hangzott - hagyta helyben Lou. - De valamit azért csak tud. Most már megnyugodhat. Újra mondom, ez itt csak beszélgetés.

- Nem vagyok benne biztos, hogy beszélgetni tudok ilyen feldúlt állapotban.

- Kezdjük talán azzal, hogy összefoglalom magának, amit én tudok, hátha az segít. - Lou pár mondatban felvázolta mindazt, amit Laurie elmondott neki. Hangsúlyozta, tudomása van arról, hogy Jacket egyszer vagy többször megverték, most pedig az életére tört egy Alsó East Side-i banda egyik tagja. Lou szóba hozta azt is, hogy Jack nem szimpatizál az AmeriCare-rel, és összeesküvést szimatol a Manhattan Generalben mostanában fölbukkant fertőzések mögött. Aztán azzal fejezte be, hogy tudomása szerint Jack arra célzott Laurie-nak, hogy két, látszólag egymástól független emberölésnek köze lehet egymáshoz, és az előzetes laboratóriumi vizsgálatok alátámasztják ezt a meglepő gyanút.

Jack nagyot nyelt. - Hú - mondta -, kezdem azt hinni, hogy maga többet tud, mint én.

- Biztos vagyok benne, hogy ez nem így van - közölte Lou fanyar mosollyal. - De talán ezek az ismeretek támpontot adnak magának, hogy mit kéne még elmondania nekünk ahhoz, hogy megakadályozzuk a további erőszakot maga vagy mások ellen. Történt egy másik bandaleszámolás is ma délután a General közelében. Erről nem tud valamit?

Jack megint nyelt egyet. Nem tudta, mit válaszoljon. Újra eszébe jutott Warren figyelmeztetése, de az is, hogyan menekült el két bűntett helyszínéről, és hogyan vált bűnrészessé egy gyilkosságban. Akárhogy forgatja is, bűnösnek kell tartania magát.

- Erről most nem szívesen beszélnék - mondta halkan.

- Igen? - vonta fel a szemöldökét Lou. - És miért nem?

Jack kétségbeesve kereste a megfelelő választ, még hazugságra is hajlandó lett volna. - Talán azért, mert felelősséggel tartozom mások biztonságáért - mondta végül.

- Ezért vagyunk mi - szúrta közbe Lou. - A mások biztonságáért...

- Persze, értem én - mondta Jack. - De ez most kényes helyzet. Túlságosan is szerteágazó. Attól félek, küszöbön áll egy valóban súlyos járvány.

- Milyen járvány? - kérdezte Lou.

- Influenza - felelte Jack. - Magas halálozási aránnyal járó influenza.

- Sokan megbetegedtek már? - kérdezte Lou.

- Eddig még nem - válaszolta Jack. - De így is nyugtalankodom.

- Én is félek a járványtól, de ez nem az én szakterületem - mondta Lou. - Én emberölési ügyekkel foglalkozom. Amennyiben most nem alkalmas, mit gondol, mennyi időre van szüksége ahhoz, hogy beszélni tudjunk a szóban forgó gyilkosságokról?

- Adjon nekem egy napot! - kérte Jack. - A járványveszély pedig tényleg reális, higgyen nekem!

- Hmm - fontolgatta Lou. Ránézett Wilson őrmesterre.

- Egy nap alatt sok minden történhet - mondta az őrmester.

- Én is ettől tartok - mondta Lou. Újra Jack felé fordult. - Minket most az aggaszt, hogy a két meggyilkolt férfi két különböző genghez tartozott. Nem szeretnénk, ha háború törne ki közöttük, itt, a mi körzetünkben. Az ilyesminek mindig sok ártatlan ember is áldozatul eshet.

- Huszonnégy órára van szükségem - ismételte Jack. - Remélem, addigra sikerül bizonyítékot szereznem a gyanúm alátámasztásához. Ha nem, be fogom ismerni, hogy tévedtem, és mindent elmondok magának, amit csak tudok, bár az nem valami sok.

- Figyeljen, doktor úr! - mondta Lou. - Ebben a minutában letartóztathatnám magát bűnpártolás vádjával. Maga szándékosan hátráltatja a nyomozást több emberölési ügyben. Csak arra vagyok kíváncsi, tisztában van-e azzal, mit csinál.

- Azt hiszem, igen - felelte Jack.

- Vád alá helyezhetném, de ez nem áll szándékomban - folytatta Lou. Hátradőlt a székében. - Ehelyett elhiszem, amit a járvány lehetőségéről mondott. Elfogadom dr. Montgomery véleményét, aki szerint maga rendes fickó, és hajlandó vagyok elnapolni az engem érintő ügyeket, De holnap hallani szeretnék magáról! Megértette?

- Értem - mondta Jack. A hadnagyról az őrmesterre nézett, aztán vissza. - Befejeztük?

- Egyelőre igen - felelte Lou.

Jack felállt, és elindult az ajtó felé. Mielőtt elérte volna, megszólalt Wilson őrmester. - Remélem megértette, mennyire veszélyes a bandák ügyeibe ártani magát. Azok a fiúk úgy érzik, nincs sok veszítenivalójuk, következésképpen nem sokra becsülik az életet, sem a magukét, sem a másét.

- Igyekszem észben tartani - válaszolta Jack.

Kisietett az épületből. Amint kilépett az éjszakába, óriási megkönnyebbülést érzett, mintha csak bűnbocsánatban részesült volna.

Miközben szabad taxira várt a járdán, szemben a rendőrkapitánysággal, azon gondolkodott, mit tegyen most. Hazamenni félt, sem a Fekete Királyokkal, sem Warrennel nem szeretett volna találkozni. Megfordult a fejében, hogy visszamegy Terese-hez, de nem akarta még nagyobb veszélybe sodorni.

Végiggondolva a lehetőségeit, úgy döntött, hogy keres egy olcsó hotelt. Ott legalább biztonságban van, és nem hoz veszélyt a barátaira sem.

31. FEJEZET

1996. március 27. szerda, 6:15

Jack fölfedezte magán az első tüneteket: az alkarján szinte pillanatok alatt vörös kiütések jelentek meg. Mialatt ezt vizsgálgatta, a kiütések átterjedtek a mellkasára és a hasára is. Két mutatóujjával megfeszítette a bőrt az egyik kiütés körül, hogy lássa, elhalványodik-e. Nemcsak hogy nem halványodott el, de a nyomásra még mélyült is a színe.

Aztán olyan hirtelen, ahogyan jöttek, a kiütések viszketni kezdtek. Jack eleinte azzal próbálkozott, hogy tudomást sem vesz az égető érzésről, de egy idő után annyira viszketett mindene, hogy muszáj volt vakaróznia. A vakarástól vérezni kezdtek a kiütések. Mindegyik egy-egy nyitott sebbé vált.

A viszketéssel és a vérzéssel együtt láz lépett fel. Eleinte csak hőemelkedés volt, de miután elérte a harmincnyolc fokot, egykettőre magasra szökött. A homlokán verejtékcseppek gyöngyöztek.

Megnézte magát a tükörben, és elszörnyedt: az arca vörös volt, és tele apró, nedvedző sebekkel. Néhány perccel később azt tapasztalta, hogy egyre nehezebben lélegzik. Hiába próbált mélyeket lélegezni, így is levegő után kellett kapkodnia.

Aztán a szíve minden dobbanására szörnyű lüktetést érzett a fejében, mintha dobot vernének benne. Fogalma sem volt, mit szedett össze, de nem lehetett kétséges, hogy súlyos állapotban van. Ösztönösen érezte, hogy már csak percei vannak, hogy felállítsa a diagnózist, és eldöntse, milyen gyógymóddal próbálkozik.

Igen ám, de a diagnózis felállításához vérmintára volt szüksége, csakhogy nem volt vérvételi tűje. Talán meg tudná oldani egy késsel is. Nyűglődés lesz, de hátha beválik. De hol talál itt kést?

Kinyitotta a szemét. Egy percig őrülten kutatott kés után az éjjeliszekrényben, aztán feladta. Hirtelen nem is emlékezett rá, mire is kell neki a kés. Közben újra meg újra felhangzott egy mély, fémesen csattanó hang, ő pedig képtelen volt rájönni, honnan jön. Fölemelte a karját, hogy megnézzen egy kiütést, de az eltűnt.

Ebben a pillanatban döbbent rá, hogy szállodában van... és hogy álmodta az egészet.

Becslése szerint vagy harminc fok lehetett a hotelszobában. Viszolyogva rúgta le magáról a takarót. Úszott az izzadságban. Felült, lelógatta a lábát az ágy szélén. A fémes csattanás a radiátorból jött, pára és gőzfelhő kíséretében. Olyan volt, mintha valahol, valaki kalapáccsal püfölné a fűtőtestet.

Odament az ablakhoz, és megpróbálta kinyitni. Meg sem mozdult, úgy be volt ragadva. Felhagyott a hiábavaló próbálkozással, és a radiátorhoz lépett. El akarta zárni, de annyira forró volt, hogy meg sem tudta fogni a szelepet. Hozott egy törülközőt a fürdőszobából, de rá kellett jönnie, hogy a fűtőtest csapja ugyanolyan mozdíthatatlan, mint az ablakkilincs.

A fürdőszobában végre sikerült kinyitnia egy tejüveg ablakot. Friss levegő áramlott be rajta. Jack pár percig mozdulatlanul állt alatta, a kő is kellemesen hűvös volt a talpa alatt. A mosdó fölé hajolt, és felidézte magában az előbbi rémálmot. Félelmetesen valóságosnak tűnt. Még a karját és a hasát is ellenőrizte, hogy megbizonyosodjék, tényleg nincsenek rajta kiütések. Nem voltak, hál istennek. De a feje tényleg fájt, amit a túlfűtött szobának tudott be, csodálkozott is, hogy nem ébredt fel hamarabb.

A tükörbe pillantva látta, hogy vörös a szeme. És nagyon ráfért volna a borotválkozás. Remélte, hogy a szállodában talál üzletet, ahol tisztálkodószereket vásárolhat.

Visszament a hálószobába. A radiátor most csöndben volt, és a szoba hőmérséklete is elviselhető hőfokra esett vissza a fürdőszobából beáramló, hűvös levegő jótékony hatására.

Öltözködni kezdett, hogy lemenjen a hallba. Közben fölelevenedtek benne az előző nap eseményei. Rémisztő élességgel jelent meg előtte a rá meredő pisztoly csöve. Megborzongott. A másodperc töredékén múlott, hogy nem hagyta ott a fogát.

Huszonnégy órán belül háromszor járt közel a halálhoz. És mindegyik esetből arra kellett rádöbbennie, hogy mennyire szeret élni. Most először jutott eszébe, hogy voltaképpen felelőtlenül viselkedik, a félesége és a lányai utáni bánkódás és lelkiismeret-furdalás immár nem lehet mentség mindenre. Szerettei emlékének is tartozik annyival, hogy komolyan veszi a saját életét.

Odalent, a kopott hallban sikerült vennie egy eldobható borotvát, és egy kis tubus fogkrémet, a hozzá tartozó fogkefével. Amíg a liftre várt, hogy visszamenjen a szobájába, egy köteg Daily Newst pillantott meg a még bezárt újságosstandon. Elolvasta a nagybetűs főcímet a fejléc alatt.

"A hullaházi doktor a halál torkában! Lövöldözés a divatos étteremben! Lásd a 3. oldalt."

Jack letette a holmikat, és megpróbált kihalászni egy példányt a kötegből, de nem ment, a lapok túl szorosan voltak összekötve.

Visszament a recepciós pulthoz, nagy nehezen meggyőzte a mogorva éjszakai portást, hogy jöjjön ki a pult mögül, és vágja el a zsineget egy borotvapengével. Aztán kifizette az újságot, és a portás gátlástalanul zsebre tette a pénzt.

Fölfelé a liftben Jack döbbenten pillantotta meg a fényképét a harmadik oldalon, amint éppen kilép a Positanóból, és Shawn Magoginal fogja a karját. Pedig nem is emlékezett rá, hogy fotósokat látott volna. A képaláírás így szólt. "Dr. Jack Stapleton New York-i törvényszéki orvost a civil ruhás Shawn Magoginal vezeti el a helyszínről, ahol megpróbálták meggyilkolni. Az incidens során egy New York-i banda tagja életét vesztette."

Elolvasta a cikket. Nem volt hosszú, mire visszaért a szobájába, már be is fejezte. Az újságíró valahonnan megtudta, hogy Jacknek korábban is volt dolga ugyanezzel a genggel. Az egész írás hemzsegett a sanda célzásoktól. Jack félrelökte a lapot. Viszolygott a váratlan nyilvánosságtól, és attól tartott, hogy ez megnehezítheti a dolgát. Számított arra, hogy nehéz napja lesz, és nem hiányzott neki ez a nem várt publicitás.

Lezuhanyozott, megborotválkozott és fogat mosott. Összehasonlíthatatlanul jobban érezte magát, mint amikor felébredt, de korántsem volt csúcsformában. Továbbra is lüktetett a feje, és izomfájdalmat érzett a lábában meg a derekában. Nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy ezek már az influenza első tünetei, gyorsan be is vette a rimantadint.

Amikor megérkezett a Törvényszéki Orvosi Hivatalhoz, arra kérte a taxist, hogy a halottasház előtt tegye ki, mert mindenképp el akarta kerülni, hogy belefusson egy rá várakozó újságíróba.

Egyenesen a készenléti helyiségbe tartott. Már előre szorongott, hogy mi történhetett az éjszaka. Amint belépett a szobába, Vinnie leengedte a kezében tartott újságot.

- Hé, doki! - mondta Vinnie. - Mit szólsz? Benne vagy az újságban.

Jack úgy tett, mintha nem is hallotta volna, ment tovább, George Fontworth íróasztala felé.

- Nem is érdekel? - szólt utána Vinnie. - Itt van még a fotód is!

- Már láttam - morogta Jack. - Van jobb képem is.

- Meséld már el, mi történt! - erősködött Vinnie. - Tisztára olyan, mint a filmekben. Miért akart lelőni az a fickó?

- Összetévesztett valakivel - vetette oda Jack.

- Ne már! - mondta csalódottan Vinnie. - Úgy érted, hogy azt hitte rólad, valaki más vagy?

- Valami ilyesmi - hagyta rá Jack. Aztán odafordult George-hoz, és megkérdezte tőle, nem volt-e az éjjel újabb influenzás haláleset.

- Tényleg rád lőtt valaki? - kíváncsiskodott George is, mintha meg sem hallotta volna Jack kérdését. Ugyanolyan izgatott volt, mint Vinnie. A másik ember baja mindig roppant érdekes tud lenni.

- Negyvenszer vagy ötvenszer - mondta Jack. - De szerencsére olyan pisztollyal, ami nem golyókat lő, hanem ping-pong labdákat. Amik elől nem tudtam elhajolni, azok lepotyogtak a földre, és nem tettek kárt senkiben.

- Az az érzésem, hogy nem akarsz róla beszélni - állapította meg George.

- Fején találtad a szöget, George! - felelte Jack. - Tehát, hoztak be influenzás esetet az éjjel?

- Négyet - mondta George. Jacknek összeszorult a gyomra.

- Hol vannak? - kérdezte.

George rácsapott egy iratkötegre. - Egypárat rád osztottam, de Calvin már ideszólt telefonon, hogy jobban szeretné, ha ma még nem boncolnál, hanem csinálnád tovább az elmaradt adminisztrációdat. Biztosan ő is olvasta az újságot. Még azt is mondta, hogy esetleg nem is jössz be dolgozni.

Jack nem válaszolt. Egyáltalán nem bánta, hogy ma sem kell boncolnia, úgyis annyi mindent akart elintézni. Gyorsan kinyitotta a dossziékat, hogy elolvassa a neveket. Bár magától is kitalálhatta volna őket, de így is letaglózta a névsor. Kim Spensor, George Haselton, Gloria Hernandez és William Pearson, az esti műszak laboránsa. Valamennyien éjszaka haltak meg, a halál oka akut légzési elégtelenség. Amitől annyira tartott, hogy virulens törzsről van szó, nem is volt többé kérdés, immár tény volt. Az áldozatok valamennyien egészséges, fiatal felnőttek voltak, akik negyvennyolc órán belül belehaltak a fertőzésbe.

Korábbi félelmei most mind egyszerre törtek rá. A komoly járvány minden eddiginél szorongatóbb eshetőséggé vált. Egyedül abban reménykedett, hogy ha igaza volt a párologtatóval, mint fertőzésforrással kapcsolatban, akkor valamennyi áldozat indexesetnek tekinthető, annyiban, hogy mindannyian kapcsolatba kerültek a megfertőzött párologtatókkal. Vagyis egyiküknél sem volt szó emberről emberre terjedő fertőzésről, tehát van még esély az igazi járvány elkerülésére.

Kisietett a szobából, meg sem hallva Vinnie további kérdéseit. Még nem tudta, mi legyen a következő lépése. Ha a pestises esetekre gondolt, egyértelműnek tűnt, hogy meg kellene várnia Binghamet, és rávennie, hogy hívja fel New York állam és a város illetékeseit. Csakhogy most a legszörnyűbb gyanúja látszik beigazolódni, a járvány minden pillanatban elszabadulhat! Nem vesztegetheti várakozással az időt!

- Dr. Stapleton, rengetegen keresték magát - szólt utána Marjorie Zankowski, az éjszakai telefonügyeletes. Páran üzenetet hagytak a rögzítőjén, de itt van a hívók listája. Készültem felvinni az irodájába, de ha már itt van... - Azzal egy köteg rózsaszín űrlapot tolt Jack elé a telefonüzenetekkel. Jack átvette őket, és ment tovább.

Fölfelé menet, a liftben átfutotta a cédulákat. Terese többször is hívta, utoljára hajnali négykor. Jackben feltámadt a lelkiismeret-furdalás, hogy Terese hiába kereste. Fel kellett volna hívnia a szállodából, ahogy megígérte, de igazság szerint senkivel nem volt kedve beszélni.

Legnagyobb meglepetésére Clint Abelardtól és Mafy Zimmermantől is jött üzenet. Első gondolata az volt, hogy talán Kathy McBane beszélt velük, és mindent elmondott nekik, amit tőle hallott. Ha így van, nem számíthat kellemes üzenetre egyiküktől sem. Egymás után telefonáltak, valamivel hajnali hat után.

Az összes üzenet közül Nicole Marquette-é izgatta és aggasztotta leginkább, aki az OJK-ból telefonált, kétszer is, először éjfél felé, utána hajnali háromnegyed hatkor.

Berohant az irodájába, ledobta a kabátját, és egyből rávetette magát a telefonra, hogy visszahívja Nicole-t. A lány meglehetősen fáradt hangon szólt a telefonba.

- Igen, hosszú éjszakám volt - mondta Jack együttérző érdeklődésére. - Többször is próbáltam hívni, a hivatalban és odahaza is.

- Nagyon sajnálom - mondta Jack. - Telefonálnom kellett volna, hogy megadjam a számot, ahol elérhet.

- Egyik alkalommal, amikor a lakásán kerestem, egy Warren nevű úr vette föl a telefont - mondta Nicole. - Remélem, a barátja. Merthogy velem nem volt különösebben barátságos.

- Igen, a barátom - vágta, rá Jack. Újabb kellemetlen hír, gondolta, tudta, hogy nem lesz könnyű szembenéznie Warrennel.

- Nos, nem is tudom pontosan, hogy mivel kezdjem - tért a tárgyra Nicole. - Először is biztosíthatom róla, hogy sok embernek sikerült álmatlan éjszakát szereznie. Az influenzaminta, amit küldött, igencsak felkavarta itt a kedélyeket. Végigfuttattuk a teljes ellenszérum-készletünkön, valamennyi ismert referenciatörzzsel. Egyikkel sem egyezett olyan mértékben, ami értékelhető lett volna. Más szóval, ez vagy teljesen új törzs, vagy olyan régi, hogy nem fordult elő azokban az években, amióta ellenszérumot tartunk.

- Ez nem túl jó hír, igaz? - kérdezte Jack.

- A legkevésbé sem - felelte Nicole. - Nagyon is ijesztő hír, különösen annak ismeretében, hogy milyen erősen patogén törzsről van szó. Már öt halálesetről tudunk.

- Honnan van az információjuk? - kérdezte Jack. - Én is most tudtam meg, hogy további négy beteg halt meg az éjjel.

- Az éjszaka folyamán kapcsolatba léptünk az állami és a helyi illetékesekkel - felelte Nicole. - Ez volt az egyik ok, amiért annyira szerettem volna elérni magát. Mi úgy látjuk, hogy ez járványügyi vészhelyzet, és nem akartam, hogy maga úgy érezze, a feje fölött átnyúlva intézkedünk. Tudja, végül is találtunk valamit, ami reagált a vírusra. Egy fagyasztott szérummintánk volt az, amiről úgy sejtjük, hogy az ellen az influenzatörzs ellen tartalmaz antiszérumot, amelyik az 1918-1919-es nagyjárványt okozta.

- Te jó ég! - kiáltott fel Jack.

- Amint erre rájöttem, felhívtam a közvetlen főnökömet, dr. Hirose Nakanót - folytatta Nicole. - Ő pedig felhívta az OJK igazgatóját, aki azóta már a hadsereg tisztifőorvosától lefelé mindenkivel telefon-összeköttetésben áll. Itt nálunk szinte háborús készültség van. Vakcinára van szükségünk, méghozzá nagyon gyorsan. Pontosan olyan minden, mint hetvenhatban, amikor a sertésvész miatt volt az a hisztéria.

- Esetleg segíthetek valamiben? - kérdezte Jack.

- Pillanatnyilag semmiben - felelte Nicole. - Hálával tartozunk magának, amiért ilyen gyorsan értesített bennünket. Mindezt elmondtam az igazgatónknak is, nem lepnék meglepve, ha személyesen telefonálna magának.

- Tehát értesítették a kórházat? - érdeklődött Jack.

- A leghatározottabban - mondta Nicole. - Még ma odaérkezik tőlünk egy szakcsoport, hogy minden lehetséges módon a segítségükre legyen, beleértve a helyi járványügyesek támogatását is. Mondanom sem kell, nagyon szeretnénk rájönni, honnan jött ez a vírus. Az influenzánál mindig az a rejtély, hol vannak a lappangó vírushordozók. Madarakra, különösen a kacsákra, és a disznókra szoktak gyanakodni, de ezt még senkinek sem sikerült bizonyítania. Hogy mást ne mondjak, elképesztő, hogy egy hetvenöt éve nem látott törzs fogja magát, föltámad, és ki akar irtani bennünket.

Pár perccel később Jack letette a telefont. Meg volt döbbenve, de ugyanakkor némi megkönnyebbülést érzett. Legalább végre komolyan vették a figyelmeztetését, és mozgósították az illetékeseket, legalább most már készen állnak azok az emberek, akik valóban képesek lehetnek szembeszállni egy kitörő járvánnyal.

De megfejtésre várt még az a kérdés, hogy honnan kerültek elő ezek a fertőző anyagok. Jack meg volt győződve róla, hogy ez esetben szóba sem jöhet olyan természetes forrás, mint egy állat- vágy madárfaj. Vagy egyetlen személy, vagy egy szervezet áll az influenzafertőzések mögött, és most ennek kiderítésére kell összpontosítania.

Mielőtt bármibe fogott volna, felhívta Terese-t. Otthon volt, a lakásán. Nagyon megkönnyebbült, amikor meghallotta Jack hangját.

- Mi történt veled? - kérdezte. - Betegre aggódtam magam.

- Egy hotelban töltöttem az éjszakát.

- De miért nem hívtál fel, ahogy ígérted? Százszor kerestelek a lakásodon.

- Bocsáss meg! - mentegetőzött Jack. - Telefonálnom kellett volna. De mire elszabadultam a rendőrségről, és találtam egy szállodát, már nem nagyon volt kedvem senkivel beszélni. El sem tudom mondani, milyen rémes volt a tegnapi napom. Attól félek, hogy már nem vagyok az, aki voltam.

- Azt hiszem, értelek - mondta Terese. - Azután a szörnyű eset után azon csodálkozom, hogy még egyáltalán dolgozni tudsz. Nem is gondoltál arra, hogy otthon maradj? Azt hiszem, én ezt tenném a helyedben.

- Túlságosan is nyakig vagyok az ügyekben - felelte Jack.

- Pontosan ettől féltem - jegyezte meg Terese. - Jack, hallgass meg! Először összevertek, most pedig kis híján megöltek. Nem gondolod, hogy itt volna az ideje másokra bíznod ezt a dolgot, és visszatérned a normális munkádhoz?

- Ez részben már meg is történt - mondta Jack. - Már útban vannak New Yorkba az Országos Járványügyi Központ emberei, hogy megakadályozzák az influenzajárvány kitörését. Nekem nincs más dolgom, mint átvészelni ezt a mai napot.

- Ezt meg hogy értsem? - kérdezte Terese.

- Ha ma estig nem tudom megoldani a rejtélyt, akkor feladom - mondta Jack. - Ezt ígértem a rendőröknek is.

- Ez zene füleimnek - mondta Terese. - Mikor láthatlak? Van egy-két izgalmas hírem a számodra.

- Nem gondolod a tegnapi este után, hogy életveszélyes társaság vagyok? - kérdezte Jack.

- Feltételezem, hogy amint beszünteted ezt a keresztes hadjáratot, leszállnak rólad az üldözők.

- Hívni foglak - ígérte Jack. - Most még nem tudom, mi lesz ennek a napnak a vége.

- Tegnap este is megígérted, hogy felhívsz, aztán mégsem hívtál - mondta szemrehányóan Terese. - Hogyan bízhatnék meg benned?

- Most az egyszer még próbáld meg - kérte Jack. - De most mennem kell dolgozni!

- Nem is érdeklődsz az izgalmas híreim után? - kérdezte Terese.

- Gondoltam, majd elmondod, ha akarod - válaszolta Jack.

- A National Health lefújta a belső szemlét - mondta Terese.

- És ez jó? - kérdezte Jack.

- De még mennyire! - felelte Terese. - Azért fújták le, mert biztosak benne, hogy tetszeni fog nekik a "Ne várjon tovább!" kampányunk, amit tegnap nem hivatalosan előadtam nekik. Tehát ahelyett, hogy most nagy hirtelen összedobnánk az anyagot, kaptunk egy hónapot, hogy rendesen kidolgozhassuk.

- Ez nagyszerű - mondta Jack. - Büszke vagyok rád.

- És ez még nem minden - folytatta Terese. - Felhívott Taylor Heath, hogy gratuláljon. Elmondta azt is, hogy megtudta, mire készült Robert Barker. Barker ki van rúgva, és most jövök én. Taylor még arról is biztosított, hogy én leszek a Willow and Heath következő elnöke.

- Ezt meg kell ünnepelni! - mondta Jack.

- De meg ám! - nevetett Terese. - És ennek az a legjobb módja, ha ma együtt ebédelünk a Four Seasonsban.

- Te aztán nem adod fel - jegyezte meg Jack.

- Ez szóba sem jöhet, ha karriert akarok csinálni - mondta Terese.

- Az ebéd nem megy, de talán együtt vacsorázhatunk - mondta Jack. - Hacsak nem csuknak le addig.

- Hát ez meg mit jelentsen? - kérdezte Terese.

- Túl sokáig tartana elmagyaráznom - tért ki Jack a válasz elől. - Majd később felhívlak. Viszlát, Terese! - Azzal gyorsan letette a telefont, mielőtt Terese közbevághatott volna. Úgy érezte, hogy amilyen kitartó, addig duruzsolna a fülébe, amíg el nem éri, amit akar.

Jack éppen indult volna a DNS-laborba, amikor Laurie jelent meg az ajtóban.

- El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy látlak - mondta őszinte örömmel.

- Én pedig szeretném megköszönni neked, hogy itt lehetek - válaszolta Jack. - Pár napja még fölháborodva azt mondtam volna, minek ütöd az orrodat más dolgába. De most már nem. Hálás vagyok neked, hogy beszervezted Soldano hadnagyot, és ezzel megmentetted az életemet!

- Lou felhívott tegnap este, és elmesélte, mi történt - mondta Laurie. - Én viszont hiába próbáltalak hívni a lakásodon.

- Nemcsak te - jegyezte meg Jack. - Képzeld el, szégyen ide, szégyen oda, egyszerűen nem mertem hazamenni!

- Lou szerint fölöslegesen nagy kockázatot vállalsz ezekkel a bandákkal - folytatta Laurie. - Nekem meg az a véleményem, hogy ha készülsz valamire, hagyjál föl vele, ne csinálj butaságot!

- Hát, ha ez megvigasztal, a többség osztja a véleményedet - tárta szét a karját Jack. - És biztos vagyok benne, hogy az anyám is neked adna igazat, ha felhívnád az indianai South Bendben, és megkérdeznéd, szerinte mi a helyes.

- Nem is értem, hogyan tudsz ezen humorizálni, azok után, ami veled történt - sóhajtott Laurie. - Egyébként Lou arra kért, tudatosítsam benned, hogy nem tud huszonnégy órás védelmet biztosítani. Nincs elég embere hozzá. Vedd úgy, hogy csak magadra számíthatsz!

- Legalább olyan valakivel dolgozhatom együtt, akit már jól ismerek - mondta Jack.

- Lehetetlen alak vagy! - méltatlankodott Laurie. - Semmit nem vagy hajlandó komolyan venni, rögtön elkezdesz szellemeskedni! Inkább mindent el kéne mondanod Lou-nak! Azt is, hogy szerinted egy terrorista műve az egész járvány. És bízd rá a dolgot, majd ő kinyomozza! Ez az ő feladata, és hidd el, érti is a dolgát.

- Alighanem - felelte Jack. - De több tekintetben különleges a helyzet. Hogy mást ne mondjak, itt olyan speciális ismeretekre van szükség, amelyekkel Lou nem rendelkezik. Egyébként is, úgy érzem, nagyon jót tenne az önbecsülésemnek, ha végig tudnám vinni ezt az ügyet. Lehet, hogy nem látszik, de az utóbbi öt évben alaposan megtépázódott az önbizalmam.

- Titokzatos pasas vagy - mondta Laurie. - Ráadásul makacs is, én pedig nem ismerlek eléggé ahhoz, hogy el tudjam dönteni, mikor viccelsz és mikor beszélsz komolyan. Legalább annyit ígérj meg, hogy óvatosabb leszel, mint eddig!

- Jó, kössünk üzletet! - jelentette ki Jack. - Megígérem, hogy óvatos leszek, ha te is megígéred, hogy szedni fogod a rimantadint.

- Igen, láttam lent, hogy megint négy influenzás halál volt - mondta Laurie. - Gondolod, hogy a rimantadin megvéd ellene?

- Tökéletesen - mondta Jack. - Az OJK is nagyon komolyan veszi a járványt, és neked is komolyan kéne venned. Arra gyanakszanak, hogy ez ugyanaz a törzs, amelyik az 1918-as katasztrofális influenzát okozta. Én magam is szedem a rimantadint.

- Már hogyan lehetne ugyanaz a törzs? - képedt el Laurie. - Az a törzs már nem létezik.

- Az influenza nagyon el tud rejtőzni - mondta Jack. - Éppen ez az egyik dolog, ami felkeltette az OJK érdeklődését.

- Hát, ha így áll a helyzet, ez alaposan kikezdi a terroristaelméletedet - jegyezte meg Laurie. - Olyasmit nem lehet szándékosan terjeszteni, ami nem létezik máshol, csak valami ismeretlen, természetes rezervoárban.

Jack csak bámult Laurie-ra. Kolléganőjének igaza volt, csak azt nem értette, ő miért nem gondolt erre.

- Nem akartam elrontani a játékodat - mentegetőzött Laurie.

- Semmi baj - felelte Jack szórakozottan. Lázasan töprengett, hogy ha az influenzát természetes jelenség okozta, vajon elképzelhető-e, hogy a többi fertőzést mégis szándékosan terjesztették. Ezzel a gondolatmenettel csak az volt a baj, hogy megsértette az orvosi diagnosztika alaptörvényét: ugyanazt a magyarázatot próbálta ráhúzni egymástól szemlátomást különböző esetekre.

- Mindazonáltal az influenza veszélye reális - folytatta Laurie. - Tehát szedni fogom a gyógyszert, de hogy biztosítékom legyen rá, hogy betartod a megállapodást, azt szeretném, ha kapcsolatban maradnánk. Láttam, hogy Calvin mára is mentesített a boncolástól, tehát ha elmész valahová, rendszeres időközönként hívj fel telefonon.

- Lehet, hogy már beszéltél is az anyámmal? - tréfálkozott Jack. - Ez nagyon úgy hangzott, mint azok a parancsok, amiket tőle kaptam első éves egyetemista koromban.

- Most van üzlet vagy nincs üzlet? - kérdezte Laurie.

- Van - adta meg magát Jack.

Miután Laurie elment, Jack a DNS-laborba indult, hogy megkeresse Ted Lynchet. Örült, hogy otthagyhatta az irodáját. Minden jó szándék dacára torkig volt már a jó tanácsokkal, és attól tartott, hogy Chet is bármelyik percben betoppanhat. Afelől pedig nem voltak kétségei, hogy megpróbálna a lelkére beszélni, ugyanúgy, mint Laurie.

Miközben felfelé lépkedett a lépcsőn, tovább gondolkodott arról, amit Laurie az influenza forrásáról mondott. Hihetetlennek találta, hogy ez neki nem jutott eszébe, ez megint csak elbizonytalanította. Arra gondolt, hogy most már létkérdés számára a pozitív eredmény a National Biologicalstől, mert ha negatív választ kapna az ottani tesztekre, akkor végképp búcsút mondhat annak, hogy valaha is bebizonyíthatja az elméletét. Akkor már csak azokra a tenyészetekre számíthat, amelyeket, ha minden igaz, Kathy McBane szerzett a központi ellátó mosogatójának lefolyócsövéből.

Abban a pillanatban ahogy Ted Lynch megpillantotta a közeledő Jacket, úgy tett, mintha el akarna bújni a laboratóriumi asztala mögé.

- A fenébe is, megtaláltál - tréfálkozott, amikor Jack megjelent a munkaasztal túlsó végén. - Reméltem, hogy délutánig megúszhatom.

- Nincs szerencséd - mondta Jack. - Még boncolnom sem kell, tehát úgy döntöttem, hogy letáborozok itt, a laborban. Nem is kérdem, hozzájutottál-e már, hogy megnézd a mintáimat...

- Pedig késő estig bent maradtam tegnap, ma meg korán bejöttem, hogy előkészítsem a sejtmagproteint. Minden készen áll a tesztelésre. Ha adsz egy órát, addigra már lesz is valami eredmény.

- Megvan mind a négy kultúra? - érdeklődött Jack.

- Meg hát - felelte Ted. - Agnes megint mestermunkát végzett.

- Jó, akkor majd visszajövök - köszönt el Jack. Hogy elüsse valamivel az időt, lement a hullaházba, beöltözött, és belépett a boncterembe. Ott már javában ment a nappali műszak. A nyolc asztalból hatnál dolgoztak, a boncolás különböző stádiumainál tartott a munka. Jack végigment az asztalok között, amíg rá nem ismert az egyik áldozatra. Gloria Hernandez volt az. Egy pillanatig csak nézte a sápadt arcot, és megpróbálta tudomásul venni a halál tényét. Nemrég még a lakásában beszélgetett vele, szinte felfoghatatlan volt a számára, ami történt. Riva Mehta, Laurie szobatársa végezte a boncolást. Apró termetű indiai nő volt, sámlira kellett állnia, hogy elérje a boncasztalt. Ebben a pillanatban nyitotta meg a mellkast. Jack megállt, és figyelte. Amikor Riva kiemelte a tüdőt, Jack megkérte, hadd nézze meg a metszet felszínét. Ugyanolyan volt, mint Kevin Carpenteré az előző napon, tele tűhegynyi bevérzésekkel. Kétség nem fért hozzá, hogy elsődleges influenzás tüdőgyulladásról van szó. Jack továbbment, és megállt Chet mellett, aki George Haselton betegápolót boncolta. Jack meglepődött. Chetnek az volt a szokása, hogy a boncolások megkezdése előtt még bement az irodába. Amikor észrevette Jacket, zavartnak látszott.

- Miért nem vetted fel a telefont tegnap este? - kérdezte szemrehányóan.

- Mert túl messze volt tőlem - felelte Jack. - Ugyanis nem voltam otthon.

- Colleen hívott, tőle tudtam meg, hogy mi történt - mondta Chet. - Mintha már túl komolyra fordultak volna a dolgok, nem gondolod?

- Chet, mi lenne, ha beszélgetés helyett inkább megmutatnád a tüdőt? - kérte Jack.

Chet teljesítette a kérést. Az elhunyt tüdeje ugyanolyan volt, mint Gloria Hernandezé és Kevin Carpenteré. Amikor Chet újra beszélni kezdett volna, Jack egyszerűen otthagyta.

Addig ki sem ment a boncteremből, amíg végig nem nézte az influenzás esetek nagy részét. Nem érte meglepetés. Kollégái viszont kivétel nélkül megdöbbentek a vírus patogenitásán.

Jack visszavette az utcai ruháját, és egyenesen fölment a DNS-laborba. Ted ezúttal örömmel fogadta.

- Nem tudom biztosan, mi volt a vágyad, hogy mit találjak - kezdte Ted. - De ötvenszázalékos volt a megérzésed, akár innen nézem, akár onnan. A négy mintából kettő a pozitív.

- Kettő? - kérdezte Jack. Arra számított, hogy vagy pozitív vagy negatív lesz mind a négy. Ez az eredmény ugyanúgy meglepte, mint minden más ezekkel a fertőzésekkel kapcsolatban.

- Ha gondolod, megismétlem a tesztet, és kikozmetikázom neked a végeredményt. Hány pozitívat szeretnél?

- És még azt hittem, hogy én vagyok itt a fő mókamester - mondta Jack.

- Csak nem teszik tönkre ezek az eredmények valamelyik kedvenc elméletedet? - kérdezte Ted.

- Még nem tudom biztosan - felelte Jack. - Melyik kettő lett pozitív?

- A pestis és a tularémia - mondta Ted.

Jack visszament az irodájába, és közben az új információkat mérlegelte. Mire leült az asztalához, már eldöntötte, hogy nincs semmi jelentősége, hány kultúra lett pozitív. Ha csak egy is pozitív, az már az ő elméletét támasztja alá. Földi halandó nemigen kerülhet kapcsolatba mesterségesen előállított baktériumtenyészettel, csak ha laboratóriumban dolgozik.

Közelebb húzta magához a telefont, és a National Biologicalst tárcsázta. Igor Krasznyan-szkijjal akart beszélni, hiszen a férfi elég szolgálatkésznek mutatkozott, amikor elküldte a próbákat.

Jack újra bemutatkozott.

- Emlékszem magára - mondta Igor. - Jutott valamire a DNS-próbákkal?

- Igen - felelte Jack. - Még egyszer köszönöm, hogy elküldte őket. De most szeretnék föltenni néhány kérdést.

- Igyekszem rájuk válaszolni - mondta Igor.

- Influenzakultúrákat is lehet vásárolni a National Biologicaltól?

- Így van - felelte Igor. - A vírusok, főleg az influenza komoly részét képezik az eladásainknak. Számos törzsünk van, kivált az A típusból.

- Megvan az a törzs is, amelyik az 1918-as járványt okozta? - kérdezte Jack. Száz százalékig biztos akart lenni a dolgában.

- Bár meglenne! - kiáltott fel Igor nevetve. - Biztos vagyok benne, hogy nagyon népszerű lenne a kutatók körében. De sajnos nincsen, van viszont néhány hasonló törzsünk, mint például a hetvenhatos sertésvész törzse. A szakemberek általában úgy tartják, hogy a tizennyolcas törzs a HINI permutációja, de pontosat senki nem tud.

- A következő kérdésem a pestissel és a tularémiával kapcsolatos - folytatta Jack.

- Mindkettőből tartunk - felelte Igor.

- Tudok róla - válaszolta Jack. - Mondja, mi van akkor, ha azt szeretném tudni, hogy ki rendelt ebből a két kultúrából az utóbbi pár hónapban?

- Attól tartok, hogy rendes körülmények között nem szolgáltatunk ki ilyen információt - mondta Igor.

- Megértem - felelte Jack. Egy pillanatra átfutott a fején, hogy Lou Soldanót kell beavatnia a dologba, ha meg akarja kapni a szükséges információt. De aztán arra gondolt, valószínűleg Igort is rá tudja beszélni az együttműködésre. Elvégre úgy fogalmazott, hogy "rendes körülmények" között nem adnak információt.

- Próbáljon meg beszélni az elnökünkkel! - javasolta Igor.

- Megmondom magának, miért akarom tudni - kezdte Jack. - Törvényszéki orvosként túl sok esettel találkoztam mostanában, ahol ezek a patogének okozták a páciensek halálát. Tudni szeretnénk, hogy melyik laboratóriumot kell figyelmeztetnünk, ha meg akarjuk akadályozni a további megbetegedéseket.

- És a haláleseteknél megtalálták a mi tenyészeteinket? - érdeklődött Igor.

- Pontosan ezért kértem a DNS-próbákat - magyarázta Jack. - Erősen gyanítottuk, de bizonyítékra volt szükségünk.

- Hmm - tűnődött Igor. - Nem is tudom, hogy ez most inkább az információ megadása vagy a megtagadása mellett szól-e.

- A további esetek megelőzése a tét - mondta Jack.

- Hát, ez ésszerűen hangzik - ismerte el Igor. - Nem mintha titok lenne. Számos orvosi műszergyártóval közös a vevőlistánk. Jó, próbáljuk meg, hátha rögtön tudok segíteni.

- Hogy megkönnyítsem a dolgát, szűkítsük le a kört a New York-i városi laboratóriumokra - mondta Jack.

- Ez jól hangzik - felelte, Igor. Jack hallotta, amint kopogtatni kezd a számítógép billentyűin. - Először nézzük a tularémiát... Meg is van.

Csönd lett a telefonban.

- Oké - mondta Igor. -A National Health Kórháznak és a Manhattan General Kórháznak küldtünk tularémiát. Legalábbis az utóbbi néhány hónapban.

Jack kihúzta magát ültében, pontosan tudta, hogy a National Health az AmeriCare legnagyobb konkurense.

- Meg tudja mondani, mikor küldték el a kultúrákat?

- Azt hiszem - felelte Igor. Jack újra hallotta a kopogtatást. - Oké, megvan. A National Healthnek e hónap huszonkettedikén ment el a szállítmány, a Manhattan Generalnek pedig tizenötödikén.

Jack lelkesedése némileg alábbhagyott. Huszonkettedikére már meg is állapította a tularémia diagnózist Susanne Hardnál. Ez a továbbiakban kizárta a National Healthet.

- Az kiderül, hogy ki vette át a Manhattan Generalbe küldött szállítmányt? - kérdezte Jack. - Vagy maga a labor volt az?

- Várjon - mondta Igor, és tovább kérdezett a számítógéptől. - Itt az áll, hogy bizonyos dr. Martin Cheveau vette át.

Jack pulzusa megugrott. Olyan információnak jutott a birtokába, amiről nagyon kevesen hihették, hogy egyáltalán meg lehet szerezni. Abban is kételkedett, hogy maga Martin Cheveau tisztában volt-e azzal, hogy a National Biologicals nyilvántartást vezet a kultúrákról.

- És mi a helyzet a pestissel? - kérdezett tovább.

- Egy pillanat - mondta Igor, miközben újra a számítógéphez fordult. Ismét csönd lett a vonalban. Jack csak Igor lélegzését hallotta. - Oké, itt van - mondta Igor. - A pestis nem hétköznapi tétel, leginkább csak az akadémiai vagy a kutatólaboratóriumok szoktak rendelni belőle. De nyolcadikán mégis elküldtünk egy szállítmányt, méghozzá egy bizonyos Frazer Labornak.

- Sose hallottam róla - tűnődött Jack. - Megvan a címe?

- Broome utca ötszázötven - mondta Igor.

- Volt külön címzett? - kérdezte Jack, miközben leírta a címet.

- Nem, csak a labor - felelte Igor.

- Sok üzletet kötöttek már velük? - érdeklődött Jack.

- Nem tudom - válaszolta Igor, és megint kopogott a számítógépen. - Időnként kapunk tőlük rendeléseket. Egy kis diagnosztikai labor lehet. De van itt egy különös dolog.

- Mi az? - kapta fel a fejét Jack.

- Mindig készpénzes csekkel fizetnek - mondta Igor. - Sose találkoztam még ilyesmivel. Nem azt mondom, hogy baj van vele, de a vevőink általában bankszámláról szoktak fizetni.

- Megvan a telefonszámuk? - kérdezte Jack.

- Csak a címük - mondta Igor, és megismételte a címet. Jack megköszönte Igornak a segítségét, és letette a telefont. Elővette a telefonkönyvet, a Frazer Labort kereste. Nem szerepelt a telefonkönyvben. Felhívta a tudakozót, ott sem tudtak róla.

Jack hátradőlt. Megint csak olyan értesüléshez jutott, amelyre nem számított. Immár két lehetséges forráshelye lehetett a gyilkos kórokozóknak. A Manhattan General laboratóriumát már ismerte valamennyire, ezért úgy gondolta, hogy most inkább a Frazer Labort látogatja meg. Ha sikerülne bármilyen kapcsolatot találnia a két laboratórium között, esetleg Martin Cheveau személyén keresztül, akkor átadhatja az ügyet Lou Soldanónak.

De megint számot kellett vetnie annak lehetőségével, hogy ismeretlen üldözői minden lépését követik. Előző este nagyon ügyesnek képzelte magát, de Shawn Magoginal alaposan megszégyenítette. Azzal vigasztalta magát, hogy Shawn mégiscsak profi. De a Fekete Királyok semmiképp nem nevezhetők annak. Csakhogy szakértelem ide vagy oda, a banda mindenképpen félelmetes ellenfél. Jack tisztában volt azzal, hogy ha követik, minél gyorsabban le kell ráznia őket, mert már több ízben bebizonyították, hogy nyilvános helyen sem riadnak vissza semmitől.

És a Warren-féle társaságra sem számíthatott már. Fogalma sem volt, mit gondolnak most róla. Nem tudta, mit tervez Warren. Márpedig ezek olyan kérdések voltak, amelyekkel rövid időn belül szembe kell néznie.

Ahhoz, hogy megszabaduljon a feltételezett üldözőitől, olyan forgalmas helyre volt szüksége, amelynek több be- és kijárata van. A Grand Central Vasútállomás és a Port Authority Buszpályaudvar jutott eszébe, végül az előbbit választotta, mert az közelebb volt.

Még az is átfutott a fején, bárcsak volna valami földalatti átjáró az Egyetemi Kórházhoz, amelyen át el tudna szökni az irodájából, de sajnos nem volt. Helyette felhívott egy rádiótaxi szolgálatot, és közölte a diszpécserrel, hogy a halottasház bejáratához kéri a kocsit.

Úgy tűnt, minden tökéletesen működik. A taxi megérkezett, és Jack kisurrant a hullaházból. Az Első sugárúton sikerült elkapniuk a zöld lámpát, Jack egy pillanatra sem vált céltáblává a várakozó kocsiban. Ennek ellenére lecsúszott az ülésen, hogy senki ne láthassa, amivel persze felkeltette a sofőr kíváncsiságát. Onnantól kezdve lopva figyelte Jacket a visszapillantó tükörből.

Ahogy végighajtottak az Első sugárúton, Jack felült, és figyelte mögöttük az utat. Nem látott semmi gyanúsat. Nem indult el egy kocsi sem hirtelen a járda mellől, senki sem szaladt elő, hogy leintsen egy taxit.

Balra kanyarodtak, a Negyvenkettedik utcába. Jack szólt a sofőrnek, hogy közvetlenül a Grand Central előtt álljon meg. Abban a pillanatban, ahogy a taxi lefékezett, kipattant, és futásnak eredt. Keresztülnyomakodott a bejáraton, és igyekezett gyorsan elvegyülni a tömegben. Hogy tökéletesen biztos legyen benne, hogy nincsenek a nyomában, az egy szinttel mélyebben lévő metróállomás felé vette az irányt, és ott fölszállt az egyik várakozó szerelvényre.

Amikor a vezető bemondta, hogy a szerelvény indul, és az ajtó csukódni kezdett, Jack visszatartotta, és kiugrott a peronra. Egyenesen felrohant a vasútállomásra, és egy másik kapun kilépett a Negyvenkettedik utcára.

Most már nagyobb biztonságban érezte magát. Leintett egy taxit. Először azt mondta a sofőrnek, hogy vigye a World Trade Centerhez. Amíg végighajtottak az Ötödik sugárúton, Jack megint árgus szemmel figyelte, nem követi-e őket autó, taxi vagy furgon. Miután semmi gyanúsat nem látott, bemondta a sofőrnek a Broome utca 550-es címet...

Ekkor kezdett végre megnyugodni. Hátradőlt az ülésen, és a halántékára szorította a kezét. Még mindig nem múlt el egészen a fejfájása, amivel a túlfűtött hotelszobában ébredt. A szorongásnak tulajdonította volna a lüktetést a fejében, ha nem lettek volna más tünetei is. Enyhén kapart a torka, és az orrát is hurutosnak érezte. Ezek még mind lehettek volna pszichoszomatikus tünetek, de Jacket továbbra is nyugtalanította a dolog.

Miután megkerülték a Washington teret, a taxisofőr délnek fordult a Broadwayn, aztán keleti irányban rákanyarodott a Houston útra. A Forsythnál jobbra fordultak.

Jack kinézett az ablakon. Fogalma sem volt, merre van a Broome utca, de föltételezte, hogy a Houstontól délre, Manhattan alsó részén. New Yorknak ez a kerülete teljes egészében azok közé a városrészek közé tartozott, amelyeket még csak ezután szándékozott megismerni, és számos olyan utcanévvel találkozott, amelyről még sohasem hallott.

A taxi jobbra lekanyarodott a Forsythról, és Jack ekkor megpillantotta az utcatáblát. A Broome utcában voltak. Nézegette az épületeket. A négy- és ötemeletes házak némelyike lakatlan volt, bedeszkázott ablakokkal. Elég valószínűtlennek tűnt, hogy itt orvosi laboratórium működjön.

A következő saroktól aztán valamivel bizalomgerjesztőbb lett a környék. Volt egy vízvezeték-szerelvény üzlet, amelynek vastag fémrácsok fedték az ablakait. Kicsit távolabb raktáráruházak tűntek fel, a földszinti üzletek fölött pedig néhány, raktárból kialakított lakás. Máskülönben lakatlan ipari-kereskedelmi körzetnek látszott a vidék.

A következő sarok után, valahol a háztömb közepe táján a taxisofőr megállt a járda mellett. A Broome utca 550. alatt nem volt laboratórium. Az épületben csekkbeváltást, postafiókbérlést és zálogházat hirdettek egy csomagraktár és egy cipészműhely között.

Jack tétovázott. Először arra gondolt, hogy rossz címre jött. Csakhogy ez nem látszott valószínűnek. Igor kétszer is megismételte, ő pedig azonnal fölírta a címet. Kifizette a viteldíjat, és kikászálódott a taxiból.

Mint a többi üzlethelyiségnek a környéken, ennek is vasredőnye volt, amelyet éjszakára le lehetett húzni és bezárni. A kirakatban vegyes árucikkek voltak láthatók, köztük elektromos gitár, egy pár fényképezőgép és olcsó ékszerek. Az ajtón nagy felirat hirdette. "Postafiók bérelhető". Az ajtó üvegére festve ez állt. "Csekket beváltunk".

Jack odalépett a kirakathoz. Az elektromos gitárral pontosan szemben állva belátott az üvegen keresztül a boltba. A jobb oldalon üveglappal borított pult futott végig. A pult mögött punk-rock frizurás, bajuszos férfi állt. Katonai gyakorlóruhára emlékeztető öltözéket viselt. Az üzlet végében a plexiüveg kalitka bankpénztárra emlékeztetett. Az eladótér bal oldalán sorakoztak a postafiókok.

Jack izgatott lett. Ha igaz, hogy a Frazer Labor ezt az obskúrus üzletet használja postafióknak, akkor az több mint gyanús. Először arra gondolt, hogy bemegy, és érdeklődik. De mégsem tette. Attól félt, hogy a feltűnő kérdezősködéssel elveszti az esélyt arra, hogy más módszerrel tudja meg, amit akar. Tudta, hogy az efféle helyeken nem szolgáltatnak ki információt, hiszen a megrendelők pontosan a titoktartás miatt bérelnek postafiókot, különösen ilyen környéken.

És ő igazából nemcsak azt akarta tudni, hogy van-e itt a Frazer labornak postafiókja, hanem mindjárt rajta akarta kapni a labor emberét, aki a postáért jön. Fejében lassanként megszületett a részletes haditerv.

Gyorsan, de mégsem túl hirtelen, nehogy az alkalmazottnak feltűnjön, tovább indult. Először is telefonkönyvre volt szüksége. Mivel a zálogház környéke teljesen elhagyatott volt, dél felé ment, a Canal út felé. Itt talált egy gyógyszertárat.

Négy címet írt ki a telefonkönyvből: egy közeli egyenruhaüzlet, egy teherautó-kölcsönző, egy irodaszerbolt és az országos gyorsposta-szolgálat, a Federal Express legközelebbi fiókjának címét. Mivel a ruhaüzlet volt a legközelebb, odament először.

Már a boltban volt, amikor rájött, hogy nem is emlékszik pontosan, hogyan néz ki a Federal Express kézbesítőinek egyenruhája. De ez nem is izgatta különösebben. Ha ő nem emlékszik, akkor az sem valószínű, hogy a postafiókos alkalmazott tökéletesen tisztában van vele. Vásárolt egy kék zsávolynadrágot, egy fehér inget legombolható zsebekkel és váll-lapokkal. Hozzá sima fekete övet és kék nyakkendőt.

- Megengedi, hogy itt átöltözzem? - kérdezte az eladótól.

- Természetesen - felelte az eladó, és megmutatta a próbafülkét.

A nadrág szára kicsit hosszú volt, de Jack így is meg volt elégedve. Amikor végignézett magán a tükörben, úgy érezte, valami még hiányzik. Kért még egy kék, ellenzős sapkát. Miután mindent kifizetett, az eladó készségesen összecsomagolta a ruháit. Már éppen összekötötte volna a csomagot, amikor Jacknek eszébe jutott, hogy magához kell vennie a rimantadint. Ezekkel a panaszokkal semmiképp nem hagyott volna ki egy adagot sem.

Innen az irodaszer-szaküzletbe ment, ahol csomagolópapírt, ragasztószalagot, közepes kartondobozt és egy csomag "Sürgős" feliratú matricát vásárolt. Legnagyobb meglepetésére olyan címkét is árultak, amelyen "Bioveszély" felirat állt, így hát ebből is betett egy köteggel a kosarába. Az áruház másik részlegében menetlevelet és nyugtatömböt is talált. Miután mindent összeszedett, amire szüksége volt, odament a pénztárhoz, és fizetett.

Következő útja a Federal Express irodájába vezetett. A kitett űrlapok közül néhány átlátszó műanyag tokba helyezett blankettát vett magához, amire a csomagokhoz mellékelt címzést szokták írni a gyorspostai küldeményeknél.

Az utolsó állomás az autókölcsönző volt, ott kibérelt egy teherfurgont. Ez tartott legtovább, mivel meg kellett várnia, amíg valaki áthozta a kocsit egy másik telepről. De a várakozás nem volt hiábavaló, addig elkészítette a csomagot. Először is összeállította a dobozt. Mivel azt akarta, hogy súlya is legyen, mintha tényleg volna benne valami, kinézett magának egy háromszög alakú fadarabot, ami a földön hevert, a bejárati ajtó mellett. Feltételezte, hogy az ajtó kitámasztására szolgál.

Amikor senki nem nézett oda a pult mögül, fölkapta a fádarabot, és beletette a dobozba. Az üres helyet újságpapírral tömte ki - a várakozók számára többnapos New York Post-példányok hevertek egy kis asztalkán. Megemelte a csomagot, megrázta, aztán elégedetten leragasztotta.

Ezután jött a csomagolópapír és a zsineg, majd a "Sürgős" és a "Bioveszély" feliratú matrica.

Az utolsó művelet a Federal express-blanketta kitöltése volt, amelyre gondosan rávezette a Frazer Labor adatait. Feladónak az Országos Járványügyi Központot írta föl. Miután letépte az első példányt, az egyik indigós másolatot belehelyezte a műanyag tokba, amit a csomag tetejére ragasztott. Meg volt elégedve a művével. A csomag tényleg hivatalos küldeménynek látszott, és Jack abban reménykedett, hogy a vörös és sárga címkékkel együtt meghozza a kívánt eredményt.

Amint a furgon megérkezett, Jack kilépett a kölcsönzőből, a kocsi hátsó részében elhelyezte a holmiját, a maradék csomagolóanyagot és a dobozt, beült a furgonba, és elhajtott.

Útban a zálogfiók felé kétszer is megállt. Visszament a gyógyszertárba, ahol korábban kiírta a címeket a telefonkönyvből, és vett egy csomag gyógycukorkát, mert egyre jobban fájt a torka. Megállt egy élelmiszerbolt előtt is, előre csomagolt szendvicseket és innivalót vásárolt magának. Nem volt ugyan éhes, de már délután volt, és még semmit nem evett. Különben is, fogalma sem volt arról, hogy miután leszállította a csomagot, mennyi ideig kell várakoznia.

Miközben visszahajtott a Broome utcába, kinyitott egy dobozos narancslevet, amit az élelmiszerboltban vásárolt, és nagyokat kortyolva bevett egy újabb szem rimantadint. Az egyre erősödő tünetek miatt azt akarta, hogy folyamatosan magas legyen a vérében a gyógyszer koncentrációja.

Pontosan a zálogház előtt állt meg a furgonnal, járva hagyta a motort, és bekapcsolta a vészvillogót. Fogta a menetlevelet, hátrament a kocsi végébe a csomagért. Azután belépett az üzletbe.

A felső ajtókereten csengő lógott, amely hangosan csilingelt, amikor benyitott. Ugyanaz volt, a helyzet, mint amikor belesett az ablakon: a boltban egyetlen ügyfél sem volt. A terepszínű ruhás, bajuszos férfi egy képes újságot nézegetett. Ég felé meredő hajával úgy festett, mint aki folyamatosan csodálkozik a világ folyásán.

- Sürgős szállítmányt hoztam a Frazer Labornak - mondta Jack. Letette a csomagot az üvegezett pultra, és a férfi orra alá tolta a menetlevelet. - Itt írja alá! - mutatta, és a férfi felé nyújtotta a tollát.

A férfi elvette a tollat, de a csomagot nézegetve habozni látszott.

- Jó címre hoztam, ugye? - kérdezte Jack.

- Azt hiszem - felelte a férfi. Végigsimított a bajuszán, és fölnézett Jackre. - Mitől olyan sürgős?

- Nekem azt mondták, szárazjégbe van csomagolva - felelte Jack. Aztán áthajolt a pulton, mintha titkot készülne elárulni. - A főnök szerint ez eleven baktériumszállítmány. Tudja, amit kísérletezésre, meg ilyesmire használnak.

A férfi csak bólogatott.

- Csak azon lepődtem meg, hogy nem egyenest a laborba kell vinni - tette hozzá Jack. - Nem jó, ha sokáig áll itt. Nem úgy értem, hogy kifolyik vagy ilyesmi, legalábbis nem hinném. De tönkremehet, és akkor már nem ér semmit. De gondolom, maga kapcsolatba tud lépni az ügyféllel, igaz?

- Azt hiszem - ismételte a férfi.

- Azt ajánlom, tegye meg - mondta Jack. - Itt írja alá, és már itt sem vagyok!

A férfi aláírta a nevét. Jack fejjel lefelé azt olvasta ki. Tex Hartmann. Hartmann visszatolta Jack elé a menetlevelet, Jack meg a hóna alá csapta.

- Nagyon nem bánom, hogy megszabadulok ettől az izétől - folytatta a mondókáját. - Sose voltam oda a baktériumokért meg a vírusokért. Hallott azokról a pestisfertőzésekről, amik itt, New Yorkban történtek a múlt héten? Halálra rémültem tőlük.

A férfi ismét bólintott.

- Hát csak vigyázzon! - intett búcsút Jack. Kiment az üzletből, és bemászott a vezetőülésre. Nem bánta volna, ha ez a Tex Hartmann kicsit beszédesebbnek bizonyul. Így nem lehetett meggyőződve, hogy tényleg felhívja-e a Frazer Labort. De ahogy kiengedte a kéziféket, a kirakat üvegén át látta, hogy a férfi kezében már ott a telefonkagyló.

Meg volt magával elégedve. Elindult az autóval a Broome utcán, de néhány sarokkal később visszafordult, és tisztes távolságban a zálogháztól leállította a furgont. Bezárta az ajtókat, és elővett egy szendvicset. Most sem volt éhes, de úgy döntött, most már ennie kell valamit.

- Biztos vagy benne, hogy meg kell tennünk? - kérdezte BJ.

- Igen, öreg, biztos vagyok - felelte Twin. A Washington Park körül manőverezett a Cadillackel, parkolóhelyet keresve. A helyzet reménytelennek látszott. A park tömve volt emberekkel, akik elképesztően változatos módon próbálták az idejüket eltölteni. Voltak gördeszkások, görkorcsolyázók, korongdobálók, break-táncosok, sakkozók és kábítószerárusok. Babakocsik lepték el a gyepet. A parkban karneváli hangulat uralkodott - Twin pontosan ezért választotta ezt a színhelyet a találkozóhoz.

- Ne csináld má', totál meztelennek érzem így magamat, minden fegyver nélkül. Nem lesz ez jó.

- Pofa be, BJ, keress inkább parkolóhelyet a kocsinak! - morogta Twin. - A testvérekkel fogunk itt találkozni, ehhez most nem kell fegyver.

- De mi van, ha ők hoznak fegyvert? - kérdezte BJ.

- Hé, öreg, te senkiben nem bízol meg? - dörrent rá Twin. Ebben a pillanatban észrevette, hogy egy tehertaxi elindul a járda mellől. - Na ehhez mit szólsz, szerencsénk van.

Rutinosan beállt a szabad helyre a kocsival, és behúzta a kéziféket.

- Itt az áll, hogy csak szállító járműveknek - mondta BJ. Arcát nekinyomta az ablaküvegnek, hogy jobban lássa a parkolótáblát.

- Amennyi cracket már szállítottunk ebben az évben, igazán kiérdemeltük ezt a helyet - nevetett Twin. - Gyerünk, emeld már föl a fekete segged!

Kiszálltak az autóból, és átkeltek az úton, hogy bemenjenek a parkba. Twin megnézte az óráját. A nehézkes parkolás ellenére volt még egy kis idejük. Pontosan így szeretett érkezni az efféle találkozókra. Sosem árt a rövid előzetes terepszemle. Nem mintha nem bízott volna meg a testvérekben, csak szeretett körültekintően eljárni.

De ezúttal meglepték. Amikor végigjáratta tekintetét a találkozó előre megbeszélt helyén, arra lett figyelmes, hogy egy férfi erősen nézi őket. Twin rég nem látott már ilyen tekintélyt parancsoló fizikumot.

- A francba - morogta a bajusza alatt.

- Na, mi az? - sürgette BJ, aki azonnal izgalomba jött.

- Megelőztek a testvérek - mondta Twin.

- Mondd meg, mit csináljak! - türelmetlenkedett BJ. Ő is körbenézett a parkban, amíg meg nem akadt a szeme ugyanazon a férfin, akit Twin is kiszúrt magának.

- Semmit - mondta Twin. -. Csak gyere tovább!

- Rohadtul nyugodtnak látszik - állapította meg BJ. - Ettől én ideges leszek.

- Fogd be! - parancsolt rá Twin.

Twin egyenesen a férfi felé indult, aki le nem vette róla a szemét. Twin pisztolyt formált a jobb kezéből, és a férfira mutatott vele. - Warren!

- Eltaláltad - mondta Warren. - Mi az ábra?

- Semmi gáz - felelte Twin, és rituálisan fejmagasságba emelte a jobb kezét. Ugyanezt tette Warren, és a magasban egymáséhoz érintették a kezüket. A gesztus semmit nem jelentett számukra, ahogy két rivális üzletember is készséggel kezet fog egymással.

- Ez itt David - mondta Warren a társása mutatva.

- Ez pedig BJ - mondta Twin, megismételve Warren mozdulatát.

David és BJ egymásra néztek, de egyik sem mozdult, egyik sem szólt egy szót sem.

- Figyelj, öreg! - kezdte Twin. - Előre megmondok valamit. Mi nem tudtuk, hogy a doki a ti területeteken lakik. Úgy értem, hogy talán tudnunk kellett volna, de nem is gondoltunk rá, mivelhogy fehér ember.

- Milyen kapcsolatban vagytok ti a dokival? - kérdezte Warren.

- Kapcsolatban? - kérdezett vissza Twin. - Nem vagyunk mi vele semmilyen kapcsolatban.

- Akkor meg minek akartátok kinyírni? - kérdezte Warren.

- Az csak egy csereüzlet volt - magyarázta Twin. - Egy fehér tag, aki mifelénk lakik, odajött, és ajánlott egy kis lét, hogy figyelmeztessük a dokit, hogy kopjon le valahonnan. Aztán amikor a doki nem fogadta meg a jó tanácsot, a tag még több pénzt ígért, ha elintézzük neki a fickót.

- Azt akarod nekem mondani, hogy a dokinak semmi dolga nem volt tiveletek? - kérdezte Warren.

- Szar se volt - nevetett gúnyosan Twin. - Nincs nekünk szükségünk fehér doktorokra, el tudjuk mi intézni az ügyeinket.

- Jobb lett volna, ha előbb megkérdeztek minket - mondta Warren. - Mi eligazítottunk volna titeket a doki felől. Tiszta a pasas, négy vagy öt hónapja odajár játszani a mi pályánkra. Kár volt ezért a Reginaldért. Megúszhatta volna, ha előbb szóltok.

- Én is sajnálom a kölyköt - mondta Twin. - Ő is megúszhatta volna. Azért volt az egész, mert berágtunk Reginald miatt. Nem akartuk elhinni, hogy egy fehér doktor miatt megöltök egy testvért.

- Akkor most kvittek vagyunk - közölte Warren. - Ami tegnap este történt, az nem számít, abban mi nem voltunk benne.

- Tudom - mondta Twin. - De mit szóltok ehhez a dokihoz? Kilenc élete van, mint a macskának. Hogy a fenébe tudott olyan gyorsan lőni az a zsaru? És hogy került oda egyáltalán? Azt hitte, hogy ő a Clint Eastwood, vagy mi a nyavalya...

- Azért vagyunk itt, hogy békét kössünk - vágott közbe Warren.

- Pontosan - felelte Twin. - Ne lőjön többé testvér a testvérre! E nélkül is van elég bajunk.

- De a békekötésben az is benne van, hogy leszálltok a dokiról - jelentette ki Warren.

- Tehát nektek fontos az a tag? - kérdezte Twin.

- Erről van szó - mondta Warren.

- Akkor ez a ti ügyetek, öreg - mondta Twin. - Nincs nekünk vele semmi bajunk, csak jól jött az a pénz.

Warren kifordított tenyérrel előrelendítette a karját.

Twin belecsapott a tenyerébe.

- Minden jót - mondta Warren.

- Neked is, öreg - felelte Twin.

Warren intett Davidnek, hogy indulhatnak. Elindultak a Washington Diadalív felé, az Ötödik sugárút elején.

- Ez egész jól sikerült - mondta David. Warren vállat vont.

- Te hiszel neki? - kérdezte David.

- Ja, miért ne? - mondta Warren. - Igaz, hogy kábítószert árul, de nem hülye. Ha most elkezdünk háborúzni egymással, azon mindnyájan csak veszítünk.

32. FEJEZET

1996. március 27. szerda, 17:45

Jack egyre rosszabbul érezte magát. Most már minden izma fájt, a tagjai elzsibbadtak. Igaz, órák óta ült a furgonban, már nem is törődött az idővel, csak a zálogházba betérő ügyfeleket figyelte. Nem mondhatni, hogy tolongtak volna, de folyamatos volt a forgalom. A legtöbb kuncsaft azonban elég szegényesnek tűnt. Jacknek az is megfordult a fejében, hogy az üzletben esetleg sötétebb dolgok is zajlanak, játékbarlangot működtetnek vagy kábítószert árusítanak.

Nem volt ez jó környék, ezt abban a pillanatban érzékelte, amikor a taxi bekanyarodott vele az utcába. A pontot az tette fel az i-re, hogy sötétedés után nem sokkal valaki fel akarta törni a furgont, miközben Jack benne ült. A férfi az utasülés ajtajánál jelent meg, kezében vékony feszítővassal, azt próbálta befeszíteni az üveg és az ablakkeret közé. Jack kopogott neki az üvegen, integetett, a férfi csak akkor figyelt föl rá. Arcán enyhe meglepetés látszott, egy pillanatig farkasszemet nézett Jackkel, aztán elszaladt.

Jack most már egymás után szopogatta a köhögés elleni cukorkákat, de nem nagyon hatottak. Egyre jobban fájt a torka, és nyomorult állapotát a köhögés csak súlyosbította. Egyelőre nem volt vészes, inkább csak szárazon harákolt, de ez csak tovább irritálta a torkát, és növelte a félelmét, hogy tényleg elkapta Gloria Hernandeztől az influenzát. A rimantadin ajánlott adagja napi két tabletta volt, de amikor a köhögés elkezdődött, Jack bevett egy harmadik szemet is.

Már éppen barátkozni kezdett a gondolattal, hogy a csomag köré szőtt zseniális terve csődöt mond, amikor belépett az üzletbe egy férfi. Kezdetben nem is keltette fel Jack érdeklődését: gyalog érkezett, ő pedig nem ilyet várt. Elnyűtt, kapucnis sídzsekit viselt, tehát pontosan úgy volt öltözve, mint a korábbi ügyfelek. De amikor kijött a zálogházból, nála volt a csomag. Jack a gyenge világítás és a távolság ellenére is jól látta a "Sürgős" és a "Bioveszély" matricát, amelyeket ő ragasztott a dobozra.

Nem késlekedhetett, mert a férfi fürge léptekkel indult a Bowery felé. Jack sok mindenre számított, de arra nem, hogy gyalogost kell majd követnie, és most az volt a kérdés, kiszálljon-e a furgonból, és gyalog eredjen utána, vagy a kocsival próbáljon feltűnés nélkül a nyomában maradni.

Úgy okoskodott, hogy a lassan mozgó jármű nagyobb feltűnést kelt, mint egy gyalogos, ezért kiszállt a furgonból. Tisztes távolságból követte a sídzsekist, aki befordult jobbra, az Eldridge utcába. Jack futva tette meg az utat a sarokig.

Épp időben ért oda, hogy lássa, amint a férfi átmegy az utca másik oldalára, és belép a háztömb közepe táján az egyik épületbe.

Jack követte. A ház négyemeletes volt, akárcsak a szomszédos épületek. Mindegyik szinten két nagy, kirakatszerű ablak volt, mellette pedig szélről egy-egy kisebb tolóablak. A homlokzat bal oldalán tűzlétra futott lefelé a szokásos, cikcakkos alakzatban, és az első szint magasságában ellensúllyal ellátott létrában végződött, úgy négy méterrel a járda fölött. A földszinti üzlethelyiség üresen állt, amit az üvegre ragasztott "Bérbe adó" felirat is alátámasztott.

Csak az első emeleti ablakokban látszott világosság. Jack lentről inkább afféle raktárlakásnak vélte, de ebben nem volt egészen bizonyos. Mindenesetre nem látott sem függönyt, sem más egyéb, lakásra utaló jelet.

Miközben az épületet figyelte, és azon tűnődött, mit csináljon most, a negyedik emeleti ablakokban is kigyúlt a fény. Azt is látta, hogy valaki felhúzza a bal oldali kis tolóablakot, de képtelen volt kivenni, hogy az a férfi-e, akit követett. De erősen gyanította, hogy ő az.

Miután meggyőződött róla, hogy nem figyeli senki, Jack gyorsan a kapuhoz lépett, amelyen a férfit látta bemenni. Megpróbálta kinyitni. Szerencsére a kapu nem volt bezárva. Kis előtérben találta magát. Balra négy levélszekrény sorakozott a falon, de csak kettőn szerepelt név. Eszerint az első emeleten bizonyos G. Heilbrunn lakott, a negyedik emeleti bérlő nevénél pedig ez állt. R. Overstreet. Frazer Labornak nyoma sem volt.

A négy csengőgomb mellett rácsos dobozt látott, amelyről úgy gondolta, hogy a kaputelefon mikrofonja lehet. Futólag felmerült benne, hogy megnyomja a negyedik emeleti gombot, de fogalma sem volt róla, mit mondhatna. Néhány percig csak állt, gondolkodott, de semmi nem jutott eszébe. Ekkor észrevette, hogy a negyedik emeleti lakás levélszekrénye nincs bezárva.

Már nyúlt volna be a levélszekrénybe, amikor hirtelen kivágódott a lépcsőház ajtaja. Hátrahőkölt ijedtében, de volt annyi lélekjelenléte, hogy hátat fordítson a házból kifelé igyekvő férfinak, aki szemlátomást feldúlva robogott el mellette. Ahogy Jack utánanézett, még sikerült megpillantania az ismerős, vízhatlan sídzsekit. Egy másodperc múlva a férfi eltűnt a szeme elől.

Jacknek még arra is volt ideje, hogy a nehézkesen becsukódó lépcsőházi ajtót megállítsa a lábával. Amikor már biztos lehetett abban, hogy a férfi nem fordul vissza, belépett a lépcsőházba. Hagyta becsukódni az ajtót maga mögött. Lépcső kanyarodott a széles, acélkeretes liftszekrény körül, amelyet sűrű drótháló borított. Jack feltételezte, hogy teherlift, nemcsak a mérete alapján, hanem azért is, mert az ajtaja lentről fölfelé nyílt, a padlója pedig durván ácsolt deszkákból készült.

Jack beszállt a liftbe, és megnyomta a negyedik emeleti gombot.

A gépezet zajosan, zörögve és lassan indult meg, de azért szerencsésen felvitte a negyedik emeletre. Kiszállva jellegtelen, robusztus ajtó előtt találta magát. Az ajtón se névtábla, se csengő. Jack bekopogott, de közben azt remélte, hogy senki nincs odabent. Miután a megismételt, még erősebb kopogtatásra sem jött válasz, lenyomta a kilincset. Az ajtó zárva volt.

Mivel a lépcső tovább vezetett, Jack fölment, hogy megnézze, ki tud-e jutni arrafelé a tetőre. A tető ajtaja nem volt bezárva, de becsapódott volna, ha kilép rajta. Ha vissza akart jutni a lépcsőházba, keresnie kellett valamit, amivel kitámasztja az ajtót, mielőtt kimerészkedik a tetőre. Közvetlenül a küszöb előtt talált is egy fadarabot, amiről föltételezte, hogy pontosan ezt a célt szolgálja.

Kiékelte az ajtót, kilépett a sötét tetőre, és bizonytalan léptekkel megindult az épület homlokzata felé. Körülnézett, jobboldalt fölfedezte a tűzlétra ívelt korlátjának sziluettjét.

Amikor elérte a homlokzat mellvédjét, megfogódzkodott a korlátban és lenézett az utcára. Azonnal elfogta a tériszony, és egy pillanatra elgyöngült a gondolattól, hogy át kell másznia a párkányon. Igaz, nem egészen négy méterre ott volt alatta a tűzlépcső negyedik emeleti pihenője, amelyet jól megvilágított a lakásból áradó villanyfény.

A félelme ellenére Jack tisztában volt azzal, hogy ezt a lehetőséget nem szalaszthatja el. Legalább egy pillantást vetnie kell az ablakon át a lakásra.

Óvatosan megfordult, és leült a mellvéd szélére, háttal a mélységnek. Majd erősen megkapaszkodott a korlátban, felállt, és mereven maga elé nézve megindult lefelé a létrán. Lassan, görcsösen mozgott, amíg meg nem érezte a talpa alatt a pihenő jótékony biztonságát. Kínosan ügyelt rá, hogy egyszer se nézzen le az utcára.

Egyik kezével továbbra is a létrát markolva előrehajolt, és belesett az ablakon. Ahogyan sejtette, valóban raktárból kialakított lakást látott, amelyet körülbelül két méter magas térelválasztó elemek osztottak több helyiségre. Hozzá legközelebb bizonytalan rendeltetésű lakótér volt, jobbra ággyal, balra apró beépített konyhával. Egy kerek asztalon megpillantotta saját csomagjának maradványait. A fadarab és az összegyűrt újságpapír a padlón hevert.

De ennél sokkal jobban érdekelte az, amit az egyik térelválasztó fölött látott: egy rozsdamentes acélból készült szerkezet tetejét, amit nehezen lehetett a lakás tartozékaként elképzelni.

Nem tudott ellenállni a nyitva hagyott ablaknak, amely szinte hívogatta, hogy másszon be a helyiségbe, és nézzen körül alaposabban. Ráadásul, így okoskodott, ha már bent van a lakásban, belülről talán az ajtót is ki tudja majd nyitni, és a lépcsőházon át is távozhat, nem kell újra kitennie magát a létramászás gyötrelmeinek.

Bár továbbra is óvakodott attól, hogy lenézzen, így is eltartott egy ideig, amíg rá tudta szánni magát, hogy elengedje a tűzlétrát. Mire fejjel előre becsúszott a helyiségbe, már szakadt róla a víz.

De aztán gyorsan összeszedte magát. Miután benn volt, és végre szilárd talajt érzett a lába alatt, már nem esett nehezére kinéznie az ablakon az utcára. Meg akart bizonyosodni róla, hogy nem jön-e vissza a sídzsekis férfi, ami igazán balszerencse lett volna.

Egy lélek sem volt az utcán, Jack elégedetten fordult újra a lakás felé. A konyhával társított hálószoba után következett a nagy ablakos nappali. Itt két kanapé állt egymással szemben, köztük egy dohányzóasztal, alatta kis rongyszőnyeg. A válaszfalakat különféle nemzetközi mikrobiológiai konferenciák plakátjai díszítették. A dohányzóasztalon is csupa mikrobiológiai szaklap hevert.

Jack nekibátorodott. Lehet, hogy végül mégiscsak megtalálta a Frazer Labort. Csupán egyvalami zavarta. A szemben lévő válaszfalnál nagy üveges polc állt, tele fegyverekkel. A sídzsekist tehát nemcsak a baktériumok érdeklik, a fegyverekért is rajong.

Jack gyors léptekkel keresztülvágott a nappalin, azzal a szándékkal, hogy megkeresi a lépcsőházba vezető ajtót. De amint kilépett a nappaliból, földbe gyökerezett a lába. A hatalmas raktárlakás fennmaradó részét teljes egészében igazi laboratórium foglalta el. A rozsdamentes acél szerkezet, amelynek csak a tetejét látta a tűzlépcsőről, inkubátor volt, hasonló ahhoz, amilyet a General laboratóriumában látott. A terem jobb oldali végében III. típusú biobiztonsági elszívóberendezés állt, amelynek szellőzőcsövét a tolóablak fölső részén vezették ki.

Bár Jack már akkor gyanította, hogy magánlaboratóriumra bukkan, amikor bemászott az ablakon, a látvány mégis megdöbbentette. A laborberendezés teljes volt és szupermodern, minden bizonnyal vagyonba kerülhetett, arról nem is beszélve, milyen meghökkentő volt mindez egy lakásban.

Most a nagyméretű ipari fagyasztószekrény vonta magára a figyelmét. Sűrített nitrogénnel töltött, több nagy henger csatlakozott hozzá. A fagyasztó folyékony nitrogénnel működött, ami lehetővé tette, hogy akár mínusz negyvenöt fokra csökkenjen benne a hőmérséklet.

Jack megpróbálta kinyitni a fagyasztószekrényt. Be volt zárva.

Ekkor elfojtott hangokra figyelt fel, amelyek távoli ugatásra emlékeztették. Elfordult a fagyasztótól. Megint hallotta a hangokat. A labor végéből jöttek, ahol körülbelül húsz négyzetméteres bódé állt. Közelebb ment, hogy megvizsgálja a furcsa építményt. A túlsó végéből szellőzőcső vezetett ki valamelyik hátsó ablakon.

Jack benyomta az ajtót. Állati szag áradt kifelé, és éles ugatást hallott. Még jobban kinyitotta az ajtót, és fémketrecek élét pillantotta meg. Felkattintotta a villanyt. Először néhány kutyát és macskát látott, de a ketrecek többségében patkányok és egerek voltak. Az állatok üres tekintettel meredtek rá, csak a kutyák csóválták a farkukat reménykedve.

Jack becsukta az ajtót. Egyre kevesebb kétsége volt afelől, hogy mindenre elszánt, megszállott mikrobiológus titkos fellegvárába került, ám arra gondolni sem akart, vajon miféle kísérleteket folytathat ez az ember ezeken az állatokon.

Hirtelen éles, nyikorgó hangot hallott, mintha elektromos gépezetet kapcsoltak volna be. Majd kiugrott a szíve rémületében. Azonnal tudta, mi az: a lift!

Növekvő pánikban, kétségbeesve keresni kezdte a lépcsőházba vezető ajtót, amelyről a fantasztikus laboratórium láttán meg is feledkezett. Nem kellett sokáig keresnie, de mire odaért, rémülten gondolt arra, hogy a felvonó valószínűleg pillanatokon belül a negyedik emeleten van.

Először azt tervezte, hogy a lépcsőházból fölmenekül a tetőre, és miután a sídzsekis férfi bement a lakásba, ő kisétál az épületből. De most, a gyorsan közeledő liftet figyelve, úgy vélte, ebben az esetben aligha tudna észrevétlen maradni. Most már csak azon az úton távozhat, amelyiken érkezett. De amikor meghallotta, hogy a felvonó megáll, és nyílik az ajtaja, már tudta, hogy erre sincs ideje.

Gyorsan el kellett rejtőznie, lehetőleg a bejárati ajtó közelében. Pár lépésnyire egy ajtót pillantott meg. Odarohant, és kinyitotta. A fürdőszoba volt. Beugrott, behúzta maga után az ajtót. Reménykedett, hogy a sídzsekisnek nem az lesz az első dolga, hogy vécére menjen vagy kezet mosson.

Alig csukta magára a fürdőszobaajtót, már hallotta is, hogy a zárban fordul a kulcs. A férfi bejött, bezárta maga mögött az ajtót, és gyors léptekkel a szobába ment. A léptek zaja előbb elhalkult, majd megszűnt.

Jack egy másodpercig habozott. Az volt a kérdés, mennyi időre van szüksége ahhoz, hogy a bejárati ajtóhoz érjen, és kinyissa. Bízott magában annyira, hogy ha egyszer kijut a lépcsőházba, akkor már el tud illanni a sídzsekis elől. A sok kosarazás és futás nem volt hiábavaló, Jack az átlagnál sokkal jobb kondícióban volt.

A lehető legcsendesebben nyitotta ki az ajtót. Először csak résnyire, hogy hallgatózhasson. Nem hallott semmit. Akkor lassan tovább nyitotta az ajtót, annyira, hogy ki tudjon lesni.

Rejtekhelyéről a labor nagy részét be lehetett látni. A férfi azonban nem volt sehol. Jack óvatosan kimerészkedett a fürdőszobából, és szemügyre vette a bejárati ajtót. Pár centivel az ajtógomb fölött tolóreteszt látott.

Újra belesett a laborba, majd gyorsan a bejárati ajtóhoz lépett. Bal kezével elfordította a gombot, a jobbal pedig a reteszt akarta eltolni. De hiába: a retesznek nem volt fogantyúja. Kívülről és belülről is csak kulccsal lehetett nyitni. Jack kővé dermedt a rémülettől. Csapdába esett!

Pánikszerűen visszahúzódott a fürdőszobába. Éppolyan reménytelen volt a helyzete, mint az állatoknak az összetákolt bódéban. Csak abban bízhatott, hogy a férfi elmegy anélkül, hogy használná a fürdőszobát. De nem így történt. Néhány gyötrelmes perc után hirtelen kinyílt a fürdőszoba ajtaja. A férfi lépett be, immár sídzseki nélkül. Szinte beleütközött Jackbe. Mindkettőnek elállt a lélegzete.

Jack azon volt, hogy megszólal, és mond valami okosat, amikor a férfi kihátrált a fürdőszobából, és olyan erővel csapta be az ajtót, hogy a zuhany függönyrúdja a függönnyel együtt leszakadt.

Jack a kilincs után kapott, attól félve, hogy az ajtó be lesz zárva. Erősen nekivetette a vállát, és nagyot taszított rajta. De erre nem volt szükség, az ajtó ellenállás nélkül kinyílt. Jack szinte kizuhant a fürdőszobából, a lendülettől majdnem elvágódott. Amint visszanyerte az egyensúlyát, szemével gyorsan végigpásztázta a lakást. A férfi eltűnt.

Jack a konyha és a nyitott ablak felé vette az irányt. Nem volt más választása. De csak a nappali szobáig jutott, a férfi ugyanis szintén a nappaliba szaladt előtte, hogy előkapjon a kisasztal fiókjából egy ijesztő méretű revolvert. Amint Jack megjelent, a férfi rászegezte a fegyvert, és rákiáltott, hogy ne mozduljon.

Jack azonnal engedelmeskedett. Még a kezét is föltartotta. Egy ekkora fegyver csövével szembe nézve jobbnak látta, ha nem próbálkozik semmivel.

- Mi a nyavalyát keres maga itt? - förmedt rá a férfi. A haja a homlokába hullott, és hátra kellett vetnie a fejét, hogy ne takarja el a szemét.

Ez volt az a mozdulat, amelyről Jack végre felismerte. Richard volt az, a Manhattan General Kórház főlaboránsa.

- Válaszoljon! - parancsolta a férfi.

Jack még magasabbra tartotta a kezét, reménykedve, hogy Richard beéri ezzel a gesztussal, miközben kétségbeesetten járt az agya, hogy valami ésszerű magyarázatot találjon az ittlétére. De semmi sem jutott eszébe. Az adott körülmények között nem volt egyetlen épkézláb gondolata sem.

Képtelen volt levenni a szemét a pisztoly csövéről, amely alig egy méterre mozgott az orra előtt. A cső finoman meg-megremegett, ami arra utalt, hogy Richard nemcsak dühös, hanem szörnyen ideges is. Jack ezt különösen veszélyes kombinációnak találta.

- Ha nem válaszol, azonnal lelövöm! - fenyegetőzött Richard.

- Törvényszéki orvos vagyok - bökte ki Jack. - Nyomozok.

- Rizsa! - hördült fel Richard. - A törvényszéki orvosok nem törnek be idegen lakásba.

- Nem törtem be - magyarázta Jack. - Nyitva volt az ablak.

- Pofa be! - mondta Richard. - Az ugyanaz. Ne próbáljon mellébeszélni.

- Sajnálom - felelte Jack. - Nem beszélhetnénk meg a dolgot?

- Maga küldte nekem azt a hamis csomagot? -. kérdezte Richard.

- Miféle csomagot? - kérdezett vissza Jack ártatlan hangon.

Richard tetőtől talpig végigmérte Jacket. - Hiszen még most is kézbesítőnek van öltözve! Ezt jó előre ki kellett tervelnie.

- Miről beszél? - kérdezte Jack. - Mindig így vagyok öltözve, kivéve, amikor a hullaházban dolgozom.

- Rizsa! - ismételte Richard. Az egyik kanapé felé mutatott a pisztoly csövével. - Üljön le! - kiáltott Jackre.

- Jó, jó - mondta Jack. - Ha rendesen kér, megteszem. - A kezdeti sokk elmúlt, és szellemessége most sem hagyta cserben. Leült oda, ahová Richard mutatott.

Richard a fegyverszekrényhez hátrált, de közben nem vette le a szemét Jackről. Kulcsokat halászott elő a zsebéből, és megpróbálta kinyitni a vitrint anélkül, hogy odanézett volna.

- Segíthetek? - kérdezte Jack.

- Pofa be! - üvöltött rá Richard. A kulcsot tartó keze is reszketett. Amikor végre sikerült kinyitnia az üvegajtót, benyúlt a vitrinbe, és elővett egy pár bilincset.

- Na, ez aztán kézre álló eszköz - jegyezte meg Jack. Richard a bilinccsel a kezében megindult Jack felé, közben végig fenyegetően ráfogta a fegyvert.

- Mondok magának valamit - szólalt meg Jack. - Miért nem hívjuk ki a rendőrséget? Én vallomást teszek, ők meg elvisznek. Így aztán megszabadulhat tőlem.

- Pofa be! - parancsolt rá Richard, és intett neki, hogy álljon fel.

Jack engedelmeskedett, és újra feltartotta a kezét. - Indíts! - mondta Richard, a labor felé mutatva.

Jack hátrálni kezdett. Nem merte levenni a szemét a revolverről. Richard, bal kezében a bilinccsel, egyre jött felé.

- Oda az oszlophoz! - mordult rá Richard.

Jack engedelmeskedett. Megállt az oszlopnál. Úgy negyven centi lehetett az átmérője.

- Forduljon arccal az oszlopnak! - parancsolta Richard. Jack megfordult.

- Ölelje át az oszlopot, aztán tegye össze a kezét!

Miután Jack megtette, amit Richard parancsolt, érezte, hogy bilincs kattan mindkét csuklóján. Oda volt bilincselve az oszlophoz.

- Nem baj, ha leülök? - kérdezte Jack.

Richard nem bajlódott a válasszal. Sietett vissza a nappaliba. Jack leereszkedett a padlóra. Az tűnt a legkényelmesebb testhelyzetnek, ha nemcsak a kezével, hanem a lábával is átkulcsolja az oszlopot.

Hallotta, hogy Richard telefonál. Felötlött benne, hogy amint beszélni kezd, ő hangosan segítségért kiált, de aztán gyorsan elvetette ezt az ötletet. Amilyen ideges Richard, ez öngyilkos lépés lenne. Egyébként akárkit hívott is, nem valószínű, hogy az illetőt izgatná Jack segélykérése.

- Itt van Jack Stapleton! - közölte Richard minden bevezetés nélkül. - Itt kaptam el a fürdőszobában. Tud a Frazer Laborról, és idejött szaglászni. Biztos vagyok benne. Akárcsak Beth Holderness a kórházi laborban.

Jack hátán felállt a szőr a rémülettől, amikor meghallotta a halott laboránsnő nevét.

- Nekem ne mondd azt, hogy nyugodjak meg! - kiabált Richard. - Ez most vészhelyzet. Jobban tettem volna, ha nem is keveredem bele. Te meg azt tennéd jobban, ha minél gyorsabban idejönnél. Ez nemcsak az én problémám, hanem legalább annyira a tiéd is.

Jack hallotta, hogy Richard lecsapja a telefont. Most még dühösebbnek hallatszott. Pár perccel később visszatért a laborba, de ezúttal fegyver nélkül.

Odament Jackhez, és lenézett rá. A szája széle remegett. - Hogyan jött rá a Frazer Laborra? - kérdezte követelően. - Tudom, hogy maga küldte a hamis csomagot, tehát nincs értelme hazudnia.

Jack felnézett a férfi arcába. Richard pupillája óriásira tágult, és olyannak látszott, mint akin a pánik kezd kitörni.

Hirtelen minden figyelmeztetés nélkül, nyitott tenyérrel pofon ütötte Jacket. Jack alsó ajka felszakadt az ütéstől. Vércsík jelent meg a szája sarkában.

- Jobb, ha válaszol - morogta Richard.

Jack a nyelvével óvatosan megtapogatta felszakadt ajkát. Érezte, hogy feldagad a szája, és a vér sós íze árad szét benne.

- Talán meg kéne várnunk a kollégáját - mondta, csak hogy mondjon valamit. Valami azt súgta neki, hogy hamarosan Martin Cheveau vagy Kelley, esetleg Zimmerman doktornő lép be a lakásba.

A pofon legalább annyira fájhatott Richardnak is, mint Jacknek, mert néhányszor ökölbe szorította, majd ismét kinyitotta a kezét, végül visszavonult a nappali szobába. Jack a zajokból arra következtetett, hogy kinyitotta a hűtőszekrényt, aztán jégkockák zörgését hallotta.

Pár perccel később Richard ismét megjelent. Szó nélkül, dühösen meredt Jackre. A keze konyharuhával volt körbecsavarva. Aztán járkálni kezdett, időről időre megtorpant, hogy ránézzen az órájára.

Nehezen múlt az idő. Jack szerette volna, ha bevehet egy gyógycukorkát, de ez most szóba sem jöhetett. Pedig azt vette észre, hogy erősödik a köhögése, és most már igazán betegnek érezte magát. Gyanította, hogy láza is van.

A meginduló lift távolról jövő, éles csikorgására felkapta a fejét, amelyet eddig az oszlopnak támasztott. Nyugtázta magában, hogy a kaputelefon nem szólalt meg. Ez azt jelenti, hogy akárki jön is, kulcsa van a lakáshoz.

Richard az ajtóhoz ment, kinyitotta, és odakint várakozott.

Jack hallotta, hogy egy rándulással a lift megáll, a motor kikapcsol, és kinyílik a liftajtó.

- Hol van? - kérdezte egy dühös hang.

Jack nem láthatta, csak hallotta, hogy Richard és a látogató belép a helyiségbe. Majd csukódott az ajtó, és kattant a zár.

- Ott - mondta Richard nem kevésbé dühösen. - Hozzábilincseltem az oszlophoz.

Jack mély levegőt vett, majd amikor meghallotta a közeledő lépteket, arrafelé fordította a fejét. Amikor megpillantotta a látogatót, elállt a lélegzete.

33. FEJEZET

1996. március 27. szerda, 19:45

- Te rohadék! - kiabálta Terese. - Miért kell neked mindenáron a bajt keresni? Makacs vagy, mint az öszvér. Épp most kell beleköpnöd a levesbe, amikor minden a legjobb úton halad?

Jack szóhoz sem jutott. Fölnézett a nő kék szemébe, amelyet nemrég olyan kedvesnek talált. Most szürke zafírként, hidegen villogott. És a szája sem volt már érzéki, a vértelen ajkak grimaszba torzultak.

- Terese! - kiáltott rá Richard. - Ne vesztegesd az időt, hogy civakodsz vele! Azt kell eldöntenünk, hogy mit csináljunk! Mi van, ha valaki tudja, hogy idejött?

Terese elfordította a fejét Jacktől, és Richardra nézett. - Itt vannak a laborban azok a hülye tenyészeteid? - kérdezte ingerült hangon.

- Persze, hogy itt vannak - válaszolt Jack.

- Akkor szabadulj meg tőlük! - mondta Terese. - Húzd le őket a vécében.

- De Terese! - tiltakozott Richard.

- Te csak ne mondd, hogy Terese! Tüntesd el őket! Most rögtön!

- Az influenzát is? - kérdezte Richard.

- Főleg az influenzát! - csattant fel Terese.

Richard morogva ment a fagyasztóhoz, kinyitotta és dúlva-fúlva rakosgatni kezdett benne.

- Mit csináljak veled? - kérdezte Terese Jacktől. De nem igazi kérdés volt ez, csak hangosan gondolkodott.

- Kezdetnek vedd le rólam ezt a bilincset! - felelte Jack. - Aztán mindannyian elkölthetnénk egy kellemes vacsorát a Positanóban, te pedig értesíthetnéd a barátaidat, hogy hol vagyunk.

- Pofa be! - mordult rá Terese. - Elegem van a szellemességeidből!

Otthagyta Jacket, és odament Richardhoz. Figyelte, ahogy összeszedi a fagyos fiolákat. - Mindet, most rögtön! - rendelkezett. - Itt nem maradhat semmiféle bizonyíték, megértetted?

- Életem legnagyobb ballépése volt, hogy segíteni akartam neked - siránkozott Richard. Amikor előhalászta az összes fiolát, megindult velük a fürdőszoba felé.

- Hogy kerülsz te ebbe az egészbe? - kérdezte Jack Terese-től, miután Richard kitűnt a képből.

Terese nem válaszolt. Ehelyett megkerülte a térelválasztót, és átment a nappaliba. Jack hallotta, hogy Richard lehúzza a vécét, és tehetetlen dühvel gondolt arra, mi került most a városi csatornahálózatba, és micsoda fertőzés terjed az ott élő patkányok között.

Richard visszajött, és bement Terese után a nappali szobába. Jack nem láthatta őket, de hála a magas, sima mennyezetnek, olyan tisztán hallotta a hangjukat, mintha mellette álltak volna.

- Azonnal el kell takarítanunk innen - mondta Terese.

- És mit csinálunk vele? - kérdezte Richard komoran. - Belökjük az East Riverbe?

- Nem, egyszerűen csak kivonjuk a forgalomból - mondta Terese. - Mit szólnál a mamáék házához, odafent Catskillsben?

- Látod, ez eszembe sem jutott - mondta Richard, és azonnal derűsebbre váltott a hangja. - Igen, ez tényleg jó ötlet.

- És hogyan visszük oda? - kérdezte Terese.

- Ideállok a terepjáróval - mondta Richard.

- Azzal van a probléma, hogyan tesszük be a kocsiba, és hogyan érjük el, hogy nyugton maradjon - mondta Terese.

- Van ketaminom - felelte Richard.

- Az meg mi? - kérdezte Terese.

- Altatószer - magyarázta Richard. - Ezt használják az állatorvosok. Emberre is van hatása, de hallucinációkat okozhat.

- Bánom is én a hallucinációkat - mondta Terese. - Engem csak az érdekel, hogy kiüti-e a szer vagy sem. Igazából az volna a legjobb, ha nyugtatót adnánk neki.

- Csak ketaminom van - jelentette ki Richard. - Ehhez tudok recept nélkül hozzájutni. Az állatokat szoktam elaltatni vele.

- Erre nem vagyok kíváncsi - közölte Terese. - Tudunk annyit adni neki, hogy nyugton maradjon tőle?

- Nem tudom biztosan - mondta Richard. - De megpróbálom.

- Hogy adod be neki? - kérdezte Terese.

- Injekcióban - felelte Richard. - De csak rövid ideig hat, többször kell ismételni.

- Tegyünk egy próbát! - mondta Terese.

Jacket elöntötte a verejték, mire Terese és Richard előjött a nappaliból. Nem tudta, hogy a láz okozza-e, vagy a félelem, amit az imént hallott beszélgetés ébresztett benne. Enyhén szólva nem lelkesedett az ötletért, hogy akarata ellenére rajta kísérletezzék ki egy altatószer hatását.

Richard bement egy kis szobába, és maréknyi orvosi fecskendővel tért vissza. Aztán előkerítette az altatót, ami gumidugós üvegfiolákban volt. Most már csak az adagolást kellett eldöntenie.

- Mit gondolsz, mennyi lehet a súlya? - kérdezte Terese-től, mintha Jack is kísérleti állat volna, aki úgysem ért semmit az egészből.

- Szerintem olyan nyolcvan, plusz-mínusz három kiló - felelte Terese.

Richard félhangosan számolgatott egy darabig, majd felszívta az altatót az egyik fecskendőbe. Aztán megindult Jack felé. Jack pánikba esett. Üvölteni akart, de nem jött ki hang a torkán. Richard befecskendezte a ketamint a jobb karjába. Jack összerándult az égető érzésre.

- Lássuk, mi történik - mondta Richard, és ellépett Jacktől. Kidobta a használt tűt. - Addig is, amíg hatni kezd, idehozom a kocsit.

Terese bólintott. Richard fogta a sídzsekijét, és belebújt. Az ajtóból még visszaszólt Terese-nek, hogy tíz percen belül itt lesz.

- Tehát családi hadműveletről van szó? - érdeklődött Jack.

- Jobb, ha nem emlékeztetsz rá - mondta Terese, a fejét rázva. Ugyanúgy föl-alá járkált, ahogy nem sokkal korábban Richard.

Az első tünet, amelyet Jack észlelt magán, a fülzúgás volt. Aztán Terese képe kezdett különös alakzatokat felvenni. Jack hunyorgott, és a fejét rázogatta. Mintha nehéz felhő ereszkedett volna rá, ő pedig valahogy kívülről figyelné önmagát. Aztán hosszú alagút végén pillantotta meg Terese-t. A nő arca hirtelen óriásira nőtt. Jack hallotta, hogy beszél, de a hangja szűnni nem akaró visszhangot vert. Egy szót sem értett belőle.

Jack arra eszmélt, hogy jár. Furcsán, koordinálatlanul mozgott, mintha nem lenne tisztában vele, merre vannak a különböző testrészei. Le kellett pillantania, hogy megkeresse a lábát, amely valahol a látómezejének a szélén imbolygott. Amikor megpróbálta kideríteni, hol van és merre halad, csak élénk színű árnyak töredezett képét látta, és állandó mozgásban lévő, egyenes vonalakat.

Enyhe hányingert érzett, de amikor megrázta magát, elmúlt. Addig pislogott, amíg a színes árnyak alakot nem öltöttek, és nagy, fényes tárggyá nem álltak össze. Egy kéz jelent meg a látómezejében, és megérintette a tárgyat. Csak néhány pillanat múlva jött rá, hogy a kéz a saját keze, és egy autót érintett meg vele.

Most már más elemek is határozott formát öltöttek a közvetlen környezetében. Fényeket látott, és egy épületet. Aztán azt érzékelte, hogy emberek fogják közre, és vezetik. Beszéltek is, de mély géphangjuk volt, mintha robotok lennének.

Később azt érezte, hogy zuhan, de semmit nem tudott tenni ellene. Úgy tűnt, mintha percekig zuhant volna, mielőtt földet ért valamilyen szilárd felszínen. Aztán már csak sötét árnyékokat látott. Kárpitozott felületen feküdt, és valamilyen kemény tárgy nyomta a hasát. Amikor megpróbált másképp elhelyezkedni, rájött, hogy a csuklóját fogva tartja valami.

Eltelt valamennyi idő. Fogalma sem volt, hogy mennyi, éppúgy lehetett néhány perc, mint több óra. De legalább lassacskán visszatért a helyzetérzékelése, és megszűntek a hallucinációi. Rájött, hogy a mozgó autó hátsó ülése előtt, a padlón fekszik, és a keze hozzá van bilincselve az első utasülés vázához. Feltehetően útban voltak Catskills felé.

Hogy enyhítsen a kellemetlen érzésen, amit a hasát nyomó kardántengely okozott, felhúzta a térdeit, és megpróbált összegömbölyödni. Az új testhelyzet sem volt ideális, de valamivel elviselhetőbb volt, mint a korábbi. De korántsem csak a kényelmetlen testhelyzet zavarta. Tovább erősödtek az influenza tünetei, és a ketamin utóhatásaként fellépő émelygéssel súlyosbítva olyan rosszul érezte magát, mint még soha életében.

Hatalmasakat tüsszentett, mire Terese hátrapillantott az első ülésről.

- Te jó isten! - kiáltott fel.

- Hol vagyunk? - kérdezte Jack. Rekedt volt a hangja, és egyre köhögnie kellett a beszéd okozta megerőltetéstől. Kellemetlenségeit csak fokozta, hogy folyt az orra, de megbilincselt kézzel sem kifújni, sem megtörölni nem tudta.

- Szerintem jobban teszi, ha kussol, különben megfullad - szólt hátra Richard.

Terese Richard felé fordult. - Attól az injekciótól van ez a köhögés meg tüsszögés, amit adtál neki?

- Honnan a fenéből tudjam? Embernek még soha nem adtam ketamint.

- Azért nem olyan lehetetlen, hogy valami elképzelésed mégis legyen a dologról - csattant fel Terese. - Épp eleget használtad ezt a szert a szegény állatokon!

- Ezt visszautasítom - mondta sértődötten Richard. - Tudnod kell, milyen jól bánok azokkal az állatokkal. Éppen az ő érdekükben használom a ketamint is.

Jack úgy érzékelte, hogy a korábbi nyugtalanság, amelyet a puszta jelenlétével váltott ki Terese-ből és Richardból, most pattanásig feszült ingerültséggé alakult. És a szavaikból, gesztusaikból az derült ki, hogy az ingerültségük főleg egymásnak szól.

Rövid hallgatás után Richard szólalt meg. - Azzal remélem, tisztában vagy, hagy az egész a te ötleted volt, nem pedig az enyém.

- Na ne mondd! - kapta föl a fejét Terese. - Ne hidd, hogy csak úgy meghagylak ebben a félreértésben! Nem te javasoltad, hogy nozokomiális fertőzéssel kompromittáljuk az AmeriCare-t? Nekem ilyesmi sosem jutott volna eszembe!

- Én ezt csak azután mondtam, miután te siránkoztál, milyen mohón vetette rá magát az AmeriCare a National Health piacára, dacára a ti hülye reklámkampányotoknak - vágott vissza Richard. - Nem te könyörögtél, hogy segítsek?

- Én csak ötletet kértem - mondta Terese. - Valamit, amit felhasználhatok a reklámokban.

- Igenis segítséget kértél! - kiabálta Richard. - Az ember nem megy be egy zöldségeshez azzal, hogy gépeket akar venni. Nekem halvány gőzöm sincs a reklámokról. Nagyon jól tudtad, hogy mikrobiológiával foglalkozom. Tudtad, mit fogok javasolni. És pontosan ezt vártad tőlem.

- Eszembe sem jutott, amíg nem mondtad - tiltakozott Terese. - Különben is, csak annyit mondtál, hogy kisebb fertőzésekkel el lehet érni, hogy rosszat írjanak róluk az újságok. Én azt hittem, hogy náthára, hasmenésre vagy influenzára gondolsz.

- Az influenzát fel is használtam - mondta Richard.

- Persze, felhasználtad - válaszolta Terese -, de rendes influenzát? Nem, hanem valami cifra nyavalyát, amivel mindenkit fölhergeltél, többek között ezt a Szimat doktort is, ott hátul. Én arra számítottam, hogy hétköznapi betegségekkel fogsz operálni, az isten szerelmére, nem pedig pestissel. De említhetném a többit is. Már ha ki tudnám mondani a nevüket.

- Bezzeg nem siránkoztál, amikor a sajtó felkapta a fertőzések hírét, és hirtelen a te előnyödre változott a piac! - mondta szemrehányóan Richard. - Akkor örültél.

- Meg voltam döbbenve - jelentette ki Terese. - És megijedtem. Csak nem mondtam neked.

- Hazudsz összevissza! - förmedt rá dühösen Richard. - Emlékszem, hogy beszéltünk egymással a pestis kitörése utáni napon. Egy szóval sem említetted. Még meg is sértődtem miatta, mert azért nem kis munkámba került a dolog.

- Mert egy szót sem mertem szólni róla - mondta Terese. - Nem akartam, hogy bármi közöm legyen ehhez a dologhoz. Úgy gondoltam, hogy ez szörnyűség. Azt meg álmomban sem föltételeztem volna, hogy további terveid is vannak.

- Nem hiszek a fülemnek - mondta Richard.

Jack egyszerre azt érezte, hogy lassabban haladnak. Olyan magasra húzta föl magát, amennyire csak a bilincs engedte. Eddig teljes sötétségben vezetett az út, most mesterséges fény világított be a kocsiba.

Hirtelen még világosabb lett, majd a kocsi megállt egy tető alatt. Amikor Jack meghallotta, hogy letekerik a sofőrülés melletti ablakot, rájött, hogy autópálya pénztáránál vannak. Megpróbált segítségért kiáltani, de a hangja gyenge volt és reszelős.

Richard gyorsan reagált: hátranyúlt, és egy kemény tárggyal megütötte Jacket, akit a fején ért az ütés. A padlóra zuhant.

- Ne üsd olyan erővel! - mondta Terese. - Gondolj arra, hogy összevérezheti a kocsi belsejét!

- Úgy gondoltam, most az a legfontosabb, hogy elhallgattassuk - felelte Richard. Egy marék érmét dobott az automata sorompó nyílásába.

Jack feje az ütés után még jobban lüktetett. Behunyta a szemét. Igyekezett megtalálni a legkényelmesebb testhelyzetet, de nem volt túl sok választása. Áldást jelentett, amikor az ide-oda zötykölődés ellenére is nehéz álomba merült. Az autópályáról letérve kanyargós, hepehupás mellékúton hajtottak tovább.

Legközelebb ismét arra eszmélt, hogy megállnak. Óvatosan fölemelte a fejét. Újra fények világítottak be az autóba.

- Eszedbe ne jusson! - figyelmeztette Richard. A revolver ott volt a kezében.

- Hol vagyunk? - kérdezte Jack akadozó nyelvvel.

- Egy éjjel-nappali üzletnél - felelte Richard. - Terese venni akar egy-két fontos dolgot.

Terese egy zacskó élelmiszerrel tért vissza a kocsihoz. - Magához tért? - kérdezte, miközben beült.

- Igen, felébredt - mondta Richard.

- És megint megpróbált kiabálni?

- Dehogy - felelte Richard. - Most már nem mert.

Még vagy egy óráig autóztak. Terese és Richard hol hallgatott, hol újra kezdte a vitát, hogy melyikük tehet mindenről. Egyik sem akarta magára vállalni.

Végül letértek a mellékútról is, és kavicsos földúton zötyögtek tovább. Jack össze-összerándult, amint sajgó, elgyötört testrészei minduntalan nekiütődtek a padlónak és a kardántengelynek.

Egyszer csak éles kanyar következett balra, majd ismét megálltak. Richard leállította a motort. Mindketten kiszálltak a kocsiból.

Jack ott maradt egyedül az autóban. Olyan magasra emelte a fejét, ahogyan csak tudta, de nem látott mást, mint az éjszakai égbolt egy darabját. Nagyon sötét volt. Lábát maga alá húzva azzal próbálkozott, hogy kitépje az ülés alól a bilincset. Hiú reménynek bizonyult, a bilincset átfűzték az ülésváz acélrúdja alatt is. Jack visszazuhant, és lemondott a további próbálkozásról.

Fél óráig kellett várnia, amíg visszajöttek érte. Mindkét ajtót kinyitották a kocsi jobb oldalán. Terese kiszabadította Jack egyik kezét.

- Kifelé! - parancsolta Richard, és a fejének szegezte a revolvert. Jack tette, amit mondtak. Ekkor Terese gyorsan előrelépett, és visszakattintotta a bilincset Jack szabad kezére. - Befelé a házba! - rendelkezett Richard. Jack rogyadozó térddel megindult a harmatos füvön. Sokkal hidegebb volt, mint a városban, a levegőben meglátszott a lehelet. A sötétben fehér ház körvonala bontakozott ki. Fény áradt az oszlopos tornácra nyíló ablakokból. Jack még azt is ki tudta venni, hogy füst és szikra száll fölfelé a kéményből. Ahogy elérték a tornácot, körülnézett. Balra, kissé távolabb pajtaszerű építmény sötét tömege látszott, azon túl a mező volt. És még távolabb hegyek. A távolban nem világítottak fények, világtól elzárt, magányos rejtekhelyre hozták.

- Gyerünk! - szólt rá Richard, Jack bordái közé nyomva a pisztolycsövet. - Befelé!

A ház belülről úgy nézett ki, mint egy angol udvarház mintájára berendezett kényelmes nyári lak. Robusztus, kőből rakott kémény előtt két vászonhuzatú kanapé állt egymással szemben. A kandallóban frissen rakott tűz pattogott. A hajópadlót majdnem teljesen beborította egy nagy keleti szőnyeg. A széles boltíven keresztül falusi konyha tűnt elő, kerek asztallal, léchátú székekkel. Az asztal mögött Franklin tűzhely. A legtávolabbi falnál a húszas évek stílusát idéző, nagy, porcelán mosogató.

Richard bekormányozta Jacket a konyhába, és intett neki, hogy üljön le a mosogató előtti rongyszőnyegre. Jack rájött, hogy a lefolyócsőhöz akarják bilincselni. Kérte, hadd menjen ki előbb a fürdőszobába!

Kérése újabb vitát támasztott a két testvér között, Terese azt akarta, hogy Richard kísérje ki Jacket a fürdőszobába, de ezt Richard kereken megtagadta. Vigye ki ő maga, ha akarja, mondta Terese-nek. Erre Terese közölte, hogy szerinte ez Richard feladata. Végül abban maradtak, hadd menjen Jack egyedül, lévén a vendégfürdőszobának úgyis csak egyetlen apró ablaka, amely túl kicsi ahhoz, hogy ki tudjon mászni rajta.

Jack, miután egyedül maradt, elővette a rimantadinját, és bevett egy tablettát. Aggasztotta, hogy a gyógyszerrel sem sikerült megakadályoznia a fertőzést, de abban bízott, hogy legalább lassítja az influenza kifejlődését. Kétség nem fért hozzá, hogy sokkal súlyosabbak lennének a tünetei, ha nem szedné a gyógyszert.

Amikor végzett a fürdőszobában, Richard visszavitte a konyhába, és pontosan úgy, ahogy Jack sejtette, odabilincselte a mosogató lefolyócsövéhez. Richard ezután Terese-zel együtt kényelmesen elhelyezkedett a kandalló előtti kanapékon. Jacknek első dolga volt, hogy a menekülés esélyeit latolgatva szemügyre vegye a vízvezetéket. Az volt a baj, hogy a mosogatót nem a szokásos pévécéidomokkal szerelték, hanem régifajta vörösréz és öntöttvas csövekkel. Hiába erőlködött, meg sem mozdultak.

Egyelőre nem próbálkozott tovább, inkább megkereste a viszonylag legkényelmesebb testhelyzetet. Az volt a legjobb, ha hanyatt feküdt a rongyszőnyegen. Terese-re és Richardra figyelt, akik átmenetileg felhagytak egymás hibáztatásával. Most sokkal ésszerűbben viselkedtek. Tudták, hogy dönteniük kell.

A háton fekvés azt eredményezte, hogy Jacknek az orrából a torkára folyt a váladék, és megint köhögő és tüsszögő rohamok fogták el. Amikor végre abba tudta hagyni a köhögést, meglepődve látta, hogy Terese és Richard bámul le rá.

- Tudni akarjuk, hogyan szerzett tudomást a Frazer Laborról! - követelte Richard, pisztollyal a kezében. Jacknek rémlett, ha rájönnek, hogy a Frazer Laborról egyedül ő tud, akkor minden valószínűség szerint azonnal megölik.

- Nem volt nehéz - mondta.

- Akkor mondd el, hogyan csináltad! - sürgette Terese.

- Egyszerűen felhívtam a National Biologicalst, és megkérdeztem, rendelt-e tőlük valaki mostanában pestisbaktériumot. És ők megmondták, hogy a Frazer Labor volt.

Terese úgy reagált, mint akit pofon vágtak. Haragosan fordult Richardhoz. - Csak azt ne mondd, hogy te rendelted! - mondta hitetlenkedve. - Azt hittem, minden ilyesmi megvan a híres privát kollekciódban.

- Pestisem nem volt - ismerte be Richard. - És úgy gondoltam, hogy a pestis okozná a legnagyobb felhajtást a médiában. De hát mit számít ez? Úgysem tudják kinyomozni, honnan származtak a baktériumok.

- Ez az, amiben téved - jegyezte meg Jack. - A National Biologicals megjelöli a tenyészeteit. Ez mindannyiunk számára kiderült a törvényszéki hivatalban, amikor a boncolásokat végeztük.

- Te idióta! - üvöltött Terese. - Sikerült olyan nyomot hagynod, amely egészen az ajtódig vezet.

- Nem tudtam, hogy megjelölik a kultúráikat - mondta Richard meghunyászkodva.

- Atyaúristen! - sóhajtott Terese, a mennyezetre fordítva a tekintetét. - Ez azt jelenti, hogy a hullaházban mindenki tudja, hogy a pestist mesterségesen idézték elő.

- Most mit tegyünk? - kérdezte Richard idegesen.

- Várj egy percig! - felelte Terese. Lenézett Jackre. - Nem biztos, hogy az igazat mondja. Ez nem vág össze azzal, amit Colleentól hallottam. Várj csak, mindjárt felhívom!

Terese és Colleen beszélgetése nagyon rövid volt. Terese annyit mondott, hogy aggódik Jack miatt, és arra gondolt, hogy Colleen felhívhatná Chetet, és érdeklődhetne Jack összeesküvés-elmélete felől. Jó lenne tudni, folytatta, a kollégái egyáltalán hitelt adnak-e Jack feltevésének. A beszélgetés végén Terese azt mondta Colleennak, hogy őt most nem lehet elérni, de tizenöt percen belül visszahívja.

A következő negyedóra némán telt, Terese csak annyit kérdezett Richardtól, bizonyos-e abban, hogy valamennyi tenyészetét megsemmisítette. Richard megnyugtatta, hogy az összes kultúrát lehúzta a vécében.

Mikor letelt a tizenöt perc, Terese újból tárcsázta Colleent. A kurta beszélgetés végén megköszönte Colleennak a segítségét, és letette a telefont.

- Ma este ez volt az első jó hír - fordult Richardhoz. - A törvényszéki hivatalban senki nem hisz Jack elméletében. Chet azt mondta Colleennak, hogy mindenki az AmeriCare iránt érzett ellenszenvének tudja be Jack mániáját.

- Ezek szerint senki más nem tud a Frazer Laborról és a nyilvántartott baktériumokról - vonta le a következtetést Richard.

- Pontosan - bólintott Terese. - És ez drámaian leegyszerűsíti a dolgot. Csak annyit kell tennünk, hogy megszabadulunk Jacktől.

- És hogyan akarsz megszabadulni tőle?

- Először is kimész, és ásol egy gödröt. Szerintem a pajta túlsó végében, a szedersövénynél lenne a legjobb.

- Most? - kérdezte Richard.

- Ez nem az az ügy, amit kedvedre halogathatsz, te hülye - mondta Terese.

- Biztosan meg van fagyva a föld - siránkozott Richard. - Olyan lesz, mintha gránitba akarnék gödröt vájni.

- Akkor kellett volna erre gondolnod, amikor kisütötted ezt a katasztrofális tervet - közölte Terese. - Most eredj ásni! A pajtában találsz ásót és lapátot.

Richard morogva bújt a sídzsekijébe. Fogta a zseblámpát, és kiment a bejárati ajtón.

- Terese - szólalt meg Jack -, nem gondolod, hogy kicsit messzire mész?

Terese felállt a díványról, és bement a konyhába. A pultnak támaszkodva farkasszemet nézett Jackkel.

- Ne próbálj bennem sajnálatot ébreszteni! - mondta. - Ha nem egy tucatszor, akkor egyszer sem figyelmeztettelek, hogy szállj ki ebből az egészből. Most már magadra vess!

- Nem tudom elhinni, hogy ennyire fontos legyen a karriered - mondta Jack. - Emberek haltak meg, és még többen fognak meghalni. Nemcsak rólam van szó.

- Nem akartam, hogy bárki is meghaljon - közölte Terese. - Erről csak az a tyúkeszű öcsém tehet, aki már a középiskolában szerelembe esett a mikrobákkal. Úgy gyűjtötte a baktériumokat, mint túlélőművész a fegyvereket. Úgy hatottak rá, mint az ajzószer. Azt hiszem, hatalmasnak érezte magát tőlük. Talán számítanom kellett volna rá, hogy egyszer még őrültséget követ el, nem tudom. De ebben a pillanatban csak az érdekel, hogy kimásszunk a slamasztikából.

- Gondolkozz logikusan! - mondta Jack. - Te is bűnrészes vagy, legalább annyira vétkes, mint Richard.

- Mondok neked valamit, Jack - felelte Terese. - Pillanatnyilag a legkevésbé sem érdekel a véleményed.

Azzal visszament a kandallóhoz. Jack hallotta, hogy újabb fahasábokat tesz a tűzre. Jack a karjára fektette a fejét, és behunyta a szemét. Nyomorultul érezte magát, beteg volt és félt. Mint az elítélt, aki hiába vár kegyelemre.

Amikor egy óra múlva kivágódott az ajtó, felriadt. Úgy látszik, ismét elaludt. És újabb tünetet észlelt magán: szúrt a szeme, amikor jobbról balra mozgatta.

- Könnyebben ment az ásás, mint képzeltem - jelentette Richard, miközben kibújt a dzsekijéből. - Egyáltalán nem volt fagyott a föld. Valamikor zsombék lehetett azon a helyen, mert nem köves a talaj.

- Remélem, elég mély gödröt ástál - mondta Terese, félretolva a könyvét. - Nem akarok több kellemetlen meglepetést, például hogy a tavaszi eső kimossa a hulláját.

- Ne félj, jó mélyre ástam - bizonygatta Richard. Bement a fürdőszobába, hogy kezet mosson.

Mire visszatért, Terese már fölvette a kabátját. - Hová mész? - kérdezte Richard.

- Ki - felelte Terese, és elindult az ajtó felé. - Járok egyet, amíg elintézed Jacket.

- Várj csak egy kicsit! - szólt utána Richard. - Miért éppen én?

- Te vagy a férfi - közölte Terese megvető mosollyal. - Ez pedig férfimunka.

- A fenébe is. - mondta Richard. - Én nem akarom megölni. Egyszerűen képtelen vagyok rá. Képtelen lennék lelőni valakit, aki meg van bilincselve.

- Nem hiszek a fülemnek! - kiáltott fel Terese. - Összevissza beszélsz! Akkor bezzeg nem voltak fenntartásaid, amikor gyilkos baktériumokat juttattál ártatlan emberek párologtatójába, amivel a halálukat okoztad.

- Nem én, hanem a baktérium ölte meg Sket - mondta Jack. - A baktériumok és az ember immunrendszere között folyt a küzdelem. Én közvetlenül nem öltem meg senkit. És arra is megvolt az esélyük, hogy túlélik.

- Hát ez már több a soknál! - fortyant fel újra Terese. Aztán erőt vett magán, és nyelt egy nagyot. - Oké, rendben van! Nem te intézted el a pácienseket, hanem a baktériumok. És most sem te fogsz ölni, hanem a golyó. Ehhez mit szólsz? Meg tudod ezzel nyugtatni azt a sajátosan működő lelkiismeretedet?

- Ez nem ugyanaz - jelentette ki Richard. - Ez most egészen más.

- Richard, nincs más választásunk. Vagy megteszed, vagy mehetsz a börtönbe a hátralévő életedre!

Richard bizonytalanul méregette a dohányzóasztalon heverő revolvert.

- Fogd meg! - parancsolt rá Terese, amikor észrevette, hogy Richard a fegyvert nézi.

Richard remegett.

- Gyerünk, Richard! - biztatta Terese.

Richard odament, és tétován fölemelte a revolvert. Egyszerre fogta meg a csövet és a fegyver agyát, miközben kibiztosította.

- Remek! - mondta Terese bátorítóan. - Most menj oda hozzá, és csináld a dolgod!

- Talán le kéne venni róla a bilincset, és ha futni próbál, akkor... - kezdte Richard. De nem fejezte be a mondatot, mert Terese villogó szemmel elébe ugrott, és figyelmeztetés nélkül pofon ütötte. Richard hátrahőkölt az ütéstől, és benne is fellobbant a harag.

- Elég volt az őrültségeidből - sziszegte Terese. - Nem vállalhatunk több kockázatot. Megértetted?

Richard az arcához kapta a kezét, aztán megnézte, mintha arra számítana, hogy véres lett. Kezdeti haragja gyorsan elpárolgott. Rájött, hogy Terese-nek igaza van. Lassan bólintott.

- Oké, akkor láss hozzá! - mondta Terese. - Odakint leszek.

Terese az ajtóhoz indult. - Gyorsan csináld, de ne legyen nagy felfordulás! - szólt vissza, mielőtt kiment volna.

Csönd telepedett a szobára. Richard nem mozdult. Csak lassan megfordította a fegyvert a kezében, mintha meg akarná vizsgálni. Végül Jack szólalt meg. - Én nem tudom, hogy a maga helyében szót fogadnék-e. A fertőzésekért is kinéz a börtön, ha sikerül magára bizonyítani, de az ilyen hidegvérű gyilkosság a biztos halálbüntetést jelenti itt, New York államban.

- Pofa be! - üvöltötte Richard, és lövőállásba helyezkedett, közvetlenül Jack mögött.

Elmúlt egy teljes perc, Jack inkább egy órának érezte. Visszatartotta a lélegzetét. Amikor már nem bírta tovább, kiengedte a levegőt - és abban a pillanatban fékezhetetlen köhögés tört rá.

Utána már csak a koppanást érzékelte a háta mögött. Richard a konyhaasztalra dobta a fegyvert. Aztán az ajtóhoz rohant. Kinyitotta, és kikiáltott az éjszakába. - Képtelen vagyok megtenni!

Terese szinte azonnal előkerült. - Te gyáva féreg! - sziszegte Richardnak.

- Miért nem csinálod te? - vágott vissza Richard. Terese felelni akart, de helyette inkább berontott a konyhába, felragadta a fegyvert, és szembefordult Jackkel. Két kézre fogva Jack arcának szegezte a revolvert. Jack visszanézett rá, egyenesen a szemébe.

A fegyver csöve remegni kezdett. Terese egyszer csak káromkodott egy nagyot, és visszahajította a revolvert az asztalra.

- Ohó, nem is olyan kemény a vaslady, mint amilyennek képzelte magát - csúfolódott Jack.

- Pofa be! - mondta Terese. Visszavonult a kanapéhoz, és leült. Richard is helyet foglalt vele szemben. Ingerülten bámulták egymást.

- Ez kezd olyan lenni, mint egy rossz vicc - mondta Terese.

- Szerintem borzalmas idegállapotban vagyunk - jegyezte meg Richard.

- Alighanem ez az első értelmes mondatod ma este - mondta Terese. - Tényleg hulla fáradt vagyok. Mennyi az idő?

- Éjfél elmúlt - válaszolta Richard.

- Akkor nem is csoda - bólintott Terese. - Megfájdult a fejem is.

- Én sem a legjobban érzem magam - ismerte el Richard.

- Aludjunk - mondta Terese. - Majd holnap megoldjuk az egészet. Már alig látok a fáradtságtól.

Jack dideregve ébredt, hajnali fél ötkor. A tűz kialudt, és a ház alaposan kihűlt. Csak a rongyszőnyegtől remélhetett némi meleget. Némi erőfeszítéssel és ügyeskedéssel sikerült magára húznia. A konyha és a nappali szinte tökéletes sötétségbe borult. A "házigazdák" nem hagytak égve egyetlen lámpát sem, amikor fölmentek aludni a hálószobáikba. Ami kis világosság volt, kintről szüremlett be, a mosogató fölötti ablakon. De ez épp elég volt ahhoz, hogy Jack ki tudja venni a bútorok halvány körvonalait. Nem tudta eldönteni, mitől érzi rosszabbul magát: a félelemtől-e vagy az influenzától. De legalább a köhögése nem rosszabbodott. A rimantadin remélhetőleg megvédte őt az elsődleges influenzás tüdőgyulladástól. Néhány percre megengedte magának azt a fényűzést, hogy a megmeneküléséről képzelegjen. Csak az volt a baj, hogy erre vajmi kevés esélye volt. Az egyetlen ember, aki tudja, hogy a National Biologicalstól kapott DNS-próbával végzett vizsgálat pozitív eredményt hozott, Ted Lynch volt, neki viszont fogalma sincs róla, hogy ez mit jelent. Agnes talán tudná, de miért hívná fel Ted Agnest, hogy elmondja, milyen eredményt kapott. A menekülésen törte a fejét. Zsibbadt ujjakkal végigtapogatta a lefolyó csövét, amelyhez hozzábilincselték. Gyenge pontot, anyaghibát keresett rajta, de semmit sem talált. Különböző magasságokba állította a csövön a bilincset, és a lábát a lefolyónak vetve addig feszítette, amíg az acélkarikák bele nem vágtak a csuklójába. De a cső meg sem mozdult. Menekülésre csak akkor adódhat alkalma, ha kiengedik a fürdőszobába. De arról fogalma sem volt, hogy ott mit fog csinálni. Egyedül abban reménykedhetett, hogy fogvatartóinak majd csak lankadni fog a figyelme, és azt talán kihasználhatja. Önkéntelenül vállat vont, amikor arra gondolt, mit hoz a reggel. Ha Terese-nek sikerül kialudnia magát, attól csak még elszántabb lesz. Az a tény, hogy sem Terese, sem Richard nem volt képes hidegvérrel lelőni tegnap este, nem nagyon nyugtatta meg. Két ilyen önző ember közül valamelyik előbb-utóbb biztosan elszánja magát a döntő lépésre.

A lábai segítségével megint sikerült magára húznia a rongyszőnyeget. Megpróbált a lehető legkényelmesebben elhelyezkedni, és pihenni még egy keveset. Ha mégis mód nyílik a menekülésre, nem árt, ha olyan fizikai állapotban lesz, hogy ki is tudja használni az alkalmat.

34. FEJEZET

1996. március 28. csütörtök, 8:15

CATSKILL HEGYSÉG, NEW YORK

Lassan és keservesen teltek az órák. Jack nem tudott újra elaludni. Annyira didergett, hogy már elviselhető testhelyzetet sem talált. Végül szinte megváltásnak érezte, amikor Richard zilált hajjal letámolygott a lépcsőn a hálószobájából.

- Ki kell mennem a fürdőszobába! - szólt oda neki.

- Majd ha Terese is felkelt - válaszolta Richard. Nekilátott a tűzrakásnak.

Pár perccel később kinyílt Terese szobájának ajtaja. Terese régi fürdőköpenyt viselt, és semmivel sem festett jobban, mint Richard. Máskor oly vonzó göndör fürtjei most inkább szénakazalra emlékeztettek. Nem volt rajta smink, és betegesen sápadtnak látszott, alig emlékeztetett néhány nappal korábbi önmagára.

- Még mindig fáj a fejem - panaszolta. - És rosszul is aludtam.

- Én is - mondta Richard. -A stressz miatt lehet, ráadásul tegnap nem is vacsoráztunk.

- De én nem vagyok éhes - felelte Terese. - Nem is értem.

- Ki kell mennem a fürdőszobába - ismételte Jack. - Már órák óta erre várok.

- Fogd a fegyvert! - parancsolt rá Terese Richardra. - Én kinyitom a bilincset.

Terese átment a konyhába, és a bilincs kulcsával a kezében behajolt a mosogató alá.

- Sajnálom, hogy rosszul aludtál - mondta Jack. - Lejöhettél volna hozzám ide, a konyhába. Jól elszórakoztunk volna.

- Nem akarom hallani a szövegedet - szólt rá Terese. - Nem vagyok abban a hangulatban.

Kinyílt a bilincs. Jack megdörzsölte a csuklóját, és nehézkesen feltápászkodott. Szédülés fogta el, meg kellett kapaszkodnia a konyhaasztalban. Terese gyorsan visszakattintotta rá a bilincset. Jack akkor sem tudott volna ellenállást tanúsítani, ha erre készült volna.

- Oké, indulás! - adta ki a parancsot Richard, közben állandóan Jackre fogta a fegyvert.

- Egy másodperc - mondta Jack. Még mindig forgott vele a konyha.

- Csak semmi trükk! - figyelmeztette Terese, és félreállt az útjából.

Jack lassan összeszedte magát, és rogyadozó léptekkel megindult a fürdőszoba felé. Először is könnyítenie kellett magán. Másodszor nagy korty csapvízzel bevette a rimantadint. Csak ezután kockáztatta meg, hogy egy pillantást vessen a tükörbe. Döbbenetes látványt nyújtott. Alig ismert magára ebben az állapotban. Úgy nézett ki, mint egy csavargó. A szeme véres volt, jócskán be is dagadt. A bal arcán alvadt vércsík húzódott, véres volt az egyenruha vállrésze is, nyilván attól az ütéstől, amit az autópálya kijáratánál kapott Richardtól. Az ajka is feldagadt, miután az első pofontól fölrepedt a szája. Taknya-nyála rászáradt az állán kiütköző borostára.

- Igyekezni odabent - rendelkezett Terese az ajtó túloldaláról.

Jack kinyitotta a csapot, és megmosta az arcát. Aztán fogat mosott a mutatóujjával. Végül benedvesítette és lesimította a haját.

- Már épp ideje volt - mondta Terese, amikor Jack kilépett a fürdőszobából.

Legyőzte magában a kísértést, hogy valami epés megjegyzést tegyen. Úgy érezte, minden pillanatban borotvaélen táncol, és nem akarta kihívni maga ellen a sorsot. Titokban azt remélte, nem bilincselik vissza a lefolyócsőhöz, de tévedett. Egyenesen visszakormányozták az előbbi helyére a konyhában.

- Ennünk kéne valamit - mondta Richard.

- Vettem hideg zabpelyhet - mondta Terese.

- Nagyszerű - felelte Richard.

Asztalhoz ültek, alig másfél méterre Jacktől. Terese nagyon keveset evett: újra csak azt mondta, nem éhes. Jacket nem kínálták meg.

- Gondolkoztál azon, hogy mit csináljunk? - kérdezte Richard.

- Mi van azokkal az emberekkel, akiknek a városban meg kellett volna ölniük Jacket? - kezdte Terese. - Kik voltak azok?

- Egy banda a környékről, ahol lakom - felelte Richard.

- És hogy tartod velük a kapcsolatot? - kérdezte Terese.

- Általában telefonon. Esetleg odamegyek abba az épületbe, amit elfoglaltak maguknak - válaszolta Richard. - Egy Twin nevű fickóval szoktam tárgyalni.

- Na, akkor tárgyalj vele most, és hívd ide! - mondta Terese.

- Lehet, hogy eljönne - morfondírozott Richard. - Feltéve, hogy elég pénzt ajánlunk neki.

- Hívd fel! - adta ki az utasítást Terese. - A múltkor mennyi pénzben egyeztetek meg?

- Ötszázban - felelte Richard.

- Ajánlj neki ezret, ha muszáj! - mondta Terese. - De mondd meg, hogy sürgős a dolog, és még ma ide kell jönnie!

Richard feltápászkodott a székről, és bement a nappaliba a telefonért. Visszajött, és a konyhaasztalra helyezte a készüléket. Azt akarta, hogy Terese is hallja a beszélgetést, arra az esetre, ha emelni kell az összeget: nem tudhatta, hogyan reagál Twin arra az ötletre, hogy ide kell jönnie Catskillbe.

Richard hívása kicsengett, és Twin vette fel a kagylót. Richard előadta, hogy megint az orvos kinyírásáról akar tárgyalni vele.

- Hé, ember, mi már kiszálltunk a buliból - mondta Twin.

- Tudom, hogy sok bajotok volt vele - folytatta Richard. - De ez most sétagalopp lenne. Meg van bilincselve, itt van velünk egy rejtekhelyen, elhoztuk a városból.

- Akkor príma, ránk nincs is szükség - állapította meg Twin.

- Várjál! - mondta gyorsan Richard. Érezte, hogy Twin már készül letenni a telefont. - Azért szükségünk van rátok. És az a helyzet, hogy meg is dupláznánk az összeget, hogy nektek is megérje kijönni ide.

- Egy ezres? - kérdezte Twin.

- Annyi - felelte Richard.

- Ne gyere ide, Twin! - kiabált Jack, ahogy a torkán kifért. - Ez csapda!

- A kurva életbe! - káromkodott Richard. Szólt Twinnek, hogy tartsa egy pillanatig. Hirtelen dühében Jack fejére sújtott a pisztoly agyával.

Jacknek erősen össze kellett szorítania a szemét, hogy ne könnyezzék. Szörnyű fájdalom hasított a fejébe, és érezte, hogy ismét kiserked a vér a fejbőréből.

- A doki volt az? - kérdezte Twin.

- Igen, a doki - mondta Richard dühösen.

- És mi az, hogy csapda? - érdeklődött Twin.

- Semmi - mondta Richard. - Csak jártatja a száját. Oda van bilincselve a mosogató lefolyójához.

- Tisztázzuk csak ezt! - mondta Twin. - Ezer dollárt adsz, hogy kimegyünk, és hidegre tesszük a dokit, aki oda van láncolva egy csőhöz?

- Csak célba kell lőnötök! - biztosította Richard.

- Hol vagytok? - kérdezte Twin.

- A várostól északra úgy száz mérföldre - magyarázta Richard. - A Catskillben.

Csönd következett.

- Mit szólsz hozzá? - kérdezte Richard. - Nem rossz órabér lenne.

- Miért nem intézed el te? - kérdezte Twin.

- Az az én dolgom - felelte Richard.

- Rendben - mondta Twin. - Mondd el, hova menjünk! De ha bármilyen stikli van a dologban, nagyon meg fogod bánni.

Richard elmagyarázta, hogyan lehet eljutni a házhoz, és megígérte Twinnek, hogy várni fogják őket.

Richard lassan tette le a telefont, közben diadalmasan nézett Terese-re.

- Na, hál istennek! - sóhajtott Terese.

- Be kéne szólnom, hogy beteg vagyok - mondta Richard. - Már megkezdődött a munkaidőm.

Miután Richard befejezte a beszélgetést, Terese is telefonált Colleennak, ő is azt mondta, hogy rosszul érzi magát, nem megy dolgozni. Aztán elvonult zuhanyozni, Richard pedig kiment megtölteni a fásládát.

Jack a fájdalomtól össze-össze rándulva visszatornázta magát ülő helyzetbe. A vérzés legalább elállt. De a Fekete Királyok érkezésének híre semmi jót nem ígért. Tapasztalatból tudta, hogy a banda tagjainak nem lesznek fenntartásai: akármilyen állapotban találják, gond nélkül le fogják puffantani.

Pár másodpercre elveszítette az önuralmát. Mint a gyerek, aki hisztériás rohamot kapott, ész nélkül cibálni kezdte a bilincset. De csak annyit ért el, hogy felhorzsolta a csuklóját, és feldöntött néhány tisztítószeres flakont. Semmi esélye nem volt, hogy kirántsa a lefolyócsövet vagy letépje a bilincset.

A roham elmúltával magába roskadt, és egyik pillanatról a másikra sírva fakadt. De ez sem tartott sokáig. Bal karjával megtörölte az. arcát, sóhajtott egyet, és felült. Mindenképpen el kell menekülnöm valahogyan, gondolta elszántan. Egyre az járt a fejében, hogy ha legközelebb kijut a fürdőszobába, muszáj megpróbálkoznia valamivel. Ez volt az egyetlen esélye, és már nem sok ideje maradt.

Háromnegyed óra múlva Terese újra megjelent, immár felöltözve, bement a nappaliba, és lehuppant a díványra. Richard a másik kanapén ülve egy ötvenes évekbeli Life magazint lapozgatott.

- Tényleg rohadtul érzem magam - panaszkodott Terese. - Halálra kínoz ez a fejfájás. Az a gyanúm, hogy ki fog törni rajtam a nátha.

- Rajtam is - mondta Richard anélkül, hogy fölnézett volna a képesújságból.

- Megint ki kell mennem a fürdőszobába - szólalt meg Jack.

Terese csak fintorgott. - Egy perc nyugtunk sem lehet tőled? - kérdezte.

Vagy öt percig nem mozdult és nem szólt senki.

- Ezek szerint ne tartsam vissza tovább? - kérdezte Jack, megtörve a csendet.

Terese felsóhajtott, és átvetette a lábát a dívány szélén. - Na gyerünk, te bátor harcos! - mondta gúnyosan Richardnak.

A módszer ugyanaz volt, mint eddig. Terese kinyitotta a bilincset, miközben Richard fegyverrel a kézben őrködött. - Mindenképpen rajtam kell ennek lennie, amíg fürdőszobában vagyok? - kérdezte Jack, amikor Terese vissza akarta kattintani a bilincset.

- Naná, de még mennyire! - nevetett kajánul Terese. Jack belépett a fürdőszobába, és azonnal bevett egy szem rimantadint, és ivott rá egy adag vizet. Nyitva hagyta a csapot, föllépett a lehajtott vécétetőre, mindkét kezével megragadta az ablakkeretet, és rángatni kezdte. Aztán még nagyobb erőt adott bele, figyelve, hogy megmozdul-e a ráma.

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó. - Lefelé onnan! - üvöltött rá Terese.

Jack lelépett a vécéről, és összehúzta magát. Attól félt, hogy Richard megint fejbe fogja ütni. De az ehelyett előretartott kézzel benyomult a fürdőszobába, és Jack arcának szegezte a fegyvert. A revolver ki volt biztosítva.

- Azt akarja, hogy okom legyen lelőni? - sziszegte. Egy másodpercig senki nem mozdult. Akkor Terese visszaparancsolta Jacket a konyhai mosogatóhoz.

- Nem tudtok valami más helyet kitalálni? - kérdezte Jack. - Itt már unom a panorámát.

- Ne bosszants fel! - figyelmeztette Terese.

A kibiztosított fegyverrel a hátában Jack semmit sem tehetett. És másodpercek múlva újra ott találta magát a lefolyócsőhöz bilincselve.

Fél óra múlva Terese úgy döntött, elmegy a boltba, és vesz aszpirint meg valami konzervet. Megkérdezte Richardot, kér-e valamit. Richard fagylaltot kért, úgy gondolta, az jót fog tenni a fájós torkának.

Miután Terese elment, Jack szólt Richardnak, hogy megint ki kell mennie a fürdőszobába.

- Hát persze - mondta Richard, anélkül, hogy elmozdult volna a kanapéról.

- De tényleg - makacskodott Jack. - Legutóbb nem végeztem semmit.

Richard kurta nevetést hallatott. - Szarok rá - mondta. - Magára vessen!

- Menjünk! - sürgette Jack. - Csak egy perc az egész.

- Hát ide figyeljen! - üvöltött rá Richard. - Ne akarja, hogy odamenjek magához, mert úgy fejbe vágom, hogy most már beledöglik! Megértette?

Jack nagyon is megértette.

Húsz perccel később autó hangja hallatszott, amely a kavicsos úton közeledett. Jack érezte, hogy egész bensője görcsbe rándul. A Fekete Királyok jönnek? Ismét elfogta a pánik, és reményvesztve bámult a mozdíthatatlan lefolyócsőre. Kinyílt az ajtó. Jack megkönnyebbülésére csak Terese tért vissza. Letett egy zacskó élelmiszert a konyhaasztalra, aztán visszament a kanapéhoz, lefeküdt, és behunyta a szemét. Rászólt Richardra, hogy pakoljon ki a zacskóból. Richard különösebb lelkesedés nélkül indult a konyha felé. Ami hűtést igényelt, azt betette a frizsiderbe, a fagylaltot pedig a fagyasztóba. Aztán elhelyezte a leveskonzerveket a szekrényben. A zacskó alján ráakadt az aszpirinra, és egy pár, apró celofántasakba csomagolt mogyoróvajas kekszre.

- Jacknek is adhatnál pár szem kekszet - mondta Terese. Richard lenézett Jackre.

- Kér belőle? - kérdezte. Jack bólintott. Bár még mindig betegnek érezte magát, az étvágya már visszatérőben volt. A furgonban elfogyasztott szendvicsek óta semmit nem evett. Richard úgy etette meg vele az összes mogyoróvajas kekszet, ahogy a madár ejti bele a táplálékot a fióka várakozóan kitátott torkába. Jack mohón lenyelt öt kekszet, aztán vizet kért.

- Az isten verje meg! - kiáltott fel Richard. Nem örült, hogy neki jutott ez a feladat.

- Adjál neki! - utasította Terese. Richard vonakodva engedelmeskedett. Jack megivott egy nagy pohár vizet, aztán megköszönte.

- Ne nekem köszönje, hanem neki - mondta barátságtalanul Richard, Terese felé intve.

- Hozz nekem is egy pár szem aszpirint meg egy pohár vizet! - szólalt meg Terese. Richard füstölgött magában.

- Mi vagyok én, háziszolga? - morogta.

- Gyerünk már! - türelmetlenkedett Terese. Újabb háromnegyed óra múlva megint közeledő autó hangját lehetett hallani.

- Végre - mondta Richard félredobva a magazint. Föltápászkodott a díványról. - Az isten áldja meg őket, ennyi idő alatt Philadelphiából is ideérhettek volna! - Az ajtó felé indult, miközben Terese is ülő helyzetbe tornázta magát a kanapén.

Jack idegesen nyelt egyet. Érezte, hogy dobolnak az erek a halántékában. Tudta, hogy fabatkát sem ér az élete. Richard kinyitotta az ajtót. - Az istenit! - kiáltotta. Terese felugrott.

- Mi történt?

- Henry jön, az a hülye kertész! - morogta Richard. - Mit csináljunk?

- Te vigyázz Jackre! - mutatta Terese rémülten. - Majd én beszélek Henryvel. - Felállt, egy pillanatra megingott, mintha szédülés fogta volna el Azután kiment az ajtón.

Richard Jack mellé ugrott. Útközben fölkapta a revolvert, és a markolatánál fogva tartotta, mint egy bárdot. - Egyetlen szó, és úgy éljek, hogy betöröm a fejét! - hörögte.

Jack fölnézett Richardra. Látta rajta, hogy mindenre elszánta magát. Kintről behallatszott, ahogy a kocsi megáll. Aztán Terese fojtott hangját lehetett hallani.

Jack megoldhatatlan dilemmával nézett szembe. Üvölthetne, de kérdés, vajon mennyi ideje van, amíg Richard ártalmatlanná teszi. De ha nem próbálja meg, rövidesen megérkeznek a Fekete Királyok, és az a biztos halál. Úgy határozott, hogy kockáztat.

Hátravetette a fejét, és kiáltani akart. De ahogy várható volt, Richard a fegyver agyával késlekedés nélkül lesújtott a homlokára. Jack üvöltése elhalt, mielőtt akár egy szót is megformálhatott volna, tompa nyögés jött csak ki a torkán. Jótékony sötétség borult rá, mintha hirtelen lekapcsolták volna a lámpákat.

Fokozatosan nyerte vissza az öntudatát. Először azt érzékelte, hogy nem tudja kinyitni a szemét. Majd némi erőfeszítés árán sikerült kinyitnia előbb a jobbat, és egy perc múlva már a balt is. Amikor megtörölte az arcát a ruhája ujjával, rájött, hogy az alvadt vértől ragadt össze a szemhéja. Fölemelt karjával jókora púpot tapintott ki a haja tövében. Addig pislogott, amíg vissza nem nyerte a látását, aztán megnézte az óráját. Nem sokkal múlt négy. Erre utalt a bágyadt délutáni napfény is, amely besütött a mosogató fölötti ablakon Tekintetével végigpásztázta a nappali szobát, már amennyit az asztal lábai között láthatott. A tűz már csaknem leégett. Terese és Richard ott terpeszkedett egymással szemben a két kanapén. Jack változtatott a testhelyzetén, de mocorgás közben felborított egy flakon ablaktisztítót.

- Most meg mit csinál? - kérdezte Richard.

- Ki a fenét érdekel - válaszolta Terese. - Mennyi az idő?

- Négy múlt - felelte Richard.

- Hol maradnak az embereid? - méltatlankodott Terese. - Talán biciklivel jönnek?

- Telefonáljak oda, és kérdezzek rá? - vetette fel Richard.

- Nem, majd szépen elvárakozunk itt egy hétig - mondta ingerülten Terese. Richard a mellére tette a telefont, és tárcsázott. Amikor fölvették, Twint kérte a telefonhoz. Hosszú várakozás után Twin hangja szólalt meg a vonalban.

- Az istenit neki, hol vagytok? - dohogott Richard. - Egész nap titeket várunk.

- Figyelj, ember, nem megyek! - közölte Twin.

- De hát azt ígérted, hogy jössz.

- Nem lehet. Nem tudok odamenni.

- Még ezer dollárért sem?

- Semmi pénzért.

- De hát miért? - emelte föl a hangját Richard.

- Mer' a szavamat adtam - mondta Twin.

- A szavadat adtad? Hogyhogy a szavadat adtad? - kérdezte Richard.

- Csak úgy, ahogy mondtam - felelte Twin. - Nem hallottál még ilyesmiről?

- Hát ez nevetséges - mondta Richard.

- Bánom is én, a te bajod! - felelte Twin. - Te keverted a szart, most már csinálj vele, amit akarsz!

Richard néhány másodperccel később jött rá, hogy csak a süket kagylót tartja a kezében. Lecsapta a telefont. - Rohadt seggfej! - hörögte. - Nem csinálja meg! Szinte hihetetlen!

Terese ülő helyzetbe vackolódott. - Ennyit a nagy ötletről. Most ott tartunk, ahonnét elindultunk.

- Ne nézz rám! - tört ki Richard. - Én nem intézem el. Világosan megmondtam. Rajtad a sor, nővérkém! Elvégre minden miattad történt, nem pedig miattam.

- Mondod te - vágott vissza Terese. - De te is megtaláltad a perverz élvezetedet. Végre kipróbálhattad az összes izét, amivel egész életedben játszadoztál. Most meg nem akarod elintézni ezt az egyszerű dolgot. Tudod, mi vagy? - Terese a megfelelő szót kereste. - Egy degenerált! - vágta ki végül.

- Hát te sem vagy éppen a Hófehérke! - üvöltötte Richard. - Nem csoda, hogy otthagyott a férjed.

Terese-nek lángba borult az arca. Kinyitotta a száját, de nem jött ki rajta hang. Hirtelen a fegyver után kapott. Richard hátrált egy lépést. Megijedt, hogy túlfeszítette a húrt. Egy másodpercre átvillant az agyán, hogy Terese őt akarja lelőni. De Terese a konyhába viharzott, menet közben kibiztosítva a fegyvert. Odalépett Jackhez, és véres arcának szegezte a revolvert.

- Fordulj el! - parancsolta.

Jack úgy érezte, megáll a szíve. Felnézett a remegő csőre, és Terese jéghideg kék szemébe. A félelem megbénította. Moccanni sem tudott.

- Te átkozott! - mondta Terese rekedt hangon, és könnyek szöktek a szemébe.

Elhajította a fegyvert, visszarohant a díványhoz, és a kezébe temette az arcát. Zokogott.

Richardot bűntudat gyötörte. Tudta, hogy nem kellett volna kimondani, amit mondott. Terese-nek nyilvánvalóan a férje és a gyermeke elvesztése volt a gyenge pontja. Bátortalanul odament a nővéréhez, és leült mellé, a kanapé szélére.

- Ne haragudj, nem akartam! - mondta, és gyengéden megsimogatta Terese haját. - Kicsúszott a számom. Nem vagyok ura magamnak.

Terese felült, és megtörölte a szemét.

- Én sem - vallotta be, - Hihetetlen, hogy itt bőgök. Roncs vagyok. Iszonyúan érzem magam. Már a torkom is fáj.

- Kérsz még egy aszpirint? - kérdezte Richard.

Terese a fejét rázta. - Mit gondolsz, mit értett azon, hogy a szavát adta? - kérdezte.

- Fogalmam sincs - felelte Richard. - Ezért kérdeztem meg tőle.

- Miért nem ígértél neki még több pénzt?

- Nem volt rá idő. Letette a telefont.

- Hát hívd vissza! - mondta Terese. - El kell mennünk innen!

- Mennyit ígérjek neki? - kérdezte Richard. - Én nem állok úgy anyagilag, mint te.

- Amennyit kér - felelte Terese. - Innentől már nem múlhat a pénzen a dolog.

Richard fölemelte a kagylót, és tárcsázott. Amikor Twint kérte, közölték vele, hogy elment. Egy órán belül nem is jön vissza. Richard letette a telefont.

- Várnunk kell - mondta.

- Eddig is azt csináltuk - jegyezte meg Terese, aztán újra ledőlt a kanapén, és betakarózott egy horgolt gyapjútakaróval. Rázta a hideg. - Hideg lett itt vagy csak én fázom? - kérdezte.

- Engem is ráz a hideg - mondta Richard. A tűzhöz ment, és rádobott még néhány fahasábot. Aztán lehozott egy takarót a hálószobájából, és ő is elhelyezkedett a díványon. Megpróbált olvasni, de képtelen volt koncentrálni.

Hiába volt rajta a pléd, újra meg újra megborzongott. - Van még egy rossz hírem - szólalt meg egy idő után.

- Most meg mi? - kérdezte Terese. A szeme csukva volt.

- Jack tüsszög és köhög. Nem gondolod, hogy érintkezésbe kerülhetett azzal az influenzatörzzsel, amit a párologtatóba tettem?

Richard magára tekerte a plédet, kiment a konyhába, és Jacknek is föltette ugyanezt a kérdést. Jack nem válaszolt. - Gyerünk, doki! - sürgette Richard. - Ne akarja, hogy újra megüssem!

-. Mit számít ez? - kérdezte Terese a nappaliból.

- Nagyon is sokat - mondta Richard. - Jó esély van rá, hogy ez volt az a törzs, amelyik az 1918-as nagy influenzajárványt okozta. Alaszkából szereztem, egy pár halott eszkimóból, akik tüdőgyulladásban haltak meg. Az idő is stimmelt.

Terese szintén kitámolygott a konyhába. - Most már kezdek aggódni - mondta. - Gondolod, hogy Jack megkapta, és minket is megfertőzött vele?

- Lehetséges - mondta Richard.

- Ez borzasztó! - Terese lenézett Jackre. - Nos? Megkaptad?

Jack nem tudta eldönteni, hogy bevallja-e vagy sem. Nem tudhatta, miért haragudnának jobban. Az igazságért vagy a hallgatásáért.

- Gyanús nekem, hogy nem válaszol - mondta Richard.

- Boncolóorvos - mondta Terese. - Meg kellett hogy kapja! Hozzájuk vitték be a halottakat. Mondta nekem, amikor telefonon beszéltünk.

- Én nem ettől félek - jelentette ki Richard. - Nem a hulláktól kell félni, hanem az élő, lélegző, tüsszögő, köhögő ember társaságától.

- A boncolóorvosok nem foglalkoznak élő emberekkel - mondta Terese. - Csupa halott páciensük van.

- Ez igaz - ismerte el Richard.

- Egyébként is - folytatta Terese - Jack alig beteg. Kicsit megfázott. Nagy ügy. Nem kéne már sokkal rosszabbul lennie, ha tényleg megkapta az influenzádat?

- Igazad van - mondta Richard. - Már nem tudok logikusan gondolkozni. Ha megkapta volna az 1918-as influenzát, már kinyúlt volna tőle.

A testvérek visszatértek a nappaliba, és lerogytak a díványra.

- Ettől nem lettem okosabb - mondta Terese. - Viszont szörnyen érzem magam.

Öt óra ötvenkor, pontosan egy órával az előző hívás után Richard újból tárcsázta Twin számát. Ezúttal Twin vette föl.

- Mért nem hagysz már békén? - kérdezte.

- Még több pénzt ajánlok - kezdte Richard. - Nyilván nem elég az ezres. Megértem. Nagy utat kell megtenni idáig. Mennyiért vállalnád?

- Úgy látom, nem jutott el az agyadig a téma - mondta Twin ingerülten. - Megmondtam, hogy nem vállalhatom. Ennyi és nincs tovább.

- Kétezer - próbálkozott Richard. Terese-re pillantott, aki bólintott.

- Hé, ember, te süket vagy, vagy mi van? - kérdezte Twin. - Hányszor...

- Háromezer - ígért rá Richard, és Terese megint igent intett a fejével.

- Három rongy? - kérdezett vissza Twin.

- Úgy, van - hagyta helyben Richard.

- Nagyon kétségbe lehetsz esve, ha jól hallom - jegyezte meg Twin.

- Hajlandóak vagyunk háromezer dollárt fizetni nektek - mondta Richard. - Ez önmagáért beszél.

- Hmm - mondta Twin. - És azt mondod, hogy ott van a pasas megbilincselve?

- Pontosan - felelte Richard. - Gyerekjáték lesz.

- Tudod mit - mondta Twin. - Odaküldök valakit holnap reggel.

- De ezt nemcsak úgy ígéred, mint ma délelőtt? - kérdezte Richard.

- Nem - mondta Twin. - Garantálom neked, hogy kerítek valakit, aki elintézi a dolgokat.

- Háromezer dollárért - ismételte Richard az összeget. Biztos akart lenni benne, hogy pontosan értették egymást.

- Három rongy, az már jól hangzik - mondta Twin. Richard letette a kagylót, és Terese-re nézett.

- Hiszel neki? - kérdezte Terese.

- Azt mondta, hogy garantálja - mondta Richard. - És ha egy ilyen gengszter garanciát vállal, az úgy is van. Reggel itt lesz. Biztos vagyok benne.

Terese sóhajtott. - Igazán ránk férne most már, hogy sikerüljön valami.

Jack nem tudott osztozni a megkönnyebbülésükben. Leküzdve a rátörő pánikot, elhatározta, hogy éjszaka mindenképpen megkísérli a szökést. Mert reggel jön a világvége.

A délután lassan estébe hajlott. Terese és Richard elaludt a kanapén. A magára hagyott tűz elhamvadt, és az alkonyat hűvös levegőt hozott magával. Jack megfeszített aggyal töprengett a menekülés módozatait, de rájött, hogy amíg a lefolyócsőhöz van bilincselve, nem is álmodhat a szökésről.

Hét óra körül Terese és Richard köhögni kezdett álmában. Eleinte úgy tűnt, hogy nem is köhögnek, inkább csak a torkukat köszörülik, de krákogásuk rövid idő múlva erős köhögéssé változott. Jack ezt jelentős fejleménynek értékelte. Alátámasztotta a sejtelmét, amely akkor ébredt benne, amikor a testvérek hidegrázásra kezdtek panaszkodni. Eszerint megkapták tőle a szörnyű influenzát, pontosan úgy, ahogy Richard gyanította.

Visszagondolva a hosszú autózásra a városból a hegyekbe, az lett volna a csoda, ha nem kapják el a betegségét. Az ő influenzás tünetei éppen az út során tetőztek és ez volt a legjobb időpont a vírusfertőzés átterjedésére.

Kétség nem fért hozzá, hogy minden egyes tüsszentése és köhögése milliónyi vírusrészecskét juttatott a kocsi zárt légterébe.

Mindazonáltal mégsem lehetett biztos a dolgában. És a fő veszélyt amúgy is a Fekete Királyok reggeli érkezése jelentette. Sokkal inkább ezzel kell foglalkoznia, mint fogvatartói egészségével.

Hiába rángatta a két csuklóbilincs közötti rövid láncot is, amellyel a lefolyóhoz láncolták. Csak annyit ért el vele, hogy zajt csinált, és még mélyebb horzsolások lettek a csuklóján.

- Kuss! - üvöltött rá a zajra felriadó Richard. Meggyújtotta az asztali lámpát, és abban a pillanatban heves köhögőroham rázta meg.

- Mi történt? - kérdezte bódultan Terese.

- Nem marad nyugton ez az állat - mondta Richard fuldokolva. - Jézusom, muszáj innom egy pohár vizet. - Felült, várt egy pillanatig, aztán lábra állt. - Szédülök - panaszolta. - Lehet, hogy lázam van.

Bizonytalan léptekkel indult a konyhába, és fogott egy poharat. Miközben teleengedte vízzel, Jacknek megfordult a fejében, hogy kirúgja alóla a lábát. De aztán mégsem tette, mert attól tartott, hogy ezzel csak újabb fejbevágást szerezne magának.

- Ki kell mennem a fürdőszobába - szólalt meg halkan.

- Pofa be! - felelte Richard.

- Már nagyon sok idő telt el - mondta Jack. - Nem azt kérem, hogy hadd fussak egy kört az udvaron. És ha nem mehetek ki, abból mindenkinek csak kellemetlensége lesz itt.

Richard lemondóan csóválta a fejét. Miután megitta a vizet, odaszólt Terese-nek, hogy szükség van a segítségére. Aztán felvette a revolvert a konyhaasztalról.

Jack hallotta, hogy Richard kibiztosítja a fegyvert. Ez a mozdulat máris csökkentette az esélyeit.

Megjelent Terese a kulccsal. Jack észrevette, milyen lázas, bódult a tekintete. Behajolt a mosogató alá, és egyetlen szó nélkül kinyitotta az egyik bilincsét. Aztán hátralépett, hogy Jack talpra állhasson. Mint korábban, most is megfordult vele a világ. A nagy szabadulóművész, gondolta. Az étel, az ital és az alvás hiányától teljesen legyengült. Terese visszazárta a bilincset.

Richard közvetlenül Jack háta mögött masírozott a lövésre készen tartott revolverrel. Jack nem tehetett semmit. Amikor belépett a fürdőszobába, be akarta csukni maga után az ajtót.

- Sajnálom - mondta Terese, és a nyílásba tette a lábát. - Ezt a jogodat már egyszer s mindenkorra eljátszottad.

Jack egyikről a másikra nézett. Látta, hogy semmi értelme vitatkozni. Vállat vont, és megfordult, hogy könnyítsen magán. Amikor végzett, a mosdó felé indult. - Megmoshatom az arcomat? - kérdezte.

- Ha muszáj - felelte Terese. Görcsösen köhögött, de aztán abbahagyta. Nyilvánvalóan fájt a torka.

Jack odament a mosdóhoz, amely kiesett Terese látóteréből. Miután kinyitotta a csapot, lopva elővette a rimantadint, és bevett egy tablettát. Sietségében majdnem elejtette a fiolát, mielőtt sikerült volna a zsebébe dugnia.

Megnézte magát a tükörben, és elszörnyedt. Határozottan rosszabbul nézett ki, mint reggel, elsősorban a homlokán az újabb seb miatt. Nyílt seb volt, össze kellett volna kapcsolni, hogy ne maradjon nyoma. Jack keserűen nevetett magában. Mi sem aktuálisabb most, mint a kozmetikai problémák!

Visszafelé menet nem történt incidens. Volt egy-két pillanat, amikor erős kísértést érzett, hogy megpróbálkozzon valamivel, de inába szállt a bátorsága. Amikor újra hozzábilincselték a lefolyóhoz, úgy érezte, csalódott magában, és mélységesen elcsüggedt. Az a kétségbeejtő gondolat gyötörte, hogy most játszotta el az utolsó esélyét a menekülésre.

- Kérsz levest? - kérdezte Terese Richardtól.

- Egyáltalán nem vagyok éhes - válaszolta Richard. - Nem vágyom semmi másra, csak aszpirinre. Úgy érzem magam, mint akin átment egy teherautó.

- Én sem vagyok éhes - közölte Terese. - Ez rosszabb, mint a szimpla megfázás. Biztos, hogy most már lázam is van. Nem gondolod, hogy ez aggasztó?

- Nyilván elkaptuk tőle - mondta Richard. - Csak mintha ő jobban viselné. Mindegy, majd holnap, ha Twin elment, és túl vagyunk mindenen, elmegyünk orvoshoz, ha úgy érezzük, hogy szükség van rá. Ki tudja, talán csak a kiadós éjszakai alvás hiányzik mind a kettőnknek.

- Nekem is adjál aszpirint! - kérte Terese. Miután bevették a gyógyszert, visszamentek a nappaliba. Richard pár percig a pislákoló tűz felélesztésével foglalatoskodott. Terese igyekezett a lehető legkényelmesebben elhelyezkedni a kanapén. Hamarosan a testvére is követte a példáját. Mindketten kimerültnek látszottak. Jack most már biztos volt benne, hogy fogvatartóit megfertőzte a halálos vírus. Nem tudta eldönteni, hogy mi volna az erkölcsileg helyes lépés. Ott volt nála a rimantadin, amely talán megállíthatná az influenza elhatalmasodását. Vívódott magában, hogy szóljon-e, adjon-e nekik a gyógyszerből, amely valószínűleg megmenthetné az életüket. Ők el voltak szánva arra, hogy kioltják az övét, és ezenkívül több ártatlan áldozat halála is a lelkükön szárad. Tartozik-e szánalommal Terese-nek és Richardnak, akiknek az ő élete ennyire közömbös? És az orvosi esküje is erre kötelezi! Nem talált megnyugvást a drámai igazságszolgáltatás gondolatában. Csakhogy könnyen lehet, ha elárulja nekik a rimantadint, akkor elveszik tőle, és neki nem adnak belőle. Végtére is egyáltalán nem riadnak vissza az elpusztításától, föltéve, hogy nem saját kezűleg kell megölniük. Nagyot sóhajtott. Nem tudott dönteni. Nem tudta, mit válasszon. De nem dönteni ebben az esetben felért egy döntéssel. És tisztában volt a következményekkel. Kilenc órára Terese és Richard lélegzése horkolássá változott, amelyet időről időre köhögőrohamok szakítottak meg. Terese állapota súlyosabbnak tűnt, mint Richardé. Tíz óra körül a még súlyosabb köhögőroham föl is ébresztette, elhaló hangon szólongatta Richardot.

- Mi történt? - kérdezte Richard elkínzott hangon.

- Nagyon rosszul vagyok - nyögdécselte Terese. - Kérek még egy aszpirint, és egy pohár vizet!

Richard fölkelt, és szédelegve elindult a konyhába. Lélektelenül belerúgott Jackbe, hogy húzódjon arrébb az útjából. Jack nem várt újabb biztatást, félrehengeredett, amennyire csak a bilincs engedte. Richard vizet töltött a pohárba, és visszavánszorgott Terese-hez.

Terese felült, hogy bevegye az aszpirint. Amikor megitta a vizet, visszaadta a poharat, és a kezével megtörölte a száját. Már ezekre az egyszerű mozdulatokra is alig futotta az erejéből. - Iszonyú rosszul érzem magam, nem gondolod, hogy még az éjjel vissza kellene mennünk a városba? - kérdezte elhaló hangon.

- Meg kell várnunk a reggelt - mondta Richard. - De amint Twin megérkezett, már indulunk. Különben is, túl álmos vagyok, semhogy vezetni tudjak.

- Igazad van - mondta Terese, és visszahanyatlott a kanapéra. - Pillanatnyilag én is úgy érzem, hogy nem bírnám az utat. Ilyen köhögéssel. Alig kapok levegőt.

- Aludj egyet! - ajánlotta Richard. - Idekészítem melléd a maradék vizet. - És letette a poharat a dohányzóasztalra.

- Köszönöm - motyogta Terese.

Richard visszament, lerogyott a saját díványára. A nyakáig húzta a takarót, és nagyot sóhajtott.

Lassan telt-múlt az idő, és egyre rosszabbodott Terese és Richard hurutos lélegzése. Fél tizenegykor Jack észrevette, hogy Terese alig kap levegőt. Még a konyha és a nappali közti távolság ellenére is ki tudta venni, hogy elkékültek az ajkai. Csodálkozott, hogy Terese nem ébred fel. Arra gyanakodott, hogy az aszpirin levihette a lázát.

Kétségei ellenére végül is rászánta magát, hogy tegyen valamit. Richardot szólította, és figyelmeztette, hogy Terese válságos állapotban van.

- Pofa be! - üvöltött vissza Richard két köhögés között. Jack fél óráig csöndben maradt. Akkor már biztos volt abban, hogy Terese minden egyes lélegzetvétele után gyenge szörcsögő hangot hall. És ez egyértelműen arra utalt, hogy Terese-nél rövidesen légzési elégtelenség lép fel.

- Richard! - szólította megint Jack, annak ellenére, hogy Richard megfenyegette, hogy baj lesz, ha nem marad nyugton. - Terese egyre kritikusabb állapotban van. Semmi válasz. - Richard! - ismételte meg hangosabban.

- Mi az? - kérdezte Richard akadozó nyelvvel.

- Azt hiszem, be kéne vinni a nővérét az intenzív osztályra - mondta Jack. Richard nem válaszolt. - Figyelmeztetem - folytatta Jack. - Orvos vagyok, és tudom, mit beszélek. A maga hibája lesz, ha nem csinál valamit.

Ez érzékeny pontja lehetett Richardnak, mert őrjöngve ugrott fel a kanapéról. - Az én hibám? - ordította. - Maga miatt van, maga ragasztotta ránk! - És vadul kutatni kezdett a revolver után, de nem emlékezett rá, hova tette, miután legutóbb visszakísérte Jacket a fürdőszobából.

A kutatás csak néhány másodpercig tartott. Akkor Richard hirtelen mindkét kezével a fejéhez kapott, és felnyögött a fejébe hasító görcstől. Egy pillanatra megingott, aztán visszazuhant a díványra.

Jack megkönnyebbülten sóhajtott fel. Nem számított rá, hogy ilyen dührohamot vált ki Richardból. Nem is mert arra gondolni, mi történhetett volna, ha véletlenül kéznél van a revolver.

Most már tehetetlenül figyelte, hogyan fejlődnek ki a szeme előtt egy kivételesen virulens influenza halálos tünetei. Látva Terese és Richard egyre romló klinikai állapotát, felidézte magában azokat a történeteket, amelyeket az 1918-1919-es szörnyű járványról hallott. Állítólag az emberek fölszálltak Brooklynban a földalattira, akkor még csak enyhe panaszokkal, és mire megérkeztek a manhattani végállomásra, már halottak voltak.

Jack mindig túlzónak tartotta ezeket a történeteket, hitte is őket, meg nem is. De most, hogy kénytelen volt végignézni Terese és Richard betegségének rohamos súlyosbodását, már egyáltalán nem gondolta így. Rémisztő bemutató volt ez.

Hajnali egyre Richard légzése is ugyanolyan nehézzé vált, mint korábban Terese-é. Terese immár jól láthatóan elkékült, és alig kapott levegőt. Hajnali négykor Richard is elkékült, Terese pedig halott volt. Hat óra körül Richard hörgött néhányat, és megszűnt lélegezni.

35. FEJEZET

1996. március 28. péntek, 8:00

Lassan virradt fel a reggel. A nap sápadt sugara először a porcelán mosogató szélén araszolt végig. Jack csupán egy kopasz fa ágainak girbe-gurba vonalait látta kirajzolódni a fokozatosan kivilágosodó égen, ennyi látszott az ablak fölső harmadán át. Egész éjszaka szemhunyást sem aludt.

Amikor már ragyogott a reggeli napfény, csak akkor szánta rá magát, hogy a válla fölött egy pillantást vessen a szobára. Nem volt lélekemelő látvány. Terese és Richard halott volt, elkékült ajkuk szélén véres hab ütközött ki. Mindkettejük teste enyhén puffadásnak indult, különösen Terese-é. Jack ezt a tűz melegének tulajdonította, bár mostanra parázs is alig maradt a kandallóban.

Kétségbeesetten fordult újból a lefolyócső felé, amely reménytelenül fogva tartotta. Reménytelen helyzetben volt. Twin és a Fekete Királyok valószínűleg már úton vannak Catskill felé. És a bandának háromezer dollár nélkül is jó oka van arra, hogy megölje, hiszen két emberük halálát okozta. Fejét hátravetve, a lehető legnagyobb hangerővel segítségért kiáltott. Tudta, hogy hiábavaló, és rögtön abba is hagyta, amint kifogyott a szuszból. Aztán a vörösréz csőnek feszítette a bilincseket, még a fejét is bedugta a mosogató alá, hogy megvizsgálja az ólomplombát a rézcső és az öntöttvascső találkozásánál a szifon alatt. Megpróbálta a körmét bedugni az ólomdarab alá, nem sikerült. Kimerülten dőlt hátra. A szorongás, a kialvatlanság, az éhség lassan kiszívta az erejét. Már a világos gondolkozás is nehezére esett, pedig szüksége volt rá, nem sok ideje volt hátra. Elképzelhetőnek tartotta, hogy a Fekete Királyok ugyanúgy nem érkeznek meg, mint az előző nap, de erre kevés volt az esélye, és ez sem kecsegtetett túl sok jóval. A fertőzés és a szomjúság a Fekete Királyok nélkül is lassú kínhalálra ítélné. Hiszen ha nem tudja szedni a rimantadint, az influenza bármikor leteperheti. Voltak pillanatok, amikor a könnyeivel küzdött. Hogyan lehetett ennyire esztelen, ostorozta önmagát, hogy ilyen lehetetlen helyzetbe bonyolódott? Keserűen vádolta magát az egész ostoba hősködésért, a gyerekes vágyért, hogy önmaga előtt bizonyítson. Ezt is ugyanolyan konokul csinálta, mint ahogyan mindennap végigbiciklizett a Második sugárúton, szándékosan ujjat húzva a halállal. Két órába telt, míg a távolból meghallotta a rettegett hangot: autógumi csikorgását a kavicsos úton. Jönnek a Fekete Királyok! Újra elragadta a pánik: belerúgott a lefolyócsőbe, ahogy annyiszor tette az elmúlt másfél napban, persze minden eredmény nélkül. Hirtelen új ötlete támadt. A konyhai vízcsap öreg, hatalmas öntöttvas monstrum volt nagy porcelán mosogatóval és tekintélyes edényszárító résszel. Jack több mint százkilósnak becsülte. Nemcsak a nehéz lefolyó tartotta alulról, hanem a falhoz is oda volt rögzítve.

Lábát maga alá húzva elhelyezkedett a mosogató alatt, az aljának nekifeszítette a bicepszét, és megpróbálta alulról fölnyomni az egészet. Valamicskét sikerült mozdítania rajta: a rögzítés helyéről habarcsdarabok potyogtak bele az edénybe.

Jack úgy kicsavarta magát, mint a cirkuszi gumiember, hogy a mosogató peremének feszíthesse a jobb lábát. Amikor meghallotta, hogy odakint megáll az autó, nagyot lökött a lábával. Valami reccsent, ez már haladás volt. Jack ekkor úgy helyezkedett, hogy mindkét talpa a mosogató alá kerüljön. Minden erejét megfeszítette, és akkorát taszított a lábával, amekkorát csak bírt.

Hatalmas roppanás, majd csikorgó hang után a mosogató fölső része elvált a faltól. Most már csak a lefolyó tartotta alulról. Jack arcára vakolatdarabok hullottak.

Megint lökött egyet a lábával, mire a mosogató előredőlt. A sárgaréz vízvezetékcsövek a forrasztásnál szétváltak, és ömleni kezdett a víz. A lefolyó sértetlen maradt, amíg ki nem lazult az ólomplomba. Ám abban a pillanatban a vörösréz cső kicsúszott az öntöttvas csőből. A mosogató hatalmas csattanással rázuhant az egyik konyhai székre, majd súlyosan puffant a hajópadlón.

Jacket bőrig áztatta a csövekből előtörő víz, de végre szabad volt! Miközben föltápászkodott, hallotta, hogy nehéz léptek döngetik a tornácot. Tudta, hagy nyitva van a bejárati ajtó, és a Fekete Királyok egy pillanat múlva bent lehetnek a házban. Holtbiztos, hogy meghallották a zajt.

Nem maradt ideje megkeresni a fegyvert, egy ugrással a hátsó ajtónál termett. Eszelős sietséggel tolta el a reteszt, és tépte föl az ajtót. Már kint is volt, és a pár lépcsőfokot átugorva levetette magát a harmatos fűbe.

Összegörnyedve, hogy meg ne lássák, összebilincselt csuklóval rohant, ahogy csak bírt, minél messzebbre a háztól. Kis tó partjára ért, aznap este, amikor idehozták azt képzelte, hogy ott már a mező kezdődik. Mintegy harminc méterre a háztól, a tavacskától balra állt a pajta. Arrafelé futott. Az volt az egyetlen reménye, hogy el tud rejtőzni benne. A farmot körülvevő erdő ritka volt, és lombtalan.

Dobogó szívvel ragadta meg a pajta ajtaját. Nagy megkönnyebbülésére nem volt bezárva. Beugrott, és behúzta maga után az ajtót. Odabent barátságtalan sötét és nyirkosság fogadta, a pajta csak egyetlen szűk, nyugatra néző ablakon kapott kevéske fényt. Öreg traktor rozsdás roncsa bontakozott ki a félhomályban. Kétségbeesett tekintettel kutatott rejtekhely után. Szeme lassan hozzászokott a félhomályhoz. Több állásba is benézett, ahová egykor állatok lehettek bekötve, de rejtekhelynek egyik sem felelt meg. Volt egy szénapadlás is, az is üresen állt.

Megvizsgálta a deszkapadlót, abban a hiú reményben, hogy csapóajtót talál, de ilyesminek nyoma sem volt. A pajta legvégébe kis bódét építettek valamikor, tele kerti szerszámokkal, de ott sem látott alkalmas búvóhelyet. Vége, gondolta, sehová nem tudok elbújni. Ekkor vette észre a koporsó méretű, alacsony faládát. Odarohant, és fölemelte a fedelét. Szúrós szagú műtrágyás zsákok voltak benne.

Jack ereiben megfagyott a vér. Férfihangot hallott odakintről, amint azt kiáltja. - Hé, erre gyertek, ide, ide! Lábnyomok vannak a fűben!

Nem lévén választása, Jack kirángatta a műtrágyás zsákokat, aztán bemászott a ládába, és magára húzta a fedelét. Remegett a félelemtől és a nyirkos hidegtől, mégis folyt róla az izzadtság. Zihálva lélegzett. Megpróbált nyugalmat erőltetni magára. Ha a rejtekhely beválik, csöndben kell maradnia. Nemsokára hallotta, hogy megcsikordul az ajtó, majd csoszogó léptek zaja ütötte meg a fülét. A léptek már a deszkapadlón döngtek. Aztán olyan zajt hallott, mintha feldöntöttek volna valamit. Valaki káromkodott. Majd újabb csattanás hallatszott.

- Ki van biztosítva a géppisztolyod? - kérdezte valaki.

- Mit képzelsz, hülye vagyok én? - jött a válasz.

Egyre közelebbről hallotta a lépéseket. Visszatartotta a lélegzetét, igyekezett fékezni a reszketését, és elfojtani a köhögési ingert. Rövid csönd, majd a léptek távolodni kezdtek. Jack óvatosan kieresztette a tüdejéből a levegőt, bár tudta, hogy ezzel nagy kockázatot vállal.

- Van itt bent valaki, az tuti - mondta egy hang.

- Pofa be, és keress tovább! - felelt rá egy másik. Aztán váratlanul felemelték Jack rejtekhelyének tetejét.

Olyan hirtelen történt a dolog, hogy Jacket teljesen készületlenül érte: ijedtében fojtott kiáltást hallatott. Ugyanezt tette a fekete férfi is, aki lenézett rá, majd rögtön visszaejtette a láda tetejét.

Aztán újra fölemelkedett a fedél. Jack látta, hogy a férfi géppisztolyt tart a szabad kezében. A fején fekete kötött sapka volt.

Jack és a fekete férfi egy pillanatig farkasszemet nézett egymással, aztán a fekete odakiáltotta a társának. - Minden rendben, a doki az! Itt van egy ládában.

Jack mozdulni sem mert. Közeledő lépéseket hallott. Megpróbált felkészülni Twin gúnyos vigyorára. De tévedett. Amikor fölnézett, nem Twin arcát pillantotta meg. Warren volt az!

- A francba, doki! - mondta Warren. - Úgy nézel ki, mintha egymagad harcoltad volna végig a vietnami háborút.

Jack nyelt egyet. Ránézett a másik férfira, aki megtalálta, és csak most jött rá, hogy őt is ismeri a grundról. Majd újra Warren felé fordította a fejét. Nem mert hinni a szemének, attól félt, hogy hallucinál.

- Gyerünk, doki! - biztatta Warren, és feléje nyújtotta a kezét. - Mássz már ki abból a rohadt ládából, hadd lássuk, hogy a többi testrészed is olyan rossz állapotban van-e, mint az arcod!

Jack hagyta, hogy talpra segítsék, és kilépett a padlóra. Csurom víz volt mindene.

- Na, úgy látszik, a többi részed működőképes - állapította meg Warren. - De hallod, nincs valami jó szagod! És ezt a bilincset is le kéne kapnunk rólad.

- Hogy kerültél ide? - kérdezte Jack, végre visszanyerve a hangját.

- Kocsin - felelte Warren. - Mégis, mit képzeltél, hogyan? Földalattival?

- De én a Fekete Királyokat vártam - mondta Jack. - Egy Twin nevű fickót.

- Sajnálom, hogy csalódást okoztunk, öreg - mondta Warren. - Most már próbáld beérni velünk!

- Nem értem - motyogta Jack.

- Twin és én üzletet kötöttünk - magyarázta Warren. Megállapodtunk, hogy fegyverszünet van, hogy ne legyen az, hogy egyik testvér megöli a másikat. A megállapodás része volt az is, hogy leszállnak rólad. Aztán felhívott Twin, és leadta a drótot, hogy itt tartanak fogva, és ha meg akarom menteni a fehér seggedet, akkor jöjjek föl ide a hegyekbe. Tehát itt vagyunk: a felmentő sereg.

- Egek ura! - mondta Jack, hitetlenül csóválva a fejét. Nehéz volt megemésztenie a gondolatot, hogy az ember sorsa ennyire a mások kezében van.

- Hé, az a két illető ott a házban elég ramaty állapotban van - mondta Warren. - És büdösebbek, mint te. Mitől haltak meg?

- Az influenzától - felelte Jack.

- A francba! - kiáltott fel Warren. - Már ide is eljutott? Hallottam a tegnap esti hírekben. Odalent a városban jó csomó ember be van pörögve miatta.

- Minden okuk megvan rá - jegyezte meg Jack komoran.

EPILÓGUS

1996. április 28. csütörtök, 19:45

NEW YORK CITY

A tizenegy pontos játszma tíz-tízre állt. A szabályok szerint két ponttal kell győzni, tehát az egypontos dobás nem volt elég, csak a kétpontos kosár. Ez járt Jack fejében, miközben az ellenfél palánkja felé vezette a labdát. Flash, egy nagyon erőszakos játékos lihegett a sarkában, akiről Jack jól tudta, hogy gyorsabb nála.

Elszánt küzdelem volt. A pálya szélén álló játékosok, akik a saját meccsükre vártak, hangosan biztatták a másik csapatot, ami éles ellentétben állt megszokott közönyükkel. A változást az okozta, hogy Jack csapata egész este zsinórban nyert, főleg, annak köszönhetően, hogy kiváló játékosok sorakoztak fel Jack mögött, többek között Warren és Spit.

Rendes körülmények között nem Jack szokta fölvezetni a labdát. Ez Warren dolga volt. De amikor nagy bosszúságára az ellenfél Flash bravúros, fektetett dobással kiegyenlített, a kosárból visszahulló labda egyenesen a palánk alatt álló Jack kezében landolt. Hogy a lehető leggyorsabban indulhasson az ellentámadás, Spit már rohant is előre. Jack ugyan átpasszolta neki a labdát, de Spit azonnal visszadobta.

Miközben Jack vitte föl a labdát, Warren úgy tett, mintha elindulna az egyik irányban, aztán mégis a kosár felé startolt. Jack a szeme sarkából látta a testcselt, és föl is vette a labdát, azzal a szándékkal, hogy Warrennek passzolja.

De Flash is meglátta a mozdulatot, visszalépett, abban a reményben, hogy elcsípheti az átadást. Ettől Jack pedig hirtelen ott maradt teljesen tisztán, ezért úgy döntött, hogy nem passzol, hanem megpróbálkozik egy tempódobással, ami általában be szokott jönni neki. De most nem jött be. A labda a kosár pereméről egyenesen a palánk alatt álló Flash kezébe pattant.

Minden játékos rohanni kezdett az ellenkező irányba, a nézők ujjongásától kísérve.

Flash azonnal támadásba lendült, nagy lendülettel nyomult előre. Jack meg akarta akadályozni, hogy megismételje az előbbi bravúrt, de nem fogta elég szorosan. És legnagyobb meglepetésére, hiszen ellenfele nem a távoli dobások specialistája volt, Flash felugrott, és szinte a város másik végéből kosárra dobta a labdát.

Jackben meghűlt a vér, mert a labda ráadásul "csont nélkül" talált a kosárba. A drukkerek hangos üdvrivalgásban törtek ki. Győzött az esélytelen csapat.

Flash feltartott karral, kifelé fordított tenyérrel diadalmasan ügetett körbe a pályán. Csapattársai a szokásos szertartással, tenyerüket összeütve ünnepeltek, néhányan a nézők közül is csatlakóztak hozzájuk.

Warren bosszúsan ballagott lefelé a pályáról.

- Le kellett volna adnod, a rohadt életbe - mondta dühösen Jacknek, amikor odaért hozzá.

- Hiba volt - ismerte el Jack. Kínosan érezte magát. Zsinórban három hibát is csinált.

- A francba - mondta Warren. - Pedig tutira vettem, hogy ebben az új csukában nem fogok veszíteni.

Jack lenézett Warren vadonatúj Nike cipőjére, onnan pedig a saját szakadt, elnyűtt Filájára. - Lehet, hogy nekem is kéne egy új csuka.

- Jack! Hahó, Jack! - kiáltotta egy női hang. - Hahó!

Jack átnézett a drótkerítésen, amely elválasztotta a pályát a járdától. Laurie volt az.

- Na mi van, öreg - szólt oda Warren Jacknek. - Rászánta magát a hölgy, hogy lejöjjön az oroszlánbarlangba?

A győztesek ünneplése hirtelen abbamaradt. Minden tekintet Laurie felé fordult.

Barátnők és feleségek soha nem jártak le a pályára. Jack nem tudta, hogy mi ennek az oka, nincs hozzá kedvük, vagy ki vannak tiltva. De a Laurie váratlan érkezésével járó közfigyelemtől hirtelen nagyon kínosan érezte magát. Mindeddig gondosan igyekezett betartani a pálya íratlan szabályait.

- Szerintem rappelni akar egyet - mondta Warren vigyorogva, miközben Laurie egyre integetett Jacknek.

- Én nem hívtam - vonta meg a vállát Jack. - Úgy volt megbeszélve, hogy később találkozunk.

- Nem baj, ne vergődj ezen! - nyugtatta őt Warren. - Jó csaj! Te is biztos jobb vagy az ágyban, mint a pályán.

Jack elnevette magát, aztán Laurie felé indult. Hallotta, hogy a háta mögött folytatódik az ünneplés, ettől kicsit enyhült a zavara.

- Most már látom, hogy nemcsak mese volt az egész - mondta Laurie. - Te tényleg tudsz kosarazni.

- Remélem, nem pont a végét láttad - felelte Jack. - Mert abból nem ez derült ki.

- Tudom, hogy csak kilencre beszéltük meg, de már nem volt türelmem várni, mindenképpen beszélni akartam veled.

- Miért, mi történt? - kérdezte Jack.

- Nicole Marquette keresett, az OJK-ból - mondta Laurie. - Gondolom, annyira csalódott volt, hogy nem ért utol téged, hogy Marjorie, a központos lány átkapcsolta hozzám, merthogy mindenképpen üzenetet akart hagyni.

- És?

- Az OJK hivatalosan felfüggesztette az azonnali védőoltást. Két hete nem volt újabb Alaszka-influenzás megbetegedés. Használt a karantén. Ezt is sikerült csírájában elfojtani, mint a hetvenhatos disznóvészt.

- Ez nagyon jó hír! - örvendezett Jack. Napok óta erre várt, és ezt Laurie is tudta. Ötvenkét fertőzést regisztráltak, harmincnégy halálos áldozattal, csak azután hagyott alább a járvány. Attól kezdve minden érintett izgatottan leste, lesznek-e újabb megbetegedések, vagy végképp elmúlt a veszély. - Mondott valamit arról, hogy szerintük miért sikerült ilyen hamar meggátolni? - kérdezte Jack.

- Igen. Megállapították, hogy a vírus, a bacilusgazdát elhagyva szokatlanul legyengült. Ezt azzal magyarázzák, hogy abban az eszkimó kunyhóban valószínűleg nagyon ingadozó volt a hőmérséklet, néha fagypontig is fölmelegedhetett. És ez nem tett jót a vírusnak, mert ez nem ugyanaz, mint a szokásos, mínusz ötven fok, amelyen tárolni szokták őket.

- Az lett volna jó, hogyha a patogenitásukat is ugyanígy legyengítette volna.

- De így legalább elég hatásos volt a karantén, pedig mint tudjuk, az influenzánál rendszerint nem sokat ér. De ennél az Alaszkánál elég hosszú, közvetlen kontaktus kellett, hogy megkapja az ember a fertőzést.

- Mindenesetre hihetetlen szerencsénk volt - csóválta a fejét Jack. Néhány pillanatig mindketten némán álltak egymás mellett, gondolataikba merülve.

- Nem játszol tovább? - kérdezte végül Laurie, amikor pillantása Jack mögött a kosárlabdapályára tévedt, ahol megkezdődött az újabb meccs.

- Azt hiszem, inkább nem - felelte Jack. - Úgyis miattam kaptunk ki.

- Az a férfi volt Warren, akivel beszélgettél? - kérdezte Laurie.

- Igen. - bólintott Jack.

- Pont olyan, mint leírtad - folytatta Laurie. - Nagyon jóképű. De egyvalamit azért nem értek. Hogyan lehet, hogy nem esik le a nadrágja? Akkora, mint egy ház, neki meg hihetetlenül keskeny csípője van.

Jack elnevette magát. Megfordult, tekintetével megkereste Warrent, aki az egyik edzőpalánknál dobálta a kosarakat, mint egy gép. És valóban, Laurie-nak igaza volt. Warren nadrágja mintha fittyet hányt volna Newton törvényének. De Jack már annyira megszokta ezt a hip-hop divatot, a több számmal nagyobb ruhadarabokat, hogy föl sem tűnt neki.

- Számomra is rejtély - mondta Laurie-nak. - Ha akarod, kérdezd meg tőle!

- Szívesen - egyezett bele Laurie habozás nélkül. - Úgyis meg akartalak kérni, hogy mutasd be!

Jack visszafordult, és elámulva nézett Laurie-ra. Ezt már nem értette.

- Komolyan mondom - folytatta Laurie. - Olyan áhítattal beszélsz róla mindig, hogy igazán kíváncsivá tettél, ki lehet ez. Arról nem is beszélve, hogy megmentette az életedet.

- Ha egy mód van rá, az alsónadrágjáról azért ne érdeklődj - emelte föl figyelmeztetően az ujját Jack. Elképzelni sem tudta, hogyan fog majd lezajlani ez a találkozás.

- Naaa! - méltatlankodott Laurie. - Azért én is tudom, mi a jó modor.

Jack odakiáltott és integetett Warrennek, hogy jöjjön oda hozzájuk. Warren a labdáját pattogtatva odakocogott a kerítéshez. Lesz, ami lesz, gondolta Jack, és bemutatta őket egymásnak. Félelme alaptalannak bizonyult: a beszélgetés egyáltalán nem volt kínos.

- Biztosan nem ez a legalkalmasabb pillanat erre... - mondta Laurie Warrennek, amikor már néhány perce társalogtak -, és Jacknek biztosan nem tetszik, hogy ezzel hozakodom elő...

Jack azt sem tudta, hova nézzen. Fogalma sem volt, mit fog mondani Laurie.

- ...de szeretném külön megköszönni magának, amit Jackért tett.

Warren megvonta a vállát. - Az biztos, hogy nem mentem volna föl utána a hegyekbe, ha tudom, hogy így el fogja szúrni azt a helyzetet az előbb.

Jack tettetett haraggal belebokszolt Warren vállába. Illetve csak bokszolt volna, mert Warren villámgyors, elegáns mozdulattal kitért előle.

- Örülök, hogy megismertem, Laurie - mondta aztán. - Jó, hogy lenézett a pályára. Mi itt a testvérekkel néha már aggódtunk az öregfiú miatt. De legalább most már tudjuk, hogy van egy príma barátnője. És jöjjön máskor is! Maga mégiscsak szebb látvány, mint ő. - Kaján vigyort küldött Jack felé, aztán ahogyan jött, a labdát pattogtatva visszament a palánkhoz dobálni.

- Miért nem hívod meg egyszer a barátnőjével? Együtt vacsorázhatnánk - javasolta Laurie rögtön, ahogy Warren hallótávolságon kívülre került. - Akár ma este. Tényleg kíváncsi vagyok rá, mi lehet a fejében. Értelmesnek látszik.

Most Jack volt az, aki tétován vállat vont, aztán Warren felé pillantott. - Elképzelhető - mondta. - De nem tudom, eljönnének-e.

- Csak akkor fogod megtudni, ha megkérdezed - jegyezte meg Laurie.

- Ebben tökéletesen igazad van.

- És gondolom, barátnője is van.

- Őszintén szólva, nem is tudom.

- Azt akarod mondani, hogy egy hétig össze voltatok zárva az elkülönítőben, és még azt sem tudtad meg, hogy van-e barátnője? - csodálkozott Laurie. - Mégis miről beszélgettetek egy héten át? Két hős férfi...

- Nem is emlékszem - mondta Jack. ~- Várj csak, mindjárt visszajövök!

Azzal odament Warrenhez, és megkérdezte, volna-e kedve a barátnőjével együtt velük vacsorázni. - Persze, ha van barátnőd - tette hozzá.

- Remélem, lesz - mosolyodott el Warren. Aztán Laurie felé intett a fejével. - Az ő ötlete volt?

- Aha - felelte Jack. - De nekem is szimpatikus a dolog. És eddig csak azért nem hívtalak soha, mert azt hittem, úgysem jönnél el.

- Hol? - kérdezte Warren.

- Egy Elios nevű étteremben, az East Side-on, kilenckor. A vendégeim vagytok.

- Príma - mondta Warren. - És hogy megyünk?

- Gondolom, taxival, itthonról.

- Á, nem kell - ingatta a fejét Warren. - A fuvart majd én elintézem. Háromnegyedkor itt leszek értetek.

- Akkor csao - mondta Jack, és indult vissza Laurie-hoz.

- De abban ne is reménykedj, hogy megbocsátom az előbbit! Hogy képes voltál elszúrni az egész meccset - szólt utána Warren.

Jack mosolygott, és anélkül hogy megfordult volna, visszaintegetett a fekete fiúnak.

Laurie őszinte örömmel fogadta a hírt. - Látod? - mondta. - Ilyen egyszerű volt. És biztosan nagyon jó lesz.

- Én is remélem - válaszolta Jack. - A négy életmentőm közül kettő ott lesz.

- Ki a másik kettő? - érdeklődött Laurie.

- Az egyiket úgy hívták, Slam. Sajnos, ő már nem, vacsorázik többé - mondta Jack elkomorulva. - Neked ezt még nem meséltem. A másik pedig Spit, az a vörös melegítős fiú, a pálya túloldalán.

- Akkor hívd meg őt is! - javasolta Laurie.

- Majd máskor - mondta Jack. - Nem akarom, hogy komplett buli legyen a vacsorából. Kíváncsi vagyok, mire jutsz Warrennel. Két perc alatt többet mondott el neked, mint nekem két hónap alatt.

- Sose értettem, hogy ti férfiak miről tudtok beszélgetni egymással... - jegyezte meg Laurie.

- Figyelj, nekem még le kell tusolnom, és át kell öltöznöm! - mondta Jack. - Van kedved följönni hozzám?

- Nagyon is - derült fel Laurie arca. - Azok után, amit hallottam tőled, az a legkevesebb, hogy kíváncsi vagyok.

- Ne számíts kéjlakra! - figyelmeztette Jack.

- Na jó, ne húzd az időt! - mondta Laurie színlelt szigorúsággal.

Jack hálásan konstatálta, hogy ezúttal egyetlen hajléktalan sem fekszik a lépcsőházi előtérben, de nem sokáig tartott az öröme, mert a második emeleti ordítozás a szokásos hangerővel zajlott. De Laurie-n nem látszott, hogy zavarná a dolog, egy szót sem szólt, amíg meg nem érkeztek Jack lakásába. Körülnézett, és csupán annyit jegyzett meg, úgy érzi, mintha oázisba lépett volna be a lépcsőházból.

- Pár perc, és készen vagyok - mondta Jack. - Megkínálhatlak valamivel? Nem mintha nagy készletem lenne. De egy sör? Kérsz?

Laurie elhárította az ajánlatot, inkább sürgette Jacket, hogy igyekezzen a készülődéssel. Jack olvasnivalót is fölajánlott neki, de Laurie arra is nemet mondott.

- Tévém sajnos nincs - mentegetőzött Jack.

- Látom - mondta Laurie. - Miért?

- Mert túl nagy kísértést jelentene a betörőknek, és úgysem sokáig...

- Apropó, tévé - vágott közbe Laurie. - Akkor nem is láttad azokat az új National Health-reklámokat, ugye? Mindenki arról beszél, tudod, hogy "nálunk nem kell várni".

- Nem, nem láttam.

- Ha teheted, nézd meg valahol! Nagyon hatásos. Az egyik változat pillanatok alatt bombasiker lett. Abban az a szlogen, "mi várunk önre, nem ön vár miránk". Szerintem nagyon ki van találva. Azt mondják, még a National Health-részvények ára is fölment tőle. Nem hihetetlen?

- Nem beszélhetnénk valami másról? - mondta Jack ingerülten, anélkül, hogy válaszolt volna Laurie-nak.

- Dehogynem, persze - egyezett bele rögtön Laurie. Kissé megszeppenve nézett Jackre. - Mi baj van? Valami rosszat mondtam?

- Nem, dehogyis, az én hibám - vágta rá gyorsan Jack. - Néha túl érzékeny vagyok. Tudod, soha nem rajongtam az egészségügyi reklámokért, az utóbbi időben pedig még jobban ki vagyok bukva tőlük. De semmi baj, majd később megmagyarázom...

Robin Cook: Contagion

Fordította: Morcsányi Géza

Magyar Könyvklub

Budapest 1997

ISBN 963-548-453-4