Ezt a könyvet Szamart Gautamnak ajánlom abban a reményben, hogy az ő generációja és a régebbi generációk tiszteletteljes harmóniában élnek majd egymással. Kívánom, hogy nagyszerű élet váljon rád, kispajtás!

Ha az ember szabadnak gondolja magát, akkor szabad.

És ha az ember úgy érzi, gúzsba kötöttek, akkor gúzsba kötötték.

Ez a mondás igaz, „a gondolkodás teszi igazzá”.

Ashtavakra Gita 1:11

Előszó

2007. október 15.,

hétfő este 7 óra,

Delhi, India

Csak azok érzékelték, hogy a csúcsforgalom enyhülni kezd, akik már nagyon régóta laktak Delhiben, és rendkívül kifinomultak az érzékeik a nagyváros viszontagságos közlekedési viszonyait illetően. A megkínzott, ugyanakkor tapasztalatlan fül számára úgy tűnhetett, hogy a tülkök, szirénák és fékcsikorgások kakofónia) a mit sem csillapodott. A tömeg mintha fikarcnyit sem csökkent volna. Rikítóra festett teherautók, zsúfolásig tömött buszok, melyeknek még az oldalán és a tetején is csimpaszkodtak a merész utasok; a legkülönfélébb autók, a hatalmas Mercedesektől a parányi Marutikig, fekete és sárga színűre festett taxik csődülete, motoros riksák, különféle motorkerékpárok és robogók, melyek közül nem egy egész családokat szállított, na és persze fekete, ütött-kopott kerékpárok ezrei lepték el az utcákat. Milliónyi gyalogos lüktető hada szőtte át meg át a hömpölygő járműáradatot, ugyanakkor rongyokba öltözött koszos gyerekek hordái lepték el az araszoló kocsikat, hogy a lehúzott ablakon át kunyerálva nyújtsák be a tenyerüket pár rúpia reményében. Tehenek, kutyák és majmok kóboroltak az utcán szanaszét. Ráadásul az egész végeláthatatlan csődületet belepte a por, a szmog és a nehéz pára.

Basant Csandra számára tipikus idegőrlő hazaút volt ez a városban, ahol negyvenhét esztendeje, vagyis mióta az eszét tudta, élt. Egy olyan helyen, ahol több mint tizennégymillióan laknak, el kell tűrni a közlekedés viszontagságait, Basant pedig, akárcsak a többi városlakó, már réges-rég beletörődött a helyzetbe. Ezen az estén egyébként is türelmesebb volt, mint máskor, mivel elégedettnek és nyugodtnak érezte magát azok után, hogy beugrott egy futó látogatásra a kedvenc call girljéhez, Kaumudihoz.

Általában véve Basant lusta, ingerlékeny és erőszakos férfi volt, aki úgy érezte, elbánt vele az élet. A magas ksatrija kasztban született, épp ezért úgy érezte, hogy a szülei rangon alul házasították, amikor egy vaisja nővel adták össze, pedig az apja magas beosztást szerzett magának egy állami gyógyszeripari cégnél a házassági szerződés értelmében, ugyanakkor ő maga különösen jól fizető kereskedelmi igazgatói posztot kapott, míg korábban csak egyszerű értékesítő volt a Tata teherautókereskedésnél. Basant önbecsülésének romba döntését az teljesítette be, hogy mind az öt gyermeke lány volt, a legidősebb 22, aztán 16, 12, 9 és 6. Csak egyetlen fiú lett volna a sorban, de a felesége öt hónaposán elvetélt, Basant pedig nyíltan az asszonyt hibáztatta ezért. Szerinte a felesége direkt csinálta a dolgot, szándékosan agyonhajszolta magát a klinikán, ugyanis belgyógyászként dolgozott egy közkórházban. Úgy emlékezett arra a napra, mintha tegnap történt volna. Legszívesebben megölte volna a feleségét.

Ilyen gondolatok jártak Basant fejében, s közben dühösen dobolt ujjaival a kormánykeréken amint rákanyarodott a szülei háza előtt felfestett magánparkolóhelyre, ugyanis ő is itt lakott a családjával. Erős, jól megépített háromemeletes betonépület volt, melyet, a jó ég tudja mikor, fehérre festettek. A ház lapos tetejű volt, és fémkeretes ablakokat illesztettek bele. Az első emeleten egy kis rendelőféle volt, ahol időnként Meeta, a felesége magánbetegeket fogadott. Az első emelet többi részét idős szülei használták. Basant és a családja a második emeletet foglalta el, az öccse, Tapasbarati és a családja a harmadikon lakott.

Basant kritikus szemmel méregette a házat, hiszen aligha úgy tervezte, hogy ennyi idős korában ilyen helyen kell laknia, ám egyszer csak észrevette, hogy lefékez mögötte egy autó, és teljesen elzárja az utat. A visszapillantó tükörbe nézett, de hunyorognia kellett az autó fényszórójának erős fényében. Az elmosódott tükörképből csak egy Mercedes-emblémát tudott kivenni.

– Mi a franc ez? – bukott ki Basantból. Elvileg nem parkolhatott volna mögötte senki.

Kinyitotta az ajtót és kiszállt az autóból azzal a szándékkal, hogy hátramegy, és jól helyre teszi a Mercedes sofőrjét. A sofőr és két utasa azonban már kiszálltak, és fenyegetően közeledtek felé.

– Basant Csandra? – kérdezte az elöl haladó férfi. Nem volt nagydarab fickó, mégis volt valami ellentmondást nem tűrő és parancsoló a kiállásában, sötét bőrében, tüskés zselézett hajában és fekete, rosszfiús bőrdzsekijében, amelyet testre feszülő fehér pólója fölött viselt, melyen át jól kirajzolódtak kidolgozott izmai. A sofőr csaknem ilyen fenyegető külsejű volt, ráadásul ő hatalmas termettel büszkélkedett.

Basant ösztönösen hátralépett, és a fejében megkondultak a vészharangok. Ezek nem véletlenül álltak meg mögötte.

– Ez itt magánterület – mondta Basant, s próbált magabiztos hangot megütni, ám ez nyilvánvalóan nem sikerült.

– Ki kérdezte? – mondta a motoros dzsekis. – A kérdés így hangzott: te vagy-e az a mocskos görény, akit Basant Csandrának hívnak?

Basant nagyot nyelt – mintha gombóc lett volna a torkában. A vészharangok most már fülsiketítőén zúgtak a fejében. Talán nem szabadott volna olyan erősen megütnie azt a kurvát. A szikh sofőrről a tekintete a másik utasra vándorolt, aki előhúzott egy pisztolyt a zsebéből.

– Én vagyok Basant Csandra – nyögte ki nagy nehezen. A hangja reszketett, ő maga is alig ismert rá. – Mi a gond?

– Te vagy a gond – mondta a motorosdzsekis. Aztán hátrabökött a válla mögé. – Szállj be a kocsiba! Azért fogadtak fel bennünket, hogy jobb belátásra térítsünk. Elmegyünk egy kicsit kocsikázni.

– Én… én nem megyek sehová. A családom már vár.

– Ó, hát persze! – mondta a fickó, aki nyilvánvalóan a vezér volt közöttük, aztán gúnyosan felnevetett. – Épp erről akarunk veled beszélni. Szállj be a kocsiba, mielőtt Szubrata elveszíti a fejét, és itt helyben agyonlő. El sem tudod képzelni, milyen örömmel tenné meg.

Basant most már szemmel láthatóan remegett. Kétségbeesetten jártatta a tekintetét egyik fenyegető arcról a másikra, aztán pillantása a Szubrata kezében lévő pisztolyon pihent meg.

– Lelőjem, Szahin? – kérdezte Szubrata, majd felemelte a hangtompítós automata pisztolyát.

– Látod, erről beszéltem! – mondta Szahin, és széttárta két karját. – Beszállsz a kocsiba, vagy mi lesz?

Basant legszívesebben elmenekült volna a sötétben, csakhogy félt attól, hogy golyót kap a hátába, így összeszedte magát, előrelépett, s közben azon törte a fejét, hogy elszaladhatna-e a zsúfolt utcában. Képtelen volt azonban uralni dermedt agyát, így végül a fekete Mercedesnél találta magát, melynek jobb hátsó ajtaját Szubrata kinyitotta a szabad kezével. Szubrata lenyomta Basant fejét, és betuszkolta az autóba, majd a túlsó ajtóhoz sétált, hogy onnét üljön be. Még mindig a kezében volt a fegyver, és kínosan ügyelt arra, hogy ezt Basant is jól lássa.

Szahin és a sofőr szó nélkül beültek a két első ülésre. Az autó kikanyarodott a járda mellől, amint a sűrű forgalom lehetővé tette.

– A szeméttelepre? – kérdezte a sofőr.

– A szeméttelepre – bólintott Szahin egyetértően.

Mivel a lőfegyver egészen közel volt Basanthoz, először túlságosan rémült volt ahhoz, hogy bármit is mondjon, de aztán tíz perc elteltével már jobban félt annál, hogy ne mondjon semmit. Először remegett a hangja, de aztán sikerült kissé összeszednie magát.

– Mi ez az egész? – kérdezte. – Hová visznek és miért?

– A szeméttelepre viszünk – mondta Szahin hátrafordulva. – Hiszen oda való vagy.

– Ezt nem értem – vágott vissza Basant. – Nem is ismerem magukat.

– Hát majd megismersz.

Basantban szemernyi remény ébredt. Nem mintha örült volna a gondolatnak, hogy megismerheti őket, de Szahin szavai arra engedtek következtetni, hogy hosszú távon fogja ismerni őket, tehát most nem szándékoznak lelőni. Mivel egy gyógyszercég kereskedelmi vezetője volt, átvillant a fején, hogy ezek az emberek valamilyen drogot akarnak. A baj csak az volt, hogy Basant csupán olyan szerekhez férhetett hozzá, amelyeket az ő cége gyártott, nagy része antibiotikum volt, és antibiotikum kapcsán aligha fenyegetik meg ilyen vészjóslóan az embert.

– Tudok esetleg valamiben segíteni önöknek? – kérdezte Basant reménykedve.

– Hát persze, még szép! – válaszolta Szahin, de aztán ennyiben hagyta a dolgot.

Egy darabig szó nélkül autóztak tovább. Végül Basant szólalt meg ismét.

– Ha esetleg megmondanák, miről van szó, nagyon szívesen megteszek mindent, amit csak tudok.

Szahin hátrafordult egy pillanatra, és mereven Basantra bámult, de nem szólt semmit. Az imént mintha cseppnyit enyhült volna Basant páni rémülete, most aztán még erősebben visszatért. Újabb remegési roham vett rajta erőt. Ösztönei azt súgták, hogy ennek a történetnek nem lesz jó vége. Amikor a sofőr beletaposott a fékbe, hogy lelassítson az ökrös szekér mögött, Basantnak átvillant a fején, hogy kinyitja az ajtót, kiugrik, és rohanni kezd, hogy belevesszen a párás félhomályban hömpölygő tömegbe. Elég volt azonban egyetlen pillantást vetnie a Szubrata ölében nyugvó pisztolyra, és máris meggondolta magát.

– Eszedbe ne jusson! – mondta Szubrata, mintha olvasna Basant gondolataiban.

Lekanyarodtak a főútról, és még vagy tizenöt percig hajtottak a hatalmas kiterjedésű szemétlerakó belseje felé. Az ablakon át látszott, hogy helyenként kisebb lángok csapnak fel a szemétkupacok közül, s kígyózó füstcsíkok kúsznak belőlük az égre. Gyerekek kotorásztak a szemétben étel és bármi olyasmi után kutatva, ami akár a legkisebb értékkel is bír. Az autó fényszórója időnként kisebb nyúl nagyságú patkányokra vetődött, amelyek ijedten rebbentek szét a jármű elől.

Végül több emelet magas szeméthalmok között állapodtak meg, a sofőr pedig egy Y fordulót követően visszafordult abba az irányba, ahonnét jöttek. Nem állította le a motort. A három gorilla kiszállt. A sofőr kinyitotta az ajtót Basantnak. Miután nem mozdult, benyúlt, megmarkolta a férfi ingét, és kiráncigálta a kocsiból. Basant szinte fuldoklott a füstben és az orrfacsaró bűzben. A sofőr egy pillanatra sem engedte el, odaráncigálta a fényszóró nyalábjába, aztán hirtelen eleresztette. Basatnak minden erejét össze kellett szednie, hogy talpon maradjon.

Szahin vastag kesztyűt húzott a kezére, majd odalépett Basanthoz, és mielőtt föleszmélt volna, borzalmas ökölcsapást mért az arcára, amitől hátratántorodott, és a büdös szemétbe zuhant. A füle csengett, és vér csöpögött az orrából, de hasra fordult és megpróbált talpra kászálódni, csakhogy a keze mélyen a laza szemétbe süppedt. Ugyanakkor érezte, hogy üvegcserép vág a bal karjába. Bokájánál fogva kirángatták a puha szemétből az útra, amelyet a teherautó kereke keményre taposott. Hatalmas rúgás érte gyomortájékon, amitől egyszerre beleszorult a szusz. Percekig nem kapott levegőt. Amikor végül összeszedte magát, Szahin lenyúlt, megragadta a gallérját, és felrántotta ülő helyzetbe. Basant felemelte a karját, hogy eltakarja az arcát a következő ütés elől, de ezúttal nem folytatódott a verés. Óvatosan kinyitotta a szemét, és felnézett támadója kegyetlen arcába.

– Ügy látom, rám figyelsz végre – sziszegte az arcába Szahin. – Jól figyelj hát, szeretnék elmondani pár dolgot. Tudunk rólad, és tudjuk, hogy micsoda rohadék vagy. Tisztában vagyunk vele, hogy mit művelsz a legnagyobb lányoddal, Veenával hatéves kora óta. Tudjuk, hogy azzal tartod sakkban, hogy megfenyegetted, ugyanezt fogod művelni a húgaival is. Es tudjuk, hogy mit műveltél az anyjával.

– De hiszen én soha… – kezdte Basant, de a rettentő erejű pofon belefojtotta szavait.

– Ne próbáld tagadni, te rohadék, különben szarrá verlek, és itt hagylak, hogy a patkányok és a kóbor kutyák zabálják meg a hulládat.

Szahin a rettegve összekucorodó Basámra pillantott, aztán így folytatta:

– Most nem kihallgatáson vagy, egyértelműen tudjuk, hogy amit állítok, az igaz, te gennyes állat. És mondok neked valamit. Ez figyelmeztetés volt! Ha még egyszer hozzáérsz valamelyik lányodhoz illetlen módon, vagy bántod a feleségedet, akkor kinyírlak. Ilyen egyszerű az egész. Azért béreltek fel bennünket, hogy megtegyük, és azok után, amit rólad tudok, örömmel végezném el a feladatot. Szóval tulajdonképpen remélem, hogy nem hallgatsz a figyelmeztetésre. Ennyi lett volna az üzenet. Van kérdésed? Látni akarom, hogy megértetted.

Basant bólintott. Reménysugár csillant fel rémült gondolatai közepette. Ez a borzalom tehát csak figyelmeztetés volt.

Szahin váratlanul ismét Basant arcába vágott, és az ütés erejétől újfent a földre hanyatlott; a füle csengett, az orrából pedig szivárogni kezdett a vér.

Szahin szó nélkül levette a kesztyűjét, tekintete megpihent Basanton egy pillanatra, aztán intett a társainak, hogy kövessék, majd visszatértek a fekete Mercedeshez.

Basant kissé megkönnyebbülve ült fel, miután felfogta, hogy egyedül hagyták. Aztán megpróbált talpra kászálódni. A következő pillanatban azonban ismét a szemét közé kellett vetnie magát, hogy kitérjen a feléje száguldó hatalmas szedán elől, amely csak centiméterekkel kerülte el. Basant a gorillák Mercedesé után bámult még egy darabig, míg a pirosan izzó hátsó lámpák csíkja el nem tűnt a füst és pára között. Csak ezután érzékelte valójában a sötétet és bűzt, amely körülvette, és ekkor vett tudomást arról, hogy vérzik az orra és a karja, valamint hogy a szemétben turkáló bámészkodók kisebb csődülete verődött össze körülötte, és hogy a patkányok is egyre közelebb húzódnak. Hirtelen erőt vett rajta a félelem és az undor, így gyorsan talpra kászálódott, megpróbálta lekotorni ruhájáról a rátapadt puha szemetet, majd rátért a szilárd útra, s mindeközben eltorzult az arca a fájdalomtól, hiszen jókora rúgásokat kellett elszenvednie. Bár alig látott valamit, mert aznap a hold sem világított, mégis sietve haladt előre, és kinyújtotta a kezét, mint egy vak. Még sokat kellett gyalogolnia ahhoz, hogy elérje az utat, ahol járművek is közlekednek. Nem volt kellemes gyalogtúra, és kétségkívül félelmetes is volt, de legalább életben tudhatta magát.

Ugyanebben az időben Újdelhi egy másik részében

Az egyik forgalmas belvárosi üzleti negyed utcájában tipikus, hindi és angol feliratokkal telepingált betonépületek közé beszorítva tört a magasba büszkén a Viktória Királynő Kórház feltűnő, modern, ötemeletes épülete. A környezetébe egyáltalán nem illeszkedő épületet borostyánszínű foncsorozott üvegablakok és zöld márvány borította. Az intézményt tehát a hőn szeretett XIX. századi brit uralkodónőről nevezték el, részint azért, hogy vonzerőt jelentsen a modern kor gyógyturizmusának résztvevői számára, részint pedig, hogy ellássák az egyre növekvő indiai felső középosztályt, s a kórház afféle modernizációs jelképe volt az időtlen India végtelen tengerének középpontjában. Az intézmény ugyancsak éles kontrasztot alkotott a környékbeli apró üzletek tömkelegével, amelyek jó része most is nyitva volt még, és nagy forgalmat bonyolított, élénk kékesfehér neonfényt vetve az utcára. Ugyanakkor a kórház mintha az éjszakára készülődött volna visszafogott lágy belső világításával, amely alig szűrődött ki az utcára a foncsorozott ablakokon keresztül.

Ha nem állt volna két hagyományos öltözetű szikh a bejárat két oldalán, az alkalmi megfigyelő azt hihette volna, hogy a kórház zárva van. Kétségkívül odabent már készültek nyugovóra térni. Mivel a Viktória Királynő magánkórház volt, nem volt igazi sürgősségi osztálya, és csak előjegyzett műtéteket végeztek; traumás vagy sürgősségi eseteket nem vállaltak. A vacsoráról maradt szennyes edényeket és tálcákat már rég összeszedték és elmosták, és a szekrény mélyén pihentek, már a látogatók többsége is elment. A nővérek kiosztották az esti gyógyszereket, s az aznapi műtétek dréncsöveivel és kötéseivel foglalkoztak, vagy éppen a nővérpult élénk fényénél ücsörögve vitték számítógépre a legfontosabb adatokat.

Mozgalmas napot tudhattak maguk mögött, hiszen harminchét nagyműtétet végeztek, így aztán az este mindenki számára megnyugtató és csendes volt, ide számítva a száztizenhét beteget is, kivéve Veena Csandrát. Míg Veena apja az elhagyatott mocskos szeméttelepen botorkált, a lány az üres műtőrészleg altatószobájának félhomályában nyűglődött, ahol az egyetlen fényforrás a központi folyosóról beszűrődő homályos világítás volt. Veena remegő ujjakkal próbálta belebökni a tíz köbcentis fecskendő tűjét a szukcinilkolinos fiola gumírozott tetejébe. A szukcinilkolin gyors bénulást okozó vegyület volt, rokon azzal a kuráré méreggel, amelyet az amazóniai indiánok használnak nyílméregként. Általában könnyedén meg tudta szúrni a fiolát, hiszen volt már gyakorlata: a híres közkórházban, az All India Intézetben szerezte nővéri képesítését csaknem három hónapja. Tanulmányai befejeztével egy amerikai cégnél, a Nurses Internationalnél helyezkedett el, amely viszont kiközvetítette a Viktória Királynő Kórházba, ám előtte részt kellett vennie egy speciális tréningen.

Veena nem akarta megszúrni magát a tűvel, hiszen azzal megölte volna magát. Így aztán egy pillanatra leeresztette a karját, és megpróbált lazítani. Majd szétpattant a feszültségtől. Nem tudta, képes lesz-e megtenni azt, amire rábeszélték, és amibe ő maga is beleegyezett. Az lett volna a feladata, hogy megtölti a fecskendőt, leviszi Maria Hernandez szobájába, ahol az asszony az aznap reggeli csípőprotézis-műtét utáni altatásból ébredezett, intravénásán beadja neki az injekciót, aztán gyorsan eltűnik anélkül, hogy bárki meglátná. Veena tudta, elképzelhetetlen, hogy valaki meg ne lássa a kórházi folyosón, amely szinte teljesen dugig volt emberekkel, épp ezért volt rajta még most is a hagyományos, fehér uniformisa, melyet napközben is viselt. Azt remélte, hogy ha ebben az öltözékben látja valaki, azt egyáltalán nem furcsállja majd, hiszen kórházban volt, még akkor is, ha nappalos műszakban dolgozott, nem pedig éjszaka.

Veena úgy próbált megnyugodni, hogy lehunyta a szemét, ám abban a pillanatban, amikor így tett, gondolatban rögtön visszaröppent négy hónapot, egészen addig a pillanatig, amikor az apja utoljára fenyegette meg. Otthon voltak, az apja szülei a nappaliban, az anyja a kórházban, a húgai pedig éppen a szombat délutáni programjukat töltötték a barátnőikkel. Az apja teljesen váratlanul beszorította a sarokba a fürdőszobában. A tévé a szomszéd szobában bömbölt, ő pedig üvöltözni kezdett, s mindenféle átkot szórt rá. A férfi azonban volt olyan rafinált, hogy tudja, hol üsse meg, így soha nem hagyott nyomot az arcán. A dühe váratlan erővel tört fel, mint egy vulkán, és Veenától csak annyi telt, hogy legalább nem sírt. Mivel a dolog már több mint egy éve nem fordult elő, a lány azt hitte, ezzel a problémával nem kell számolnia. Most azonban világossá vált előtte, hogy ennek soha nem lesz vége. Csak úgy tud elmenekülni az apja terrorizálása elől, ha elhagyja az országot. Csakhogy féltette a húgait. Tudta, hogy az apja képtelen uralkodni a vágyain. Ha ő elmenne, egészen biztos kiszúrná valamelyik húgát, aztán elölről kezdené az egészet. Ezt a gondolatot viszont képtelen volt elviselni.

Fém csörrent a kerámiapadlón, és Veena egy pillanat alatt visszazökkent a jelenbe. Szíve a torkában dobogott. Lázas sietséggel rejtette el a fiolát és a fecskendőt az egyik fiókba, amely tele volt intravénás szerelékkel. Hirtelen élénk fény árasztotta el a műtőfolyosót. Veena a torkában dobogó szívvel az apró drótüveg ablakhoz lépett, és kikémlelt. Mivel az altatószobában teljesen sötét volt, attól nem kellett félnie, hogy meglátják. Észrevette, hogy jobb kéz felé hirtelen kinyitják a két műtőajtót. A következő pillanatban két egyenruhás takarító jelent meg az ajtóban. Mindkettejük kezében felmosó volt. Felvették az üres vödröket, amelyeket az imént ledobtak, és elindultak a folyosón befelé a műtőbe, mindössze pár méterre Veenától.

Veena megnyugodott, hogy csak a takarítók azok, így visszatért a szobába, és megint felvette a fiolát és a fecskendőt. Ha lehet, most még idegesebb volt, mint az imént. A takarítók váratlan érkezése rádöbbentette arra, hogy milyen könnyen belefuthat valakibe itt a műtőben, és ha rajtakapják, hogy itt van, milyen nehéz lenne megmagyarázni, hogy mit keres itt. Még jobban remegett a keze, mégis kitartóan próbálkozott, és végül sikerült beledöfnie a tűt a fiola tetejébe. Hátrahúzta a dugattyút, és felszívta az előre meghatározott mennyiséget. Jókora adagot akart beadni, de mégsem túl nagyot.

Az iménti rövid, fájdalmas visszaemlékezés figyelmeztette Veenát, hogy miért is akarja elkövetni azt, amire rábeszélték. Belement abba, hogy elaltasson egy idős amerikai nőt, akinek korábban szívproblémái voltak, cserébe viszont azt ígérte a munkaadója, hogy a húgai és az anyja a jövőben védelmet élveznek szadista apjával szemben. Nem volt egyszerű a döntés, amelyet meg kellett hoznia, ugyanakkor nagy lökést adott az a gondolat, hogy ez az egyetlen lehetőség arra, hogy egyfajta szabadságot vívjon ki nemcsak önmagának, hanem tizenegy barátnőjének is, akik valamennyien egyszerre léptek be a Nurses Internationalbe.

Veena elrejtette a fiolát, és kidobta a szemétbe a fecskendő csomagolását, majd elindult az ajtó felé. Tudta, ha végig akarja csinálni, akkor összpontosítania kell, és körültekintően kell eljárnia. Az volt a legfontosabb, hogy ne lássák meg, s különösen ne figyeljen fel rá senki az áldozat szobája környékén. Ha történetesen a kórház másik részében kérdezne rá valaki, akkor azzal magyarázná a dolgot, hogy aznap este azért jött vissza, hogy benézzen a könyvtárba, hogy utánaolvasson Maria Hernandez betegségének.

Veena résnyire nyitotta az ajtót, aztán lassan kitárta annyira, hogy kidughassa a fejét, hogy végignézzen a folyosón. Látta, hogy több takarító is dolgozik felmosóval a kezében, és közben cseverésznek. Mivel a folyosó túlsó végétől az ajtó felé haladtak, hál' istennek, épp a hátukat mutatták Veena felé. A lány így aztán kilépett a folyosóra, hagyta, hogy halkan becsukódjon mögötte az ajtó, majd elindult kifelé a műtőből. Mielőtt becsukódott volna a műtő főbejáratának lengőajtaja, még hátrapillantott a takarítókra. Nagy kő esett le a szívéről, amikor látta, hogy észre sem vették, hogy ott van.

Nem akart lifttel menni, mert ott jóval nagyobb volt az esélye arra, hogy belefut valakibe, akivel ráadásul még beszélgetnie is kellett volna, így aztán a lépcsőt választotta, és lement a negyedikre. Ott ismét résnyire nyitotta az ajtót, aztán végignézett mindkét irányban a homályos folyosón. Egy lelket sem látott, még a nővérpultnál sem, amely afféle fényoázisként ragyogott középütt a folyosó félhomályában. A nővérek nyilván a dolgukat tették a betegszobákban. Veena remélte, hogy senki sem lesz Maria Hernandez szobájában, amely épp a szemközti irányban helyezkedett el. A lépcsőháztól nézve, ahol most állt, jobbra a harmadik ajtó volt. Nem hallott más hangot, csak a szobában lévő tévék mormolásának tompa egyvelegét, valamint a közeli betegmonitorok állandó csipogását.

Veena össze akarta szedni magát, így ismét becsukta az ajtót, lehunyta a szemét, és nekinyomta a fejét a lépcsőház falának. Lépésről lépésre végiggondolta, mit kell tennie ahhoz, hogy elkerüljön minden lehetséges hibát, s közben végigfutott az agyán, hogyan is jutott életében ehhez az elképzelhetetlen ponthoz. De ma délután minden a helyére került, amikor visszatért munka után a házba. Ő és a tizenegy nővér, akiket a Nurses International alkalmazott, olyan épületben laktak, amelyet az indiai angol nyelv bungalónak nevez, ám valójában a brit fennhatóság korában fényűző lakóház volt. Luxuskörülmények között éltek itt a Nurses International négy vezetőjével együtt. Amikor azonban belépett a bejárati ajtón, érezte, hogy szaporábban ver a szíve, az izmai pedig megfeszülnek. Veenának állandóan ébernek kellett lennie.

Mivel hindu környezetben nőtt fel, tudta, hogy akaratlanul is aláveti magát a férfiak akaratának. Főleg azért lépett be a Nurses Internationalbe, mert azt ígérték, hogy segítenek neki kijutni Amerikába. Kezdetben a szervezet főnökéhez, Cal Morganhez épp úgy viszonyult, ahogy az elvárások szerint az apjához is viszonyulnia kellett. Sajnos ez a természetes reakció problémákhoz vezetett. Cal tipikus, harminckét éves amerikai férfi lévén tévesen magyarázta Veena figyelmes alázatát és tiszteletét, afféle biztatásnak vette, ami aztán számos félreértésre adott okot. A helyzet nehéz volt mindkettőjük számára, és kommunikáció hiányában nem is akart szűnni a probléma. Veena attól félt, hogy esetleg romlanak az esélyei, miszerint a Nurses International segít neki kijutni Amerikába, Cal viszont attól félt, hogy elveszíti a lányt, pedig ő volt a legjobb alkalmazottjuk, ráadásul vezéregyéniségnek számított a többiek között.

Aznap délután – mint mindennap, amikor odabent voltak a házban – a köztük lévő feszültség ellenére Veena felkereste Calt a lambériázott könyvtárban, mert a férfi itt ütötte fel a főhadiszállását. A nővéreknek kötelességük volt minden műszak végén jelentést tenni a cég négy vezetője egyikének: vagy Cal Morgan elnöknek, vagy Petra Danderoff alelnöknek, vagy Durell Williams rendszergazdának, vagy Santana Ramos pszichológusnak attól függően, melyikük vette föl annak idején a szóban forgó nővért. Veenának tehát Cal volt a közvetlen felettese, hiszen két hónappal korábban, a cég alakulásakor ő vette fel. Veenának és a többieknek a szokásos nővéri kötelezettségeik mellett az volt a feladatuk, hogy a hat magánkórházban, ahol dolgoznak, letöltsék a központi számítógépekről a betegek adatait, majd átadják azokat a kijelölt főnöküknek. Az egy hónapig tartó amerikai tréning során speciális kiképzést kaptak. Magyarázatképpen csak annyit mondtak nekik, hogy a Nurses International elsődleges funkciója az, hogy a műtéti eredmények adatait elemezze. Azt nem magyarázták meg, hogy a cégnek miért fontosak ezek az adatok, és különösebben nem is érdekelt senkit. Ez a bonyolult és titokzatos feladat tulajdonképpen szerény ellenszolgáltatás volt csak, amelynek fejében amerikai nővéri fizetést kaptak, amely tízszerese volt az indiai kollégák bérének, s a legfontosabb az volt, hogy hat hónap után kijuttatják őket Amerikába.

Veena tehát szokás szerint feszülten lépett be Cal irodájába aznap délután, és feszültsége tovább nőtt, amikor a férfi utasította, hogy csukja be maga mögött az ajtót, és üljön le a kanapéra. Félt az újabb csábítási jelenettől, amelynek korábban többször alá kellett vetnie magát, ám ezúttal a férfi valami teljesen mással döbbentette meg. Közölte vele, hogy tudomást szerzett az apjával kapcsolatos egész történetről, arról, hogyan kínozta a lányt. Veena döbbenten és megalázva hallgatta a férfi szavait, ugyanakkor iszonyú dühös volt legjobb barátnőjére, Szamira Patelre, mert azonnal rájött, hogy csak ő lehetett az, aki elkotyogta Veena legsötétebb titkát. Szamira nővér volt, együtt jártak iskolába Veenával, majd együtt jelentkeztek a Nurses Internationalbe. Ő is ki akart vándorolni az Egyesült Államokba, de sokkal szokványosabb oka volt rá. Az internetnek köszönhetően tisztában volt vele, mennyivel szabadabb az élet az USA-ban, és gyűlölte az indiai életmód szabta korlátokat. Saját bevallása szerint afféle szabad szellem volt.

Miután Cal közölte Veenával, hogy mit tud róla, a lány felpattant, hogy kimeneküljön anélkül, hogy végiggondolta volna, hová is megy. Ám Cal megragadta a karját, és rávette, hogy üljön vissza és maradjon. A lány meglepetésére nem őt vádolta a történtek miatt, és nem szórt rá szitkokat, hanem együtt érzőnek bizonyult, sőt dühös volt, hogy Veena azt gondolta, valami módon ő tehető felelőssé az apja viselkedése miatt. Aztán végül a férfi győzködni kezdte, hogy tudna segíteni, amennyiben ő is segítene neki. Garantálná, hogy az apja többé egy ujjal sem nyúl hozzá vagy a húgaihoz, nem is beszélve az anyjáról. Ha mégis megtenné, akkor nyom nélkül eltűnne.

Miután Veena meggyőződött arról, hogy Cal halálosan komolyan beszél, megkérdezte, neki mit kéne tennie cserébe. Cal ezután elmagyarázta, hogy az eddig gyűjtött sebészeti adatok csalódást okoztak, ugyanis túl jók voltak, ezért néhány negatív eredményt is produkálni kellene, amit szukcinilkolin segítségével oldanának meg. Veena először teljesen ledöbbent a terv hallatán, először is, mert kezdetben fogalma sem volt arról, miért van szükségük „rossz eredményekre”. Cal közben arról győzködte, hogy egyszer kell megtennie, és mindörökre megszabadul az apjától: kivándorolhat Amerikába anélkül, hogy attól kellene félnie, hogy az anyját és a húgait veszélybe sodorja. És minél többet beszélt a férfi, a lány számára annál világosabb lett, hogy nem kap még egyszer ilyen ajánlatot, egyre inkább úgy érezte, bele kell mennie a dologba. Végül nemcsak beleegyezett az együttműködésbe, hanem azonnal végre is akarta hajtani – még aznap este, nehogy túl sok ideje legyen töprengeni azon, amire készül.

Miután ismét erőt vett magán, hogy túl legyen a dolgon, és még egyszer végiggondolta lépésről lépésre, hogy mit kell tennie, Veena nagy levegőt vett. Kihúzva magát ellépett a faltól, majd kinyitotta a szemét, hogy ismét meggyőződjön róla, van-e valaki a folyosón. Aztán lüktető halántékkal, de tempós léptekkel elindult Hernandez szobája felé. Alighogy néhány lépést megtett, a Hernandezével szemközti szobából kilépett egy nővér, akinek a láttán Veena hirtelen megtorpant. Szerencséjére a nővér tudomást sem vett a jelenlétéről. A kezében lévő gyógyszeres tálcára figyelt, aztán elindult végig a folyosón a nővérpulttal ellentétes irányban. Amilyen gyorsan felbukkant, olyan gyorsan eltűnt egy másik beteg szobájában.

Veena halk, megkönnyebbült sóhajtást hallatott, aztán a nővérpult felé pillantott. Minden csendes volt. Továbbsietett. Másodperceken belül odaért Hernandez szobájához. Benyitott, belépett, majd behajtotta az ajtót, de nem csukta be teljesen. Be volt kapcsolva a tévé, de egészen halkra volt állítva. A mennyezeti lámpa fénye egészen halványan világított, így a szoba sarka homályba veszett, de Veena jól látta Mrs. Hernandezt. Az asszony mélyen aludt, a fejtámláját 45 fokban megemelték. A tévéképernyő foszforeszkáló fénye megvilágította az asszony arcát, és mély árnyékokat vetett a szemgödrére, ami valahogy kísérteties külsőt kölcsönzött neki, mintha máris halott lenne.

Szerencsére az asszony aludt, s mivel Veena szeretett volna minél előbb túl lenni a nyugtalanító dolgon, sietve az asszony ágyához lépett, és előhúzta zsebéből a fecskendőt. Ügyelt rá, nehogy beleütközzön a nyikorgó ágykorlátba, majd felnyúlt az intravénás szerelékhez. Arra is figyelt, nehogy megrántsa, mert azzal esetleg magára vonná a beteg figyelmét, és felébresztené. Egyik kezében az intravénás kanült tartotta, a fogával pedig lehúzta a kupakját. Aztán visszatartott lélegzettel bevezette a tűt. Amikor látta, hogy a tű hegye a kanul belsejében van, épp meg akarta nyomni a dugattyút, hogy beleürítse a fecskendő tartalmát. Ehelyett azonban majdnem frászt kapott a rémülettől. Mrs. Hernandez ugyanis minden különösebb ok nélkül Veena felé fordította a fejét, és belenézett az arcába. Szája alig észrevehető mosolyra húzódott.

– Köszönöm, kedveském – mondta az asszony.

Veena ereiben megfagyott a vér. Tudta, hogy most kell cselekednie, különben soha nem lesz képes rá, így erőnek erejével megnyomta a fecskendő dugattyúját, ezzel bejuttatta a teljes adag szukcinilkolint a beteg véráramába. Védekező reakcióként valamiféle végtelen düh tört rá amiatt, hogy a nő nemcsak felébredt, hanem még meg is köszönte neki. Hiszen nyilván azt hitte, hogy Veena valamilyen orvosságot ad be neki.

Bár a lány korábban nem gondolt bele teljes mélységében, hogy mit kell végignéznie, miután beinjekciózta a bénító szert, elszörnyedve nézte a szeme előtt lejátszódó jelenetet. Az asszony nem úgy halt meg, ahogy a moziban szoktak a betegek, meg ahogy az emberek általában feltételezik, és persze egyáltalán nem úgy, ahogy Cal leírta előtte. Mrs. Hernandez szervezete másodperceken belül gyors izomrángásokkal reagált a szerre. Először az arcizmai torzultak el teljesen groteszk módon. És mintha ez a borzalom nem lett volna elég, az asszony fátyolos szemében iszonyú félelem tükröződött. Ahogy felemelte a kezét, hogy hiábavalóan segítséget kérjen Veenától, a végtag egyszerre kontrollálhatatlanul rángatózni kezdett. Aztán egyszer csak váratlanul baljós sötétlila szín terült szét az asszony arcán, mint amikor a nap árnyéka felkúszik a holdra holdfogyatkozáskor. Mrs. Hernandez nem kapott levegőt, ugyanakkor teljesen a tudatánál volt, s egészen belekékült a fuldoklásba.

Veena elszörnyedt cselekedete következményét látva, és legszívesebben elmenekült volna, ugyanakkor a bűntudat miatt földbe gyökerezett a lába, miközben figyelte a beteg haláltusáját. Mindkettejük szerencséjére hamar véget ért a küzdelem, Mrs. Hernandez szeme pedig másodpercek múlva tompán bámult a semmibe.

– Úristen, mit tettem? – suttogta Veena. – Miért kellett felébrednie?

Végül aztán úrrá lett bénultságán, sarkon fordult, és kiviharzott a szobából. Nem gondolta végig a következményeket, egyszerűen csak végigrohant a folyosón, s csak a tudata valamely hátsó zuga érzékelte, hogy a nővérpultban még mindig nincs senki. Napközben legalább egy osztályos nővér állandóan ott tartózkodott, este és éjszaka azonban nem volt erre szükség.

A liftben Veenában csak tompán tudatosult, hogy egyedül van. Egyfolytában Mrs. Hernandez rémülettől eltorzult, rángatózó arcát látta maga előtt. A kórház előcsarnokában tartózkodtak páran; még néhány ambuláns beteg és családtagjaik, de senki sem fordult Veena után. Tudta, mit kell tennie: el kellett tűnnie a kórházból, amilyen gyorsan csak lehetséges.

Odakint az őrök ajtót nyitottak neki, amikor közeledni látták. Elköszöntek tőle, amikor kirontott az épületből, ő azonban nem viszonozta a köszönést. Eredetileg azt tervezte, hogy a hátsó kijáraton át távozik, de ebben a lelkiállapotban már ezzel sem törődött. Annyira fel volt dúlva, hogy egy cseppet sem számított neki, látják-e vagy sem.

Amikor az utcára ért, leintett egy sárga-zöld motoros riksát, az indiai utcákról jól ismert háromkerekű, félig nyitott motoros triciklit. Veena megadta a ház címét, amely a város felkapott negyedében, Csanakiapuriban volt, majd beült. A sofőr hirtelen nagy lendülettel vetette bele magát a forgalomba, mintha valami versenybe szállt volna be, időnként rátenyerelt a kürtjére, ha kellett, ha nem. Mivel a forgalom mostanra jócskán elapadt, gyorsan haladtak, különösen, amikor elérték Csanakiapuri lakónegyedét. Veena egész úton maga elé bámult, és próbálta elhessegetni lelki szemei elől Mrs. Hernandez vadul rángatózó kínlódó arcát.

Amikor az épülethez értek, Veena képtelen volt rávenni a sofőrt, hogy a főbejárathoz vigye. A férfi azt állította, nem hiszi, hogy a lány ott lakik, és nem akart bajba keveredni, mivel az elmúlt hónap során már kétszer is összeütközésbe került a rendőrséggel. Veena nem is próbált vitatkozni. Kifizette a férfit, aztán a fallal és kerítéssel körülvett épület főkapujához sietett. A bejárathoz érve benyitott a főkapun, de nem egyenesen a Szamirával közös szobájába sietett, hanem rögtön a könyvtárba ment abban a reményben, hogy még ott találja Calt. Miután a férfi nem volt ott, a társalgóban kereste, ahová a Nurses International egy plazmatévét helyezett el a nővérek számára. Ott találta Calt és Durellt, akik teljesen elmélyültek az előző napi focimeccs ismétlésében. A két férfi egy-egy kanapén hevert, kezükben pedig Kingfisher sört szorongattak.

– Ó! – kiáltott fel Cal, amikor megpillantotta Veenát. Levette a lábát a kanapé karfájáról. – Hű, ez gyors volt, készen is vagy?

Veena nem válaszolt. Komor arckifejezéssel intett Calnak, hogy kövesse, majd elindult vissza a könyvtárba, amely egyúttal a férfi irodájául is szolgált.

Amikor Cal belépett a könyvtárba, Veena megállt közvetlenül az ajtónál, amit be is csukott a férfi mögött. Ezt Cal meglehetősen különösnek találta.

– Mi folyik itt? – kérdezte. Most először volt az az érzése, hogy valami határozottan balul sült el. A lány arcát fürkészte. Amennyire meg tudta ítélni, Veena vonásaiban csodálatosan keveredtek a szögletes árja jellegzetességek és a kerekded, lágy hindu vonások, s mindehhez egzotikus vonalú feltűnő kékeszöld szempár, hollófekete haj és aranyos bronzragyogású bőr társult. A lány többnyire egészen békésnek tűnt. Most azonban nem. Telt, sötét színű ajkát annyira összeszorította, hogy egészen elsápadt. Cal nem volt benne biztos, hogy mit olvashat le róla. Dühöt, elszántságot vagy valamilyen taktikázást.

– Sikerült? – kérdezte ismét.

– Sikerült – mondta Veena, s a férfi kezébe nyomta a kulcstartóval kombinált pendrive-ot, amelyen Maria Hernandez orvosi adatai voltak. – De volt egy kis gond.

– Tényleg? – kérdezte Cal, s közben a kezében lévő pendrive-ot nézegette, mintha azzal lenne a baj. – Nehéz volt megszerezni az adatokat?

– Nem, az adatokat könnyen megszereztem.

– Az jó – mondta Cal, elnyújtva az utolsó szót. – Akkor mi volt a baj?

– Hernandez felébredt és megszólított.

– És? – kérdezte Cal, miközben látta, hogy Veena teljesen fel van zaklatva, de fel nem foghatta, mi van annyira szokatlan abban, hogy az asszony megszólította. – Mit mondott?

– Megköszönte – mondta Veena, és könnyek gyűltek a szemébe. Nagy levegőt vett, és próbált uralkodni az érzelmein.

– Hát ez szép volt tőle – mondta Cal, s próbált vidám hangot megütni.

– Megköszönte, mielőtt beadtam neki az injekciót – tette hozzá Veena dühösen, majd ráemelte szinte izzó tekintetét Calra.

– Nyugodj meg! – mondta a férfi félig parancsolóan.

– Könnyű azt mondani. Nem neked kellett a szemébe nézni a haláltusája közben. Azt nem mondtad, hogy eltorzulnak majd a vonásai, aztán teljesen elkékül, és úgy fullad meg a szemem előtt.

– Nem tudtam, hogy ez lesz.

Veena Calra pillantott, aztán undorodva megcsóválta a fejét.

– Akik elmondták, hogyan kell alkalmazni a mérget, csak annyit mondtak, hogy békésen fog meghalni, mert teljesen megbénul.

– Hát akkor hazudtak.

– Sajnálom – vonta meg a vállát Cal. – Mindenesetre büszke vagyok rád. És az ígéretemnek megfelelően épp pár perccel ezelőtt értesültem arról, hogy a kollégáim igen sikeres beszélgetést folytattak apáddal. Teljesen biztosak abban, hogy az utolsó betűig mindent be fog tartani, amit megígértettek vele. Mostantól fogva tehát nem kell amiatt aggódnod, hogy gonoszkodik veled, a húgaiddal vagy az anyáddal. A férfiak, akiket odaküldtem, teljesen biztosak ebben, de azért havonta egyszer benéznek hozzá, hogy emlékeztessék, jobb, ha meghúzza magát. Mostantól tehát szabad vagy.

Cal hosszú másodpercekig viszonozta Veena tekintetét. Pozitív reakcióra számított, ám csalódnia kellett. Már épp meg akarta tőle kérdezni, hogy vajon miért nem örül jobban, amikor legnagyobb megrökönyödésére a lány egyenesen rávetette magát. Mielőtt felfogta volna, hogy mi történik, Veena megragadta a két kezével a gallérját, és letépte róla az inget. A gombok puskagolyóként röpültek szanaszét.

Cal reflexszerűen elkapta Veena alkarját, de a lány addigra már lehámozta a válláról az inget, és lerántotta róla. A férfi annyira összezavarodott, hogy hagyta, hogy teljesen lehúzza róla a ruhadarabot, melyet azután a lány gombóccá gyűrve a sarokba hajított. Megpróbált Veena szemébe nézni, hogy valami magyarázatra találjon, de a lány teljesen belemerült abba, amit csinált. Pillanatnyi habozás nélkül mindkét kezét a férfi csupasz mellkasára helyezte, és olyan erővel lökte hátra, hogy a sarka a kanapé lábának ütközött. A térde megbicsaklott, és végül egyensúlyát vesztve leült. A lány habozás és magyarázat nélkül megragadta az egyik lábát, felemelte, lehúzta róla a cipőjét, és a gombócba gyűrt ing után hajította. Hamarosan a másik cipő is erre a sorsra jutott. Miután Veena elbánt a cipőivel, a nadrág következett, lerángatta róla az övet, lehúzta a zipzárt, majd a ruhadarab a cipők röppályáját követve ugyancsak a sarokban landolt.

– Mit művelsz? – kérdezte Cal, miután a lány szégyenkezés nélkül az alsónadrágjába mélyesztette a kezét. Cal kisportolt teste teljesen feltárulkozott. Ez aztán túlszárnyalta legmerészebb fantáziáját is. Igaz, hogy Cal Morgan már attól a pillanattól kezdve vonzódott Veena Csandrához, hogy kilenc héttel ezelőtt állásinterjúra hívta, s persze azóta is udvarolgatott a lánynak, ám erőfeszítéseit nem koronázta siker. Most azonban teljesen megdöbbent. Calt már gimnazista korában a legszexisebb srácnak tartották a Beverly Hills-i középiskolában, és hasonló sikerekkel dicsekedhetett a Los Angeles-i egyetemen is, így aztán soha nem szenvedett hiányt szex terén, és az egészet afféle sportnak fogta fel. Veenánál azonban jottányit sem sikerült eddig előrejutnia, ami teljesen összezavarta, hiszen a lány mindig is úgy viselkedett vele, mintha nagyon kedvelné, többször is tett apró szívességet neki, és mindig kitüntető figyelemmel volt iránta.

– Ezt meg miért műveled? – kérdezte Cal leplezetlen zavarral a hangjában, de esze ágában sem volt leállítani a lányt. Eközben Veena épp nővéregyenruháját gombolta ki villámgyorsasággal. Most végre Cal szemébe nézett, és a tekintetéből dühös elszántság tükröződött. Első találkozásuk óta most először érezte azt Cal, hogy a lány kibillent érzelmi egyensúlyából. Nem felejtette el természetesen, hogy épp aznap jutott tudomására, hogy Veenát már tizenhat éve molesztálja a saját apja.

Veena szó nélkül dobta le magáról a köpenyét. Egy pillanatra sem vette le a szemét Calról, miközben formás keblét kiszabadította a melltartó fogságából. Ezzel szemben Cal tekintete lejjebb vándorolt, hogy legeltesse szemét Veena gyönyörű mezítelen idomain. Tisztában volt azzal, hogy a lánynak pompás teste van, hiszen látta már konzervatív szabású bikinijében, amikor egy hónapra Kaliforniába vitték a nővéreket számítógépes tanfolyamra, ám a valóság túlszárnyalta fantáziáját.

Veena azonban nem szólalt meg, és nem is lassított. Amint megszabadult a ruhájától, Calhoz lépett, az ölébe ült, és hagyta, hogy a férfi belehatoljon, majd a vállára tette a kezét, és ritmikusan hintázni kezdett.

Cal végig a lány szemébe nézett, Veena tekintetéből még mindig ugyanaz az elszántság tükröződött. Ha nem lett volna olyan élvezetes a dolog, azt hitte volna, hogy a lány éppen meg akarja büntetni azért a megpróbáltatásért, amin a kórházban kellett keresztülmennie aznap éjjel. Cal nem tudta megvárni Veena reakcióját, önkéntelenül is elvesztette önuralmát, és végül elélvezett. Miután Veena továbbra sem állt le, végül Calnak kellett lecsillapítania.

– Hadd pihenjek egy kicsit! – nyögte ki nagy nehezen.

Veena azonnal reagált, mégpedig úgy, hogy rögtön lemászott róla, és habozás nélkül öltözködni kezdett. Az arckifejezése mit sem változott. Cal elméjét még a közösülés utáni mámoros köd lepte el, és teljesen összezavarodva nézte a lány mozdulatait. Aztán felült.

– Mit művelsz?

– Láthatod, felöltözöm – válaszolta a lány. Most először szólalt meg azóta, hogy agresszívan a férfira vetette magát. Annyira értetlenül beszélt, mintha Cal valami idióta kérdést tett volna fel neki.

– Elmész?

– El – válaszolta Veena, s bekapcsolta a melltartóját. Cal nézte, ahogy Veena belebújik a ruhájába.

– Jó volt neked egyáltalán? – kérdezte. Nyilvánvaló volt, hogy a lánynak nem volt orgazmusa. Olyan mechanikusan csinálta végig az egészet, hogy Calnak az jutott eszébe, ilyen lehet egy motorizált guminővel csinálni.

– Miért, kellett volna?

– Hát persze – válaszolta Cal sértett döbbenettel a hangjában. – Maradj még! Le kell töltenem Mrs. Hernandez kórtörténetét, de aztán megbeszélhetnénk az éjszakai kalandodat a kórházban. Ügy érzem, beszélni szeretnél róla.

– Hogyan beszélhetnénk róla?

– Megvitatnánk a részleteket.

– Ha a részletekre vagy kíváncsi, annyi az egész, hogy felébredt, megköszönte, aztán nem éppen csendesen adta át a lelkét a teremtőnek.

– Biztos vagyok benne, hogy ennél többről van szó.

– Mennem kell – mondta Veena, és jó erősen megnyomta minden szavát. Körülnézett, hogy megvan-e mindene, aztán az ajtó felé indult.

– Várj! Miért szeretkeztél velem ma este, és miért így tetted?

– Miért, hogy tettem?

– Agresszívan. Azt hiszem, legjobban így lehetne jellemezni.

– Életemben egyszer be akartam bizonyítani, hogy apámnak nincs igaza.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte Cal, és rövid, gúnyos nevetés hagyta el az ajkát. Kezdte úgy érezni, hogy teljesen kihasználták, na persze fizikai értelemben egyáltalán nem volt kellemetlen.

– Apám azt mondta, ha egy férfi megtudja a titkomat, úgysem fog kívánni többé. Te tudtad a titkomat, mégis akartál szeretkezni velem. Apám tehát tévedett.

„Ó, a szentségit!” – gondolta Cal dühösen, de nem szólt egy szót sem. Mosolyt erőltetett az arcára, majd így szólt:

– Nahát, csodálatos, hogy most már tudod. Akkor majd találkozunk a házban. – Felállt, és öltözködni kezdett. Tisztában volt vele, hogy Veena figyeli, de nem nézett a szemébe. A következő pillanatban a lány már el is tűnt.

Cal dühösen morgolódva kapta magára a többi ruhadarabját. Harminckét évesen esze ágában sem volt komoly romantikus kapcsolatba bonyolódni, és az iméntihez hasonló élmények után mindig az jutott az eszébe, hogy egyáltalán akar-e majd valaha komoly kapcsolatot. A nők annyira rejtélyesek voltak, sőt ha őt kérdezik, egyenesen őrültek.

A pendrive-val a kezében kilépett a könyvtárból, hogy megkeresse Santana Ramost, a pszichológusukat, aki egyúttal a számítógépes guru is volt a csapatban. Bár Cal maga is jól értett a számítógéphez, hiszen korábban a SuperiorCare Kórházvállalat PR-főnöke volt, mielőtt még a Nurses Internationalhez került Petra Danderoffal együtt, csakhogy a belső hálózatkezeléssel kapcsolatosan nem volt kellő tapasztalata, míg Santanának a kisujjában volt a dolog. A lány majdnem öt évig dolgozott a CNN-nel. Végül a szobájában bukkant rá, ahol Santana imádott pszichológiai folyóirataiba temetkezett, aztán anélkül, hogy beavatta volna az akció hátborzongató részleteibe, közölte vele, hogy az első beteget sikeresen letudták. Átadta a beteg kórtörténetét tartalmazó pendrive-ot. Egy szót sem szólt az iménti agresszív szeretkezésről.

– Hívd fel a CNN-s barátaidat! – mondta Cal. – Körülbelül délelőtt tíz van odaát. Mondd el nekik a sztorit, meg hogy fújják fel rendesen, mintha egy nagy belső titokra bukkantak volna. Mondják el, hogy az indiai kormány direkt eltussolja az ilyen ügyeket. Mondd meg nekik, hogy lesz még több ilyen, mert az embereink a helyükön vannak, és kérd meg, minél előbb adják le a tévében.

– Tökéletes – mondta Santana, és átvette a pendrive-ot. – Azt hiszem, ez be fog jönni – tette hozzá, és felállt.

– Szerintem is – válaszolta Cal. – Gyerünk, munkára fel!

– Vedd úgy, hogy már meg is van.

Cal tudta, hogy nem fog csalódni a lányban, így biztatóan megveregette Santana vállát. Kiment a szobából, és a társalgó felé indult azzal a szándékkal, hogy folytatja a korábban félbehagyott focimeccs nézését. Menet közben azonban a gondolatai újra meg újra a Veenával történt felkavaró élménye felé kalandoztak. Annak ellenére, hogy a lány a legjobb alkalmazottjuk volt, elgondolkodott azon, el kéne-e mondania a többieknek, hogy Veena érzelmileg mennyire instabil. Az tartotta azonban vissza, hogy tudta, Petra ellenezte, hogy bármilyen romantikus kalandba keveredjen Cal vagy Durell valamelyik nővérrel, s biztos volt benne, hogy a végén az orra alá dörgölte volna azzal, hogy „én megmondtam”. Ráadásul egyenesen kínos volt, hogy ilyen arcátlanul kihasználták. Cal megdermedt. Ott visszhangoztak a fülében a lány szavai: „Egyszer az életben be akartam bizonyítani, hogy apám téved.”

„Miért egyszer?”– tette fel magának Cal a kérdést. A szájához emelte az öklét, és önkéntelenül harapdálni kezdte az ujjait.

– Úristen! – bukott ki belőle hirtelen. Sarkon fordult, és a másik épületszárny felé kezdett szaladni, ahol a nővéreket szállásolták el. Amikor Veena és Számira szobájához ért, ököllel kezdte verni az ajtót, és közben Veena nevét kiáltozta. Miután a lány nem válaszolt azonnal, benyitott, abban a reményben, hogy félelme teljesen alaptalan volt. Sajnos tévedett. Veena ott feküdt békésen elterülve az ágyán – a szeme lehunyva. Kezében kiürült altatósüveget szorongatott.

Cal megragadta Veena vállát, és durva mozdulattal felültette. A lány leje hátrabicsaklott, de a szeme lassan kinyílt.

– Istenem, Veena! – kiáltotta Cal. – Miért? Miért tetted ezt? –Tudta, ha a lány meghal, akkor az egész terve, amelyet olyan gondosan felépített, egyszeriben összeomlik.

– Mert így kell lennie – suttogta Veena. – Életet az életért.

Veena megpróbált visszahanyatlani, Cal pedig hagyta, hogy az ágyra dőljön. Elővette a mobiltelefonját, és gyorsan tárcsázta Durellt. Durell fölvette, és szitkozódni kezdett, amiért focinézés közben zavarják, ám Cal letorkolta, és közölte vele, hogy azonnal hívjon mentőt, mert Veena túladagolta magát, és ki kell mosni a gyomrát.

Az ágy szélére hajította a telefonját, majd a padlóra rántotta Veena ernyedt testét, hagyta, hogy előrelógjon a feje, majd ledugta a torkán a mutatóujját, hogy hányásra bírja. Nem volt valami szép látvány. Több mint tucatnyi egészben maradt tabletta került a piszkos szőnyegre, pár töröttel egyetemben. Az volt a legrosszabb az egészben, hogy a végén már neki is hánynia kellett.

Első fejezet

2007. október 15.,

hétfő 7 óra 35 perc,

Los Angeles

(Veena meghányatásának idején)

Ragyogó napra ébredtek aznap Los Angeles lakói. A késő nyári, kora őszi elkerülhetetlen erdőtüzek melegét, páráját és füstjét a szárazföld belseje felé fújta a szél, és hónapok óta most először vette át a helyét a friss, üde levegő. Jennifer Hernandez nemcsak a Santa Monica-i hegyeket látta, miközben a Los Angeles-i Egyetem Gyógyászati Központjába sietett, hanem a távolabbi San Gabriel-hegyvonulatot is megpillantotta, amint gyönyörű aranyragyogással vonta be a mögötte felbukkanó nap fénye.

Jennifer izgalommal telve vágott neki az üde reggelnek, és nem csak az időjárásnak volt köszönhető mindez. Ez volt az általános sebészeti gyakorlat első napja. Jennifer negyedéves orvostanhallgató volt az UCLA-n, és harmadikban annyira megszerette a sebészetet, hogy azt fontolgatta, végül sebész lesz belőle, ám úgy érezte, még nem látott eleget ahhoz, hogy meghozza a végleges döntést. Bár manapság jóval több női sebész volt, mint a múltban, még mindig kisebbségben voltak. Nem volt tehát könnyű a döntés. Az általános sebészet különösen megerőltető szakma volt, főleg az olyan nők számára, akik egyszerre szerettek volna sikeres orvosok és családanyák is lenni, márpedig Jennifer feltétlenül szeretett volna családot. Mivel azonban több tapasztalatra volt szüksége, okosan úgy döntött, hogy a negyedéves választható gyakorlatok közé feltétlenül felveszi a sebészetet. A sebészet mellett szólt az is, hogy tisztában volt vele, jó a kézügyessége és gyors a felfogása. Márpedig a jó sebésznek mindkét tulajdonságra szüksége van. A harmadéves korában szerzett tapasztalatokból pedig tudta, hogy a sebészet számos izgalmas kihívással jár.

A gyakorlat első napjára azt irányozták elő, hogy a kijelölt orvostanhallgatók öltözzenek be, és reggel nyolckor keressék fel a számukra kijelölt gyakorlatvezetőt. Jennifer szokásához híven korán érkezett. Ennél fogva még csak 7.35 volt, de ő már átöltözött, és ott ült a sebészeti váróban, szórakozottan lapozgatva az ott heverő régi Time magazint. Ugyanakkor fél füllel a CNN adását hallgatta a tévéből, s közben figyelte a föl-alá mászkáló orvosokat, nővéreket és a személyzet többi tagját. A sebészeten szemmel láthatóan már teljesen beindult az élet. Tisztában volt vele, hogy a hétfő mindig mozgalmas nap, és a falra függesztett fehér tábláról leolvasta, hogy a huszonhárom műtő mindegyikében jelenleg is folyik a munka. Jennifer a kávéjába kortyolt. Az amiatt érzett izgalom, hogy esetleg elkésik, már kellemesen elhalványult, s kezdett azon tűnődni, vajon beveszik-e a kiváló UCLA sebészeti programba, ha úgy dönt, hogy valóban sebész lesz. A rákövetkező év izgalmas kihívását az jelentette, hogy az egész kórház átköltözik majd az út túloldalán lévő új Ronald Reagan Intézetbe, ahol a legújabb csúcstechnológiával felszerelt korszerű műtők várják az orvosokat és a betegeket. Mivel Jennifer az egyik legszorgalmasabb hallgató volt a csoportjában, szinte neki voltak a legjobb jegyei, így aztán jó eséllyel pályázhatott a sebészetre. Valójában azonban nem szívesen maradt volna Los Angelesben. Jennifer nem innét származott, sőt nem is a nyugati partról, mint a diáktársai többsége. New Yorkban nevelkedett, és csak azért jött nyugatra, hogy kiélvezze a négyéves ösztöndíj előnyeit. Az ösztöndíjat egy hálás dúsgazdag mexikói alapította, akit az UCLA Gyógyászati Központjában kezeltek ki a rákból. Rászoruló latin-amerikai származású diáklányok pályázhattak. Mivel Jennifer mindhárom feltételnek megfelelt, megpályázta az ösztöndíjat, és el is nyerte, így aztán váratlan szerencséjének köszönhetően Kaliforniába került. Most azonban, hogy az utolsó éveit taposta az egyetemen, legszívesebben visszatért volna keletre. Imádta szülővárosát, és tősgyökeres New Yorkinak vallotta magát. Hiszen ott született, és bármilyen nehéz is volt az élet, mégiscsak ott nőtt fel.

Jennifer ismét a kávéjába kortyolt, aztán teljes figyelmét a tévé felé fordította. A CNN két tudósítója épp valami olyasmit mondott, ami megragadta a figyelmét. Azt mondták, hogy a gyógyturizmus fenyegetően növekvő iparággá válik a fejlődő világban, különösen a dél-ázsiai országokban, például Indiában és Thaiföldön, és nemcsak kozmetikai vagy plasztikai sebészeti eljárásokról van szó, hanem nem megfelelően diagnosztizált rákkezelésről, mintha az pár nap alatt letudható lenne. A legújabb XXI. századi beavatkozások miatt is utaznak már például nyílt mellkasi műtétekre vagy csontvelő-transzplantációra.

Jennifer előrehajolt, és egyre növekvő érdeklődéssel nézte a tévét. Életében nem hallotta még azt a kifejezést, hogy gyógyturizmus. Meglehetősen ellentmondásosnak tűnt a szó. Jennifer természetesen még soha életében nem volt Indiában, és meglehetősen szerény ismeretei alapján úgy képzelte, hogy vonzó, ám szegény országról van szó, amely lakosainak többsége alultáplált és csontsovány, rongyokban járnak, és az év egyik felében forró, csapadékos monszun évszaktól, a másikban pedig száraz, poros, sivatagszerű időjárástól kell szenvedniük. Persze volt annyi esze, hogy tudja, ezek a sztereotípiák nem feltétlenül igazak, de arra gondolt, nyilván van némi igazság a dologban, különben a közhely meg sem született volna. Abban azonban biztos volt, hogy a sztereotípiák alapján aligha támadna kedve bárkinek is, hogy oda utazzon a legújabb sebészeti tudást, a legmodernebb és legdrágább XXI. századi technológiát és technikát igénylő beavatkozásra.

Jennifer számára teljesen nyilvánvaló volt, hogy a két riporter is hasonlóan hitetlenkedve áll a tények előtt.

– Egészen döbbenetes – mondta a férfi –, de 2005-ben több mint hetvenötezer amerikai utazott Indiába komoly sebészeti beavatkozásra, és azóta, az indiai kormány adatai szerint, évi több mint húszszázalékos növekedéssel számolhatnak. Számításaik szerint az évtized végére 2,2 milliárd dolláros bevételre számítanak az iparág virágzásának következtében.

– Igen, egészen elképesztő! – kontrázott a műsorvezetőnő. – De miért utaznak oda az emberek? Van valakinek fogalma erről?

– Itt, az USA-ban az elsődleges ok a biztosítás hiánya, a második pedig a költség – válaszolta a férfi. – Egy olyan műtét, amely itt, Atlantában nyolcvanezerbe kerülne, húszezer dollárból kijön ott; ráadásul a betegek ötcsillagos indiai wellnessközpontban nyaralnak.

– Az áldóját! – mondta a nő. – De vajon biztonságos a dolog?

– Nos, ez az, ami engem is aggaszt – bólogatott a férfi. – Talán emiatt érdekes annyira a következő történet. Az indiai kormány, amely olyan nagy erőkkel támogatja az orvosi turizmust, hogy még gazdasági ösztönző intézkedéseket is hozott, azt állítja, hogy az elmúlt évek során végzett beavatkozások sebészeti eredményei épp olyan jók, vagy még jobbak, mint bárhol másutt a nyugati világban. Szerintük ez annak tudható be, hogy a sebészeik nemzetközi vizsgával rendelkeznek, továbbá a kórházaik jó része a Nemzetközi Egyesült Bizottság által minősített vadonatúj és csúcstechnológiával felszerelt intézmény. Állításaikat azonban ritkán támasztják alá statisztikai adatokkal és orvosi cikkekkel. A CNN szinte percekkel ezelőtt értesült megbízható forrásból, hogy egy jó általános egészségi állapotnak örvendő hatvannégy éves amerikai asszony, nevezetesen a New York-i Queensből származó Maria Hernandez, aki viszonylag komplikációmentes csípőprotézisbeültetésen esett át húsz órával ezelőtt, váratlanul elhalálozott indiai idő szerint hétfőn este 7.54-kor az Újdelhiben található Viktória Királynő Kórházban. A hír külön érdekessége, hogy a forrásunk azt állítja, biztos abban, az egészséges hatvannégy éves hölgy váratlan, tragikus elhalálozása csak a jéghegy csúcsa.

– Hát ez igazán érdekes – tette hozzá a nő. – Bizonyára újabb értesülésekkel is szolgálhatunk majd.

– Amennyire én tudom, igen – bólogatott a férfi.

– Most pedig térjünk rá a közelgő, 2008-as elnökválasztási kampányra.

Jennifer kábultan dőlt hátra. Újra meg újra ez a név visszhangzott a fejében. A New York-i Queensből származó Maria Hernandez… Jennifer apai nagyanyjának, aki a legfontosabb személy volt az életében, ugyanez volt a neve: Maria Hernandez. Ami még aggasztóbb, Queensben lakott. Sőt, az volt a legfélelmetesebb a dologban, hogy problémái voltak a csípőjével, és egyre rosszabbodott az állapota. Alig pár hónapja kérdezte meg Jennifer véleményét arról, hogy nem kellene-e megműttetnie magát. Jennifer azt tanácsolta, hogy erre a kérdésre csak a nagyanyja tud válaszolni, hiszen jelen pillanatban attól függött a dolog, hogy ez a kellemetlenség mennyire nehezíti meg az életét.

– De hogy épp Indiában? – csóválta meg Jennifer a fejét. Olyan valószínűtlennek tűnt az a dolog, hogy a nagyanyja elment Indiába anélkül, hogy kikérné a tanácsát, hogy Jennifer ebbe tudott belekapaszkodni, és remélte, hogy pusztán véletlen egybeesésről van szó, egy egészen másik Maria Hernandezzel történt dolog, nem a nagyanyjával, és ez a nő is történetesen épp Queensben lakott. Jennifer és a nagyanyja nagyon közel álltak egymáshoz, hiszen tulajdonképpen Maria volt Jennifer igazi anyja. Jennifer valódi édesanyja balesetben halt meg, amikor Jen még csak hároméves volt, Kelet-Manhattanben gázolta el egy ámokfutó sofőr. Jennifert és két bátyját, Ramónt és Diegót a nagyanyja nevelte föl, és együtt laktak semmirekellő apjukkal, Huannal a queensi Woodside-ban lévő egyszobás sorházi lakásban a baleset napja óta.

Jennifer költözött el utolsóként a nagyanyjától, és erre is csak akkor került sor, amikor orvosi egyetemre ment. Jennifer felfogása szerint a nagyanyja valóságos szent, akit a fia ráadásul elhanyagolt. Maria nemcsak hogy megengedte, hogy nála lakjon, hanem valamennyiüket támogatta és nevelte, miközben gondozónőként és házvezetőnőként dolgozott. Jennifer és a bátyjai ugyan az iskola mellett dolgoztak, amikor már nagyobbak lettek, de a fő kenyérkereső továbbra is Maria maradt.

Ami Juant illeti, amióta Jennifer az eszét tudta, soha nem csinált semmi értelmeset. Állítólag egy régi deréksérüléstől szenvedett, amelyet még Jennifer születése előtt szerzett be, épp ezért képtelen volt dolgozni. A halála előtt Jennifer anyja, Mariana volt az egyetlen kenyérkereső, beszerzőként dolgozott a Bloomingdale-nél. Most, hogy Jennifer lassan végzett az orvosi egyetemen, és tudott valamit a pszichoszomatikus betegségekről és a szimulálásról, még inkább megkérdőjelezte apja állítólagos rokkantságát, és még nagyobb megvetést érzett iránta.

Jennifert letaglózta a hír, mégis talpra kászálódott a váróterem kényelmetlenül mély, magas karfájú székéből. Képtelen volt ott ücsörögni az iménti felkavaró hír hallatán. Azzal is tisztában volt, hogy bármilyen csekély kétely marad benne, hogy a hír esetleg a nagyanyjáról szólt, az szinte lehetetlenné teszi majd, hogy koncentráljon, amikor az új gyakorlatvezetőjével találkozik. Meg kellett bizonyosodnia, hogy mi az igazság, ami azt jelentette, hogy számára utálatos dolgot kell cselekednie, fel kell hívnia gyűlölt, lusta apját.

Jennifer alig beszélt az apjával kilencéves kora óta, inkább úgy tett, mintha nem is létezne, ami azért elég nehéz volt, hiszen egy fedél alatt éltek abban az apró lakásban. Ebből a szempontból megkönnyebbülést jelentett, hogy Los Angelesbe költözött, és azóta egyáltalán nem is állt szóba vele. Az első év során, ha véletlenül az apja vette fel a telefont, amikor Mariát hívta, egyszerűen letette a kagylót, és később újra hívta, olyankor, amikor tudta, hogy a nagyanyja van otthon. Ám legtöbbször arra hivatkozott, hogy a nagyanyja hívja, amit az asszony rendszeresen meg is tett. Aztán már a telefon sem jelentett problémát, amikor Jennifer unszolására a nagyanyja vett egy mobiltelefont, és ráhagyta a vonalast Jennifer apjára. Ami pedig Jennifer New York-i látogatásait illeti, a négy év során egyszer sem került rá sor. Ez részint az apja miatt volt így, részint pedig azért, mert nem futotta rá. Ehelyett inkább a nagyanyja látogatott el a nyugati partra, körülbelül félévente. Maria imádott ide utazni. Azt mondta Jennifernek, hogy élete legizgalmasabb kalandja volt, amikor meglátogatta az unokáját Kaliforniában.

A női öltözőben Jennifer leszedte a kulcstartójáról a szekrény kulcsát, aztán kinyitotta az öltözőszekrényt, és kivette a mobiltelefonját. Egy darabig járkált, amíg elég térerőre nem talált, aztán tárcsázott, várta, hogy kicsengjen a vonal, és fogcsikorgatva várakozott, hogy meghallja az apja hangját. 7.45 volt Los Angelesben, és tudta, hogy ez annyit jelent, New Yorkban most 10.45 van, Juan nagyjából ilyenkor szokott feltámadni halottaiból.

– Lám, lám, a tékozló lányom – vakkantotta Juan a telefonba a kezdeti üdvözlés után. – Mi a fene történt, hogy a nagyságos jövendőbeli doktor néni felhívott?

Jennifer mit sem törődött az ugratással.

– Nagyiról van szó – tért a lényegre. Elhatározta, hogy nem hagyja magát eltántorítani a témától, mielőtt megbeszélnék a legfontosabb kérdést.

– Mi van nagyanyáddal?

– Hol van?

– Miért kérded?

– Csak mondd meg, hogy hol van!

– Indiában van, végre rászánta magát a csípőműtétre. Tudod, milyen makacs. Már évek óta könyörgök neki, hiszen már alig tudott dolgozni.

Jennifer a nyelvébe harapott, mert lett volna mit az apja fejéhez vágni a munkával kapcsolatosan.

– Beszéltél a kórházi orvosokkal? Nem hívtak vagy ilyesmi?

– Nem. Miért kellett volna?

– De nyilván megvan a telefonszámuk, igaz?

– Persze.

– Hogy lehet, hogy nem mentél el vele? – Jennifer szíve összeszorult arra a gondolatra, hogy a nagyanyja teljesen egyedül ment Indiába, és úgy vállalkozott a nagy műtétre, ugyanakkor korábban az volt a legnagyobb útja, hogy meglátogatta Kaliforniában Jennifert.

– Tudod, nem mehetek ezzel a fájós derekammal, meg minden.

– Hogy találtátok ezt a kórházat? – kérdezte Jennifer. Legszívesebben lecsapta volna a telefont. Semmi kedve nem volt az apjával cseverészni.

– Egy chicagói cégen keresztül, azt hiszem, az a nevük, hogy „Gyógyíttassa magát külföldön!”

– Nincs nálad a telefonszám?

– De, várj egy picit. – Jennifer hallotta, hogy az apja ledobja a kagylót az apró éjjeliszekrényre. Maga elé képzelte, milyen látványt nyújthat a bejárati ajtóból a lakásnak az a része, ahol az étkezőasztal foglal helyet, ám ami alatt Juan ágya bújt meg. Pár másodperc múlva Juan ismét felvette a telefont, aztán behadarta a chicagói számot. Amint Jennifer megszerezte a számot, le is rakta. Semmi kedve nem volt bájcsevegni az apjával, még csak el sem búcsúzott rendesen. Most, hogy megvolt a „Gyógyíttassa magát külföldön!” nevű cég száma, rögtön felhívta őket, és miután elmondta a telefonkezelőnek, hogy milyen ügyben hívja őket, átkapcsolták egy Michelle nevű nőhöz, aki a beosztása szerint esetfelelős volt. A nőnek lenyűgözően mély, vibráló hangja volt, kis déli akcentussal. Miután Jennifer még egyszer elmondta a történetét, Michelle arra kérte, hogy tartsa a vonalat. Pár másodperc múlva Jennifer meghallotta a számítógép billentyűinek összetéveszthetetlen kattogását, ahogy Michelle előhívta a gépből Maria Hernandez adatait.

– Mit szeretne megtudni? – kérdezte Michelle, amikor újra felvette a kagylót. – Ha ön orvostanhallgató, nyilván tisztában van azzal, hogy az orvosi titoktartási törvények szerint csak bizonyos információt adhatunk ki önnek, még akkor is, ha valóban az, akinek mondja magát.

– Először csak annyit szeretnék tudni, hogy jól van-e.

– Nagyon jól van. Megvolt a műtétje, és semmiféle komplikáció nem lépett fel. Kevesebb mint egy órát töltött a műtőben, aztán áttolták a szobájába. A legutolsó bejegyzés szerint már tudott is folyadékot fogyasztani szájon át.

– És ez nem régen történt?

– Alig több mint egy órával ezelőtt.

– Ez jó hír – mondta Jennifer. Még jobban megkönnyebbült, mint amikor Huan azt mondta az imént, hogy semmilyen hírt nem kapott.

– A Viktória kórházban lévő betegeik nem szoktak panaszkodni?

– Egyáltalán nem. Népszerű kórház. Az egyik betegünk például kimondottan azt kérte, hogy ide küldjük vissza a második térdműtétjére.

– Igen, az a legjobb, amit a betegektől hallunk – mondta Jennifer.

– Felhívhatnám a kórházat, hogy megpróbáljak beszélni a nagyanyámmal?

– Természetesen – mondta Michelle, és elhadarta a számot.

– Hány óra van ilyenkor Újdelhiben? – kérdezte Jennifer.

– Nézzük csak! Elég nehéz kiszámítani. Itt most délelőtt 9.50 van, szóval szerintem úgy este fél tíz körül lehet Újdelhiben. Tíz és fél órával járnak előbbre a chicagói időhöz képest.

– Ön szerint nem baj, ha ilyenkor hívom?

– Ezt igazán nem tudom megítélni – válaszolta Michelle. Jennifer megköszönte a nő segítségét. Először arra gondolt, hogy megpróbálja felhívni a nagyanyja mobilszámát, de aztán elhessegette a gondolatot. Az jutott eszébe, hogy a saját modern mobiljával szemben a nagyanyja ódivatú készüléke aligha működik Indiában. Felhívta hát a Viktória Királynő Kórházat. Alighogy kifutott a hívás, a szó szoros értelmében másodpercek múlva fel is vették, ami teljesen lenyűgözte Jennifert, hiszen fogalma sem volt, hogyan működnek ott a mobiltelefonok vagy akármilyen telefonok. A következő pillanatban már angolul beszélt a világ túlsó felén lévő nővel, akinek dallamos hangján jól érezhető volt a jellegzetes indiai akcentus. Jennifert a brit kiejtésre emlékeztette, csak ez dallamosabb volt.

– El sem hiszem, hogy Indiával beszélek – mondta Jennifer elámulva.

– Örülök, hogy segíthetek – válaszolta a telefonkezelő kissé oda nem illő módon. – De valószínűleg gyakrabban beszél Indiával, mint gondolná, hiszen rengeteg call centerünk van.

Jennifer bediktálta a nagyanyja nevét, és megkérdezte, hogy bekapcsolnák-e a szobájába.

– Nagyon sajnálom – válaszolta a központos –, de este nyolc után nem kapcsolhatunk be szobákba hívásokat. Ha van hozzá közvetlen száma, akkor azon felhívhatja.

– Meg tudja adni a közvetlen számot?

– Nagyon sajnálom, de nem áll módomban, nyilván megérti. Máskülönben bekapcsolnám.

– Megértem – mondta Jennifer, de még mindig úgy érezte, hogy nem követ cl semmi bűnt azzal, ha kérdez. – Meg tudná mondani, hogy van?

– Persze, természetesen, előttem van egy lista. Szabad még egyszer a vezetéknevét?

Jennifer elismételte:

– Hernandez.

– Látom, itt is van – mondta a központos. – Nagyon jól van, már evett is, és mobilizálták. Az orvosok szerint minden a legnagyobb rendben.

– Ez isteni jó hír – válaszolta Jennifer. – Mondja, van valaki a kórházban a kezelőorvosai közül?

– Igen, valamennyi külföldi látogatónknak van egy esetfelelőse. Az ön nagyanyjáé Kashmira Varini.

– Hagyhatnék neki üzenetet?

– Igen. Azt szeretné, ha én adnám át neki, vagy rámondja a hangpostájára? Odakapcsolhatom.

– A hangposta jó lesz – mondta Jennifer. Teljesen le volt nyűgözve.

Alig beszélt pár percet az indiai kórházzal, ám kiderült számára, hogy civilizált és a legújabb kommunikációs eszközökkel felszerelt intézménnyel van dolga.

Kashmira Varini kellemes üdvözlőszövegét követően Jennifer meghagyta a nevét, elmondta, hogy milyen rokoni kapcsolatban áll Maria Hernandezzel, és megkérte, hogy tájékoztassa a nagyanyja állapotáról, vagy legalább annyit mondjon neki, hogy nem volt-e valamilyen baj vagy komplikáció. Mielőtt Jennifer letette volna a telefont, lassan, érthetően rámondta a mobiltelefonszámát. Ügyelt arra, hogy semmiféle félreértés ne essék a kiejtése miatt. Jennifer tisztában volt vele, hogy erős New York-i akcentussal beszél.

A lány lecsukta a mobiltelefonja fedelét, és már épp vissza akarta rakni az öltözőszekrényébe, amikor egyszerre megdermesztette a mozdulatait egy gondolat. Arra gondolt, mekkora lehet a valószínűsége annak, hogy egy ugyancsak Queensből származó másik Maria Hernandez szinte ugyanakkor, ugyanabban a kórházban műttesse meg magát ugyanazzal a betegséggel, mint a nagyanyja. Meglehetősen kicsi. Igazság szerint egészen lehetetlennek tűnt a dolog, és már az is felvetődött benne, hogy felhívja a CNN-t. Jennifer afféle cselekvő típus volt, nem szeretett egy helyben ülni, és mindig kimondta, ami a szívét nyomta, márpedig úgy érezte, a CNN megérdemelné, hogy jól leteremtsék őket, amiért nem ellenőrzik le a történetüket, mielőtt szétkürtölik a világban. De vajon kit is hívhatna föl, és mennyi az esély arra, hogy valamilyen megnyugtató megoldás születik? Az órájára pillantott, és látta, hogy már majdnem nyolc óra van, és izgalommal vegyes idegesség futott végig a gerince mentén. Nem majdnem, hanem már el is múlt nyolc óra. Tessék, már első nap elkésik a sebészeti gyakorlatról, annak ellenére, hogy pont az ellenkező volt a szándéka.

Jennifer bevágta az öltözőszekrény ajtaját, és az ajtó felé szaladt, rezgőre állította a telefonját, majd becsúsztatta a nadrágja zsebébe a biztosítótűre tűzött szekrénykulccsal együtt. Nagyon nyugtalan volt. Nem illik úgy kezdeni az új gyakorlatot, hogy elkésik az ember, különösen az átfogó sebészet-gyakorlatot, márpedig a harmadéves sebészeti gyakorlata alapján nem létezett olyan, hogy nem átfogó sebészet.

Második fejezet

2007. október 15.,

hétfő 11 óra 5 perc,

New York City

(Egy időben azzal, amikor Jennifert leszidja a gyakorlatvezető, amiért elkésett)

Látod ezeket? – kérdezte dr. Shirley Schoener.

Dr. Schoener nőgyógyász volt, a szakterülete pedig a meddőségi kezelés. Bár soha nem ismerte be, valójában azért lett orvos, mert babonásan félt a betegségektől, és azért foglalkozott a meddőséggel, mert félt attól, hogy maga is az lehet. Úgy tűnt, bevált a dolog, hiszen kiváló egészségnek örvendett, és két remek gyerek édesanyja volt. Emellett virágzott a praxisa, és kiváló eredményekkel dicsekedhetett a sikeres terhességek terén.

– Azt hiszem, igen – válaszolta dr. Laurie Montgomery. Laurie igazságügyi orvos szakértő volt, és a New York városi orvosszakértői főfelügyeletnél dolgozott. Negyvenhárom éves volt, tehát nagyjából annyi, mint dr. Schoener. Együtt jártak az orvosira, sőt barátnők és csoporttársak is voltak. A szakterületük mellett még abban is különböztek, hogy Shirley már viszonylag korán férjhez ment – harmincévesen, nem sokkal a szakvizsgája megszerzése után, a gyerekek pedig jöttek szépen egymás után. Laurie negyvenegy éves koráig várt, aztán két évvel ezelőtt beadta a derekát, és hozzáment az egyik kollégájához, Jack Stapletonhoz, és már nem volt többé „hálóőr”, ahogy viccesen emlegette azt, hogy hogyan próbált ki különböző fogamzásgátló módszereket az évek során. Most, hogy abbahagyta a fogamzásgátlást, Laurie azt hitte, hogy azonnal teherbe esik, hiszen mindig is tudta, hogy egy nap majd édesanya lesz. Végül is véletlenül teherbe esett, mert a naptári módszer alkalmazásakor nem volt elég óvatos. Sajnos arról a terhességről kiderült, hogy ektópiás, így aztán meg kellett szakítania. De most, hogy teherbe kellett volna esnie, nem sikerült egyévnyi védekezés nélküli szex után, így arra a nyugtalanító következtetésre jutott, hogy szembe kell néznie azzal a ténnyel, hogy már lekésett a dologról. Ekkor kereste fel régi barátnőjét, Shirley-t, és megkezdték a kezeléseket.

Az első szakaszban ki kellett deríteni, hogy van-e valamilyen anatómiai vagy fiziológiás probléma akár Jackkel, akár vele. Kiderült, hogy egyikükkel sincs semmi baj. Életében először volt abban a helyzetben, hogy azt remélte, valami olyan orvosi problémára bukkannak a szervezetében, amelyet azután gyógyítani lehet. Valóban találtak is valamit a várakozásának megfelelően, kiderült, hogy az egyik petefészke már nem működik a vetélésének köszönhetően, de a másik teljesen ép maradt, és normálisan funkcionál. Mindenki úgy érezte, hogy egy petefészek nem jelenthet problémát.

Ekkor került sor arra, hogy Laurie kipróbáljon egy Clomid nevű szert, ezzel együtt megpróbálkozzanak az intrauterin megtermékenyítéssel, amelyet régen mesterséges megtermékenyítésnek neveztek, ám ezzel az új névvel kevésbé tűnt természetellenesnek a dolog.

A többszörös Clomid-ciklusos próbálkozás után, melyek mindegyike sikertelennek bizonyult, tüszőérést stimuláló hormoninjekciókkal próbálkoztak. Laurie a harmadik injekciókúrára nevezett be, és ha ez sem bizonyul sikeresnek, mint ahogy a korábbi kettő sem, akkor már csak az in vitro megtermékenyítésben reménykedhettek. Érthető módon tehát a depresszió határán állt már, sőt a szakorvos talán enyhe depressziót állapított volna meg nála. Soha nem gondolta volna, hogy ennyire kikészíti az embert a meddőségi kezelés, vagy hogy milyen érzelmi teherrel jár mindez. Ingerült volt, lehangolt, dühös és kimerült. Olyan érzés volt, mintha a szervezete most kibabrálna vele, cserébe azért, hogy éveken keresztül olyan nagy erőket vetett be azért, hogy ne essen teherbe.

– Nem tudom, miért nem látod őket – mondta dr. Schoener. – A tüszők nagyon jól láthatók, legalábbis négy közülük, és állati jól néznek ki. Jó a méretük: se nem túl nagyok, se nem túl kicsik. – Szabad kezével megragadta az ultrahangképernyőt, és erővel elfordította, hogy még merőlegesebb legyen Laurie tekintetének irányára. Aztán sorra végigmutogatta az összes tüszőt. Jobb kezével a takaró alatt az ultrahangfejet irányította Laurie vaginabemenetétől balra.

– Oké, látom őket – mondta Laurie. A vizsgálóasztalon feküdt felpolcolt, széttárt lábbal. Először kissé megrökönyödött, amikor nőgyógyászati ultrahangot végeztek rajta, hiszen arra számított, hogy az érzékelőt majd a hasára teszik. De miután már az elmúlt öt ciklusának első felében többször is elvégezték rajta a vizsgálatot, megszokottá vált számára a dolog. Kissé kellemetlen volt ugyan, de semmiképpen sem fájdalmas. A legnagyobb probléma az volt, hogy megalázónak találta a dolgot, de ha belegondolt, az egész meddőségi hercehurca megalázó volt.

– Jobban néz ki, mint a korábbi ciklusaim során? – kérdezte Laurie. Némi biztatásra számított.

– Nem szembeötlően – ismerte el dr. Schoener. – De az különösen tetszik, hogy ebben a ciklusban nagy részük inkább a bal petefészekben van, nem pedig a jobban. Ne feledd, hogy a bal petefészked működik jobban.

– Szerinted akkor most már másként lesz?

– Ugye nem akarsz pesszimista lenni? – kérdezte dr. Schoener, miközben kihúzta az ultrahangfejet, és elfordította Laurie elől az ultrahang képernyőjét.

Laurie erőltetetten felnevetett, s közben kivette a lábát a kengyelből, és átlendítette a vizsgálóasztal fölött, majd felült. A derekára szorította a lepedőt.

– Optimistának kell maradnod – folytatta dr. Schoener. – Nincsenek hormonális tüneteid?

Laurie megint csak felnevetett, ha lehet, most még inkább erőltetett volt a nevetése. Aztán a mennyezetre emelte a tekintetét.

– Amikor elkezdtem ezt az egészet, megfogadtam, nem hagyom, hogy fölém kerekedjen a dolog. De tévedtem. Hallanod kellett volna, hogy lecsesztem azt a sebészt, aki elém akart tolakodni tegnap az ebédlőben. Ahogy mondani szokták, még egy kocsis is belepirult volna.

– Na és a fejfájás?

– Hát igen, szokott fájni.

– Hőhullám?

– Ahogy kell. De leginkább Jack miatt aggódom. Ügy viselkedik, mintha semmi köze nem lenne az egészhez. Valahányszor megjön, és elkeseredek, mert megint nem estem teherbe, naivan csak annyit mond, nos, talán majd a jövő hónapban, és aztán folytatja a dolgát. Ilyenkor legszívesebben fejbe vágnám egy palacsintasütővel.

– De ő is akarja a gyereket, igaz? – kérdezte dr. Schoener.

– Igazság szerint valószínűleg csak miattam megy bele az egészbe, bár ha már lesz gyerekünk, ha sikerül, ő lesz a világ legjobb apukája, erről meg vagyok győződve. Az a helyzet, hogy Jacknek volt két gyönyörű kislánya az előző feleségétől, de valamennyien szörnyethaltak egy repülőgép-szerencsétlenségben. Nagyon megszenvedte a dolgot, és attól fél, hogy megint sebezhetővé válik. Igazság szerint épp elég nehéz volt arra rávenni, hogy összeházasodjunk.

– Ezt nem tudtam – mondta dr. Schoener őszinte együttérzéssel.

– Csak nagyon kevesen tudják, Jack elég zárkózott ezen a téren.

– Nos, ebben nincs semmi különös – mondta dr. Schoener, miközben az ultrahangvizsgálatból maradt papírtörmeléket összeszedte és begyűrte a szemeteskosárba. – A férfiak általában teljesen másként állnak a meddőséghez és a kezeléséhez, mint a nők, hacsak nem egyértelműen ők tehetők felelőssé érte.

– Tudom, tudom – válaszolta Laurie makacsul. Felállt, de még mindig a derekára szorította a lepedőt. – Tisztában vagyok vele, de akkor is idegesít, hogy nem érzi át jobban a dolgot. El sem tudod képzelni, milyen nehéz ez az egész, különösen, hogy Damoklész kardjaként ott lebeg a fejem fölött a hiperstimuláció. Az a baj, hogy orvosként nagyon jól tudom, mitől kell tartanom.

– Szerencsére nem úgy fest a dolog, hogy hiperstimulációtól kell tartanunk ebben a ciklusban, vagy bármelyik előzőben, úgyhogy azt szeretném, ha továbbra is ugyanakkora dózist injekcióznál be. Ha a hormonszinted túl magas a ma levett vérmintában, akkor felhívlak, és nyilván állítunk az adagon. Máskülönben pedig tartsd a frontot. Nagyon jól haladunk. Jó érzéseim vannak ezzel a ciklussal kapcsolatosan.

– A múlt hónapban is ezt mondtad.

– Azért mondtam, mert a múlt hónapban is jó érzéseim voltak, de ebben a hónapban még pozitívabban érzek, különösen most, hogy a bal oldali petefészked jobban csipkedi magát.

– Szerinted meddig kéne várnunk, mielőtt megpróbálkozunk az intrauterin megtermékenyítéssel? Jacket szeretném időben figyelmeztetni, mikor lesz szükség arra, hogy ő is a színre lépjen.

– A jelenlegi tüszők méretét tekintve azt mondanám, hogy öt-hat nap múlva. A recepción jegyeztesd elő magad ultrahangra két vagy három nap múlva, ahogy neked alkalmas. Akkor már pontosabb dátumot tudok mondani.

– Még valami – mondta Laurie, amikor dr. Schoener már épp ki akart menni. – Tegnap este, amikor álmatlanul forgolódtam, felötlött bennem egy kérdés a munkámmal kapcsolatosan. Szerinted lehet a munkakörnyezetemnek olyan hatása rám, hogy súlyosbítaná a meddőségi problémámat? Például azok a fixálóanyagok, amelyekkel a szövetmintákat tartósítjuk, vagy ilyesmi?

– Aligha – felelte dr. Schoener pillanatnyi habozás nélkül. – Ha a patológusok között gyakoribb lenne a meddőség, mint más dokiknál, akkor nyilván hallottam volna már róla. Ne feledd, jó pár dokival van dolgom itt az egészségügyi központban, köztük patológusokkal is.

Laurie megköszönte barátnőjének, gyorsan megölelte, aztán eltűnt az öltözőben, ahol a ruháját hagyta. Az első dolga az volt, hogy előhalássza az óráját. Még nem volt egészen fél tizenkettő, aminek kimondottan örült. Ez azt jelentette, hogy visszaér a kórboncnoki hivatalba dél körül, és akkor még elég ideje marad arra, hogy beadja magának a napi hormonadagot.

Harmadik fejezet

2007. október 15.,

hétfő délelőtt 9 óra 30 perc,

Los Angeles

(Húsz perccel azután, hogy Laurie beadta magának a hormoninjekciót)

Jennifert teljesen váratlanul érte a mobiltelefonja rezgése, mert tökéletesen elfeledkezett arról, hogy becsúsztatta a nadrágja zsebébe ahelyett, hogy az öltözőszekrényben hagyta volna. Ennek következtében összerándult, és ez épp elég volt ahhoz, hogy felhívja magára a gyakorlatvezetője figyelmét. A férfit dr. Robert Peytonnak hívták. Mivel egyértelműen a lány tudtára adta, hogy meglehetősen balul kezdte a gyakorlatát, tekintve, hogy négy percet késett már az első napon, a rezgő telefon, amelyet hallani is lehetett egy kicsit, elég vészjóslónak tűnt. A zsebébe mélyesztette a kezét, és megpróbálta lecsillapítani a nyughatatlan eszközt, de képtelen volt. Nem tudta elég gyorsan kitapintani a telefon helyzetét, így nem tudta megnyomni a megfelelő gombot.

Jennifer dr. Peytonnal együtt, aki egyébként elegáns, jóvágású férfi volt, valamint Jennifer hét csoporttársával, akik ugyancsak a sebészetet választották, ott álltak az aneszteziológiai előkészítő síri csendjében. A helyiség a 8-as és a 10-es műtő között helyezkedett el, és épp az előttük álló hónap munkabeosztását beszélték meg. A nyolc főből álló csoportot négy párra osztották, és heti váltással vettek részt a különböző sebészeti területek gyakorlatán, ideértve az altatóorvosi gyakorlatot is. Jennifer csalódott volt, mert egy másik diáklánnyal együtt őt az aneszteziológus mellé osztották be. Úgy érezte, ha altatóorvosnak készülne, akkor eleve ide jelentkezett: volna gyakorlatra. Mivel azonban eleve rosszul nyitott, esze ágában sem volt reklamálni.

– Van valami, amit az ifjú hölgy szeretne megosztani a csoporttal, tekintve, hogy mennyire megrendült, és muszáj volt behoznia a mobiltelefonját a műtőbe? – kérdezte dr. Peyton kissé gúnyos hanglejtéssel. A hangjában a lány némi férfias fölényt érzett. Legszívesebben jól beolvasott volna a sebésznek, de persze visszafogta magát. Ráadásul a telefon folyamatos rezgése foglalkoztatta elsősorban. El se tudta képzelni, hogy ki hívhatja, hacsak nem olyasvalaki, aki a nagyanyjáról akar hírt adni. Annak ellenére, hogy minden tekintet rászegeződött, ösztönösen előhúzta a zsebéből a telefont, azzal a céllal, hogy lenémítsa, de közben a kijelzőre pillantott. Azonnal látta, hogy külföldről hívják, és mivel nemrégiben tárcsázta ugyanezt a számot, tudta, hogy a Viktória Királynő Kórházból keresik.

– Mindenkitől elnézést kérek – mondta Jennifer. – Muszáj fogadnom ezt a hívást. A nagyanyámról van szó. – Aztán anélkül, hogy megvárta volna dr. Peyton válaszát, kirontott a helyiségből a központi műtőfolyosóra. Érezte, hogy még ott is nagyon csúnyán néznének rá, ha beszélni kezdene, fölkattintotta a telefon fedelét, a fülére nyomta, s annyit mondott:

– Kérem, tartsa egy pillanatra. – Aztán a dupla bejárati lengőajtó felé szaladt. Végül az öltözőbe érve vette fel újra a beszélgetés fonalát. Bocsánatkéréssel kezdte.

– Semmi gond – mondta a meglehetősen magas fekvésű indiai hang a vonal végén. – Kashmira Varinininek hívnak, és üzenetet hagyott a hangpostámon. Én vagyok Maria Hernandez esetfelelőse.

– Valóban üzenetet hagytam – ismerte el Jennifer. Érezte, hogy összeszorul a gyomra a nő hívása miatt. Jennifer tudta, hogy nem udvariassági hívásról van szó, hiszen Újdelhiben ilyenkor éjfél felé járhat az idő.

– A kérésének megfelelően visszahívtam. Az imént fejeztem be a beszélgetést az édesapjával, és ő is azt tanácsolta, hogy hívjam önt. Azt mondta, hogy ön az illetékes.

– Illetékes? Miben? – kérdezte Jennifer. Tudta, hogy hülyének tetteti magát, ezzel is csak halasztgatni próbálja az elképzelhetetlent. Nyilván Maria állapota miatt hívták, és csekély volt az esély arra, hogy jó hírrel szolgáljanak.

– A történtek kapcsán ön az illetékes. Attól tartok, rossz hírt kell közölnöm. Maria Hernandez elhunyt.

Jennifer egy ideig nem talált szavakat. Egyszerűen felfoghatatlannak tűnt számára, hogy a nagyanyja halott.

– Halló, itt van még? – kérdezte Kashmira.

– Igen, itt vagyok – válaszolta Jennifer. Földbe gyökerezett a lába. Egyszerűen képtelen volt felfogni, hogy ez az ígéretesnek induló nap ilyen katasztrofális fordulatot vegyen. – Ez meg hogy lehet? – csattant fel dühösen. – Talán másfél órája hívtam a kórházukat, és a központos megnyugtatott, hogy a nagyanyám jól van. Még azt is mondták, hogy evett, és mobilizálták.

– Attól tartok, a központos mit sem tudott az egészről. A Viktória kórház valamennyi dolgozója nagyon sajnálja, hogy ilyen szerencsétlenül alakultak a dolgok. A nagyanyja remekül volt, a műtétet elvégeztük, és minden kiválóan sikerült. Senki nem számított erre. Kérem, fogadja őszinte együttérzésünket.

Jennifer képtelen volt gondolkodni. Olyan volt, mintha fejbe kólintották volna.

– Tudom, hogy ez nagy megrázkódtatás – folytatta Kashmira –, de biztosítani szeretném afelől, hogy minden tőlünk telhetőt megtettünk Maria Hernandezért. Most természetesen…

– Miben halt meg? – kérdezte Jennifer váratlanul félbeszakítva az orvost.

– A kezelőorvosától úgy tudom, hogy szívrohamban. Korábban semmilyen előjel nem utalt arra, hogy probléma lenne vele, ám eszméletlenül találtak rá a szobájában. Természetesen megpróbálkoztak az újraélesztéssel, de sajnos nem sikerült visszahozniuk.

– Meglehetősen valószínűtlennek tűnik, hogy szívrohamot kapott – mondta Jennifer, mert egyszerre magasra csaptak benne az indulatok. –Történetesen tudom, hogy alacsony volt a koleszterinszintje, alacsony volt a vérnyomása, normális volt a vércukorszintje, és tökéletesen normálisnak tűnt az EKG-ja. Orvostanhallgató vagyok. Teljes kivizsgálást végeztettem rajta itt az UCLA orvosi központjában alig pár hónappal ezelőtt, amikor meglátogatott.

– Az egyik orvos említette, hogy korábban volt aritmiája.

– Aritmia, a lószart – torkolta le Jennifer. – Volt párszor szapora szívverése még annak idején, de aztán kiderült, hogy az effedrin okozta, amit recept nélkül vett a gyógyszertárban. A lényeg az, hogy ez a szívdobogás megszűnt, amint leállt a gyógyszerrel, és soha többé nem tért vissza.

Ezúttal Kashmira hallgatott olyan mélyen, hogy Jennifer végül kénytelen volt megkérdezni, hogy ott van-e még.

– Igen, itt vagyok – válaszolta Kashmira. – Nem is tudom, hogy mit mondhatnék. Én nem vagyok orvos, csak annyit tudok, amennyit az orvosok mondtak.

A nő hangjában hallatszó lelkifurdalás kissé enyhítette Jennifer haragját. Zavarban érezte magát, amiért a rossz hír hozóját hibáztatta.

– Sajnálom, nagyon felizgattam magam. A nagyanyám volt a legfontosabb ember számomra a világon. Olyan volt, mintha az anyám lenne.

– Nagyon-nagyon sajnáljuk az elvesztését. De bizonyos döntéseket meg kell hoznia.

– Milyen döntésekre gondol?

– Elsősorban a holttest hazaszállítását illetően. A halottkém jelentését követően, márpedig ez már megvolt, tudnunk kell, hogy mi a teendő a holttesttel. Azt szeretné, ha elhamvasztanánk, vagy balzsamozzuk be, és az a terve, hogy visszaszállíttatja az Egyesült Államokba, vagy maradjon itt, Indiában?

– Szentséges úristen! – suttogta Jennifer.

– Tudjuk, hogy nehéz ilyen körülmények között döntést hoznia, de muszáj megtenni. Kérdeztük az apját, mivel ő van rajta a listánkon, mint a legközelebbi hozzátartozó, de azt mondta, hogy majd ön veszi kézbe a dolgot, hiszen ön már majdnem végzett orvos, és át fogja faxolni az ez irányú nyilatkozatát nekünk.

Jennifer az égre emelte a tekintetét. Jellemző volt Juanra, hogy ilyen trükkökkel próbálja elhárítani magától a felelősséget. Jó vastag bőr van a képén.

– Tekintve a sajnálatos körülményeket, arra számítottunk, hogy Mr. Hernandez ideutazik Indiába a mi költségünkön, de azt mondta, hogy nem tud utazni a deréksérülése miatt.

„Ja, persze” – gúnyolódott magában Jennifer. Nagyon is jól tudta, hogy az apja minden novemberben elmegy kocsival Adirondacksba, hogy hegyet másszon, és lövöldözzön az állatokra a hasonszőrű cimboráival, és érdekes módon olyankor nincs semmi baja.

– Természetesen hasonlóképpen szívesen látjuk önt is mint a sorban a következő legközelebbi hozzátartozót. A szerződésben, amelyet a nagyanyja aláírt, benne volt, hogy biztosítunk még egy kísérő rokonnak szállást és útiköltséget, de azt mondta, hogy nincs rá szükség. Mindenesetre a pénzösszeg továbbra is rendelkezésre áll.

Jennifer úgy érezte, mintha fojtogatnák, ahogy elképzelte, hogy a nagyanyja ott haldoklott a távoli Indiában, a holtteste pedig ott fekszik magányosan a hullaházban. Így, hogy biztosították számára az utazást és a szállást, ösztönösen tudta, hogy nem okozhat csalódást a nagyanyjának, nem számít, hogy milyen kellemetlenségekkel kell szembenéznie – nevezetesen az orvosi egyetemen, illetve az új sebészeti gyakorlaton. Soha nem bocsátaná meg magának annak ellenére sem, hogy a nagyanyja eredetileg nem is közölte Jenniferrel, hogy oda szándékozik menni.

– Az amerikai követségen elintézheti a szükséges papírokat, illetve természetesen a távolból is aláírhatja a megfelelő engedélyeket, de feltétlenül jobb lenne, ha ide jönne. Jelen körülmények között sokkal kedvezőbb, ha itt van egy családtag, hogy elkerülhessünk bármiféle hibát vagy félreértést.

– Jól van, eljövök – mondta Jennifer hirtelen –, de azonnal indulni akarok. Ez azt jelenti, hogy ha lehet, még ma.

– Részünkről nem probléma, amennyiben van még hely a késő délutáni szingapúri járaton, amely Tokión keresztül jön. Korábban már voltak Los Angeles környéki betegeink, így nagyjából tudom a menetrendet. A nagyobb baj a vízum, de az Indiai Egészségügyi Minisztériumon keresztül el tudok intézni egy speciális sürgősségi, úgynevezett M vízumot. Innét értesíteni tudjuk a légitársaságot. Szükségem lesz az útlevélszámára, amilyen hamar csak lehetséges.

– Máris megyek a lakásomra, és onnét visszahívom – ígérte Jennifer.

Örült, hogy van útlevele, és ezt is csak a nagyanyjának köszönhette. Maria elvitte a két bátyjával együtt Columbiába kilencéves korában rokonlátogatóba. És annak is örült, hogy vette a fáradságot, hogy megújítsa.

– Talán mire visszahív, sikerül is mindent elintéznem. Annak ellenére, hogy milyen késő van itt, most rögtön nekilátok intézkedni. De mielőtt letenné, kérem, ismét meg kell kérdeznem, azt szeretné-e, hogy elhamvasszuk a nagyanyja holttestét, mi ezt ajánljuk, vagy bebalzsamozzuk inkább.

– Amíg oda nem érek, kérem, egyiket se tegyék – mondta Jennifer. – Időközben megkérdezem a két bátyámat, hogy ők mit gondolnak. – Jennifer tudta, hogy ez hazugság. Őt és a két bátyját elsodorta egymástól az élet, és nemigen tartották a kapcsolatot. Azt se tudta, hogy hol érhetné el őket, amennyire ő tudta, még mindig börtönben ültek drogkereskedelem miatt.

– Csakhogy szükségünk lenne a válaszára. A halotti bizonyítványt már kiállították. Döntenie kell.

Jennifer nem válaszolt azonnal. Olyan volt a természete, hogyha valaki szorongatta, akkor visszaszorongatott.

– Feltételezem, a holttest a halottasház hűtőjében van.

– Igen, de nálunk az a szokásos eljárás, hogy azonnal megtesszük a szükséges lépéseket. Nincsenek meg a megfelelő létesítmények, mivel az indiai családok ragaszkodnak hozzá, hogy az elhunyt rokonukat azonnal hamvasszák el vagy temessék el; legtöbbször inkább elhamvasztatják.

– Tulajdonképpen főleg azért utazom oda, hogy lássam a holttestet.

– Akkor bebalzsamoztatom önnek. Abban az állapotban egyébként is sokkal kevésbé felkavaró.

– Nézze, Mrs. Varini – mondta Jennifer. – Körbeutazom a fél világot, hogy lássam a nagyanyámat. Azt szeretném, ha nem nyúlnának hozzá, amíg oda nem érek. Azt meg végképp nem szeretném, hogy összevagdossa valami balzsamozó. Valószínűleg el fogom hamvasztatni, de nem akarom addig eldönteni, amíg nem láttam még egyszer utoljára, rendben?

– Ahogy óhajtja – mondta Kashmira, de a hangjából kihallatszott, hogy egyáltalán nem ért egyet a döntéssel. Ezután megadta Jennifernek a közvetlen számát azzal, hogy amilyen hamar csak lehetséges, adja meg az útlevélszámát.

Jennifer lecsukta a telefonját. Döbbenete dühvé változott, amiért az esetfelelős folyamatosan azzal nyaggatta, hogy döntse már el, mit tegyenek a nagyanyja holttestével, pedig nyilvánvalóan megmondta, hogy még nem tudja. De legalább a mérge elvette a bánata egy részét. Aztán Jennifer megvonta a vállát. A helyzet valószínűleg csak azt példázta, hogy egyes emberekből hiányzik a józan ész azzal kapcsolatosan, hogyan kell bánnunk embertársainkkal. Kashmira Varini valószínűleg olyan aktakukac, akinek a listáján volt egy „a holttesttel való bánásmód” feliratú rubrika, amelyet ki kellett pipálnia.

Gyors léptekkel elhagyta az öltözőt, s közben megtervezte az elkövetkező néhány órát, és érezte, ez is megkönnyíti, hogy ne a nagyanyja halála fölött érzett fájdalmára koncentráljon állandóan. Először vissza kell mennie a műtőbe, hogy beszéljen dr. Peytonnal, és elmagyarázza, mi történt. Aztán haza kell rohannia a lakására, elővenni az útlevelet és bediktálni a számát. Aztán be kell mennie az egyetemre, és elmagyarázni mindent a dékáni hivatalban.

Miután belépett a műtő lengőajtaján, megállt egy pillanatra a pultnál. Miközben arra várt, hogy megkérdezze az egyik buzgólkodó főnővért, hogy dr. Peyton és a hallgatói még mindig az anesztéziái előkészítőben vannak-e, ahol hagyta őket, váratlanul döbbenetes gondolat lopta be magát a fejébe: hogy lehet az, hogy a nagyanyja haláláról a CNN-ről mintegy másfél órával korábban értesült, mint ahogy a kórházból felhívták? Semmilyen ésszerű magyarázatot nem talált erre, ezért úgy döntött, ha egyszer odaér Indiába, meg fogja kérdezni erről a kórház vezetőit. Az volt az általános eljárás, hogy először a legközelebbi hozzátartozót értesítik, mielőtt bármilyen nevet kiadnának a médiának, bár meglehet, hogy ez csak az USA-ban van így, Indiában pedig nem. Ám erről a gondolatról egy másik dolog is eszébe jutott: vajon miért állt érdekében a CNN-nek megszellőztetni a nagyanyja nevét a nyilvánosság előtt? Hiszen ez csak olyankor érdekes, ha az illető valamilyen híresség. Vajon csak bevezetőnek szánták a gyógyturizmus témájához? És ki volt ez a megbízható forrás, aki azt állította, hogy a nagyanyja halála pusztán a jéghegy csúcsát jelenti?

Negyedik fejezet

2007. október 15.,

hétfő este 11 óra 40 perc,

Delhi, India

(Egy időben azzal, amikor Jennifer azon tűnődik,

hogy vajon a nagyanyja haláláról miért a CNN-től értesült)

Kashmira Varini alacsony, komoly, ellentmondást nem tűrő nő volt, aki ritkán mosolygott, és bőrszíne élénken elütött a száritól, amelyet általában viselt. Annak ellenére, hogy késő este riasztották a kórházból, hogy intézkedjék Mrs. Hernandez halálával kapcsolatosan, nagy gondot fordított arra, hogy frissen vasalt, feltűnő, vörös és aranyszínű ruhát öltsön. Bár a megjelenésében volt valami életidegen, és nem túl sok együttérzés látszott rajta, jól végezte a munkáját, hiszen erőt, nyugalmat, hatékonyságot és elkötelezettséget sugárzott a betegek felé, elsősorban annak köszönhetően, hogy tökéletes brit angolt beszélt. Bár a távolból műtétre érkező betegek kivétel nélkül ijedtek és idegesek voltak, könnyen megnyugtatta őket attól a pillanattól fogva, hogy a kórházba érkeztek.

– Eleget hallott azáltal, hogy az én szavaimat végighallgatta az iménti Mrs. Hernandezzel folytatott beszélgetésem során? – kérdezte Kashmira. A könyvtárasztalnál ült a kórház igazgatójának irodájában. A férfi vele szemben helyezkedett el. Az asszony elegáns hagyományos viseletével szemben Radzsis Burgava, a kissé pocakos, telt igazgató cowboystílusú, előnytelen farmert viselt flanelinggel, melynek gombjai majd lepattantak róla. A lábát keresztbe tette, és westerncsizmája sarkát az asztal peremén egyensúlyozta.

– Annyit meg tudtam állapítani, hogy nem sikerült engedélyt szereznie arra, hogy bebalzsamozzuk vagy elhamvasszuk a holttestet, márpedig főleg ez volt a hívás célja. Ez meglehetősen sajnálatos.

– Én megtettem minden tőlem telhetőt – védekezett Kashmira. – A hölgy unokája azonban jóval csökönyösebb, mint a fia. Lehet, hogy el kellett volna hamvasztanunk az engedélye nélkül.

– Nem hiszem, hogy megkockáztathattuk volna. Rames Srivasztava nagyon egyértelműen fogalmazott, amikor felhívott, és közölte, hogy szeretné szőnyeg alá söpörni ezt az ügyet. Külön hangsúlyt fektetett arra, hogy elmondja, nem szeretné, ha továbbra is magunkra vonnánk a média figyelmét, és ha az unoka olyan csökönyös, mint ahogy ön utalt rá, az engedély nélküli hamvasztásból nagy botrány lett volna.

– Ön említette már Rames Srivasztava nevét korábban is, amikor felhívott Hernandez halálával kapcsolatosan, és közölte, hogy még ma este be kell jönnöm. De ki az illető? Még sohasem hallottam róla.

– Sajnálom, azt hittem, ismeri. Magas szintű állami vezető, akit az egészségügyi minisztérium a gyógyturizmusosztály élére nevezett ki.

– Ö hívta fel önt a haláleset miatt?

– Igen, ő. Ami meglehetősen nyugtalanító. Még sohasem találkoztunk személyesen, de nagyon fontos ember. A kinevezéséből jól látszik, hogy a kormány felfogta, mennyire fontossá vált a gyógyturizmus.

– Hogy lehet, hogy már előttünk értesült a halálesetről?

– Ez jó kérdés. Az egyik beosztottja látta a CNN-en a tudósítást, és elég súlyosnak találta az ügyet, tekintve, hogy milyen hatása lehet az idegenforgalmi és az egészségügyi minisztérium által közösen finanszírozott PR-kampányra, gondolkodás nélkül még ilyen későn is felhívta Srivasztavát. Leginkább az volt rám hatással, hogy maga Srivasztava hívott ahelyett, hogy valamelyik beosztottját bízta volna meg ezzel. Ebből is látszik, mennyire komolyan veszi az ügyet, nyilván ezért szeretné a szőnyeg alá söpörni a dolgot mielőbb, ami természetesen érthetővé teszi, hogy miért akar gyorsan megszabadulni a holttesttől. Ahhoz, hogy siettessük az ügyet, elmondása szerint késedelem nélkül intézkedett a halotti bizonyítvány kiállításáról, amit meg is tettek. Azt is megparancsolta, hogy a kórház személyzete közül senki, semmilyen körülmények között ne nyilatkozzon a sajtónak. Azt mondta, nagyon úgy tűnik, valamiféle szaglászás folyik a háttérben. Márpedig ő semmiféle szaglászást nem akar.

– Ezt tökéletesen megértem.

– Így tehát – folytatta Radzsis, leengedve a lábát a földre, és közben az asztalra csapott, hogy hangsúlyt fektessen szavaira – hamvasztassuk el vagy balzsamoztassuk be a holttestet mielőbb.

Kashmira hátratolta a székét, melynek lábai csikorogva tiltakoztak a padlón.

– Most rögtön beindítom a gépezetet és intézkedem, hogy Miss Hernandez azonnal ideutazhasson. Azt tervezi, hogy ma este még beszél Srivasztava úrral?

– Arra kért, hívjam fel az otthonában, ha van valami fejlemény. Így aztán igen, beszélek vele.

– Kérem, említse meg neki, hogy szükségünk lehet a támogatására ahhoz, hogy megkapjuk az M vízumot Miss Hernandez számára.

– Úgy lesz – mondta Radzsis, és gyorsan lefirkantott magának egy emlékeztetőt. A tekintetével követte Kashmirát, ahogy kisétált az ajtón. Ezután újra a telefonra pillantott, amelyen Kashmira Jennifert hívta az imént, és elővette Srivasztava miniszter telefonszámát, hogy felhívja. Büszkeséggel töltötte el, hogy az egészségügyi minisztérium ilyen magas rangú vezetőjét hívhatja fel, különösen ilyen istentől elrugaszkodott órában.

Rames Srivasztava az első csörgésre felvette a telefont, amiből arra lehetett következtetni, hogy várta már a hívást, és nem is pazarolta az időt udvariaskodásra. Megkérdezte, sikerült-e a holttestről gondoskodni a kérésének megfelelően.

– Nem egészen – ismerte el Radzsis kénytelen-kelletlen. Ezután részletesen elmagyarázta, hogyan próbálták felkeresni először az asszony fiát, de aztán a férfi az unokára hárította a felelősséget, az unoka viszont nem állt kötélnek. – Van egy jó hírem is – magyarázta Radzsis

–, nevezetesen az unoka pár óra múlva úton lesz Delhi felé, és amint megérkezik, döntésre kényszerítik.

– Mi a helyzet a médiával? – kérdezte Rames. – Nem szaglásznak az újságírók a kórház körül?

– Semmi ilyesmit nem tapasztaltunk.

– Ez meglep, ugyanakkor igazolja is a gyanúmat, hiszen felvetődik a kérdés, hogy vajon hogyan szerzett egyáltalán tudomást a halálesetről a sajtó. Ahogy ezt a nagyközönség elé tálalták, abból az tűnik ki, hogy valami baloldali diák lehetett, aki ellenzi a magánkórházak gyors szaporodását Indiában. Van tudomása ilyen személyről a Viktória Királynő Kórház munkatársai között?

– Nem, egyáltalán nem tudok ilyenről. Biztos vagyok benne, hogy a vezetés tudna róla, ha lenne közöttünk ilyen személy.

– Azért csak tartsa nyitva a szemét. Tekintve, hogy az állami kórházak költségvetése mit sem változott, különösen a fertőző betegségek kezelése terén, vannak, akik meglehetősen forrófejűek az ügy kapcsán.

– Mindenképpen nagyon odafigyelek majd a dologra – mondta Radzsis.

Meglehetősen nyugtalanító volt a gondolat, hogy a személyzet soraiban áruló lehet, és úgy döntött, hogy a másnap reggeli vezetői értekezleten ez lesz az első dolog, amire felhívja a figyelmet.

Ötödik fejezet

2007. október 15.,

hétfő 10 óra 45 perc,

Los Angeles

(Egy időben azzal, hogy Radzsis Burgeva hazament a kórházból)

Jennifer éppen az UCLA orvosi központjának főépülete felé tartott az egyetemről, és maga is csodálkozott azon, hogyan volt képes ennyi mindent elintézni kavargó érzelmei közepette. Attól a pillanattól fogva, hogy befejezte a beszélgetést a Viktória Királynő Kórház esetfelelősével alig egy órával ezelőtt, beszélt az új gyakorlatvezetőjével, hazarohant, fölhívta ismét Indiát, hogy megadja az útlevélszámát, visszament az egyetemre, beszerezte a dékáni engedélyt, hogy egy hetet kihagyjon a gyakorlatból, szerzett egy helyettest a vérbankközpontban lévő mellékállására, és most abban reménykedett, hogy sikerül túllépnie az érzelmi válságán, az anyagi problémáin, illetve megtenni a malária megelőzéséhez szükséges óvintézkedéseket. Annak ellenére, hogy kivette szinte az összes spórolt pénzét, mintegy négyszáz dollárt, azon idegeskedett, hogy esetleg nem lesz elég pénze, még akkor sem, ha van hitelkártyája, és a chicagói „Gyógyíttassa magát külföldön!” szervezet a főbb kiadásait fedezi. Jennifer természetesen még sohasem járt Indiában, és még kevésbé volt tapasztalata a halottakkal kapcsolatos ügyintézés terén. Aligha volt merész elképzelés az, hogy sok pénzre lesz szüksége, különösen akkor, ha a hamvasztásért vagy a balzsamozásért is fizetnie kell. Annak, hogy ennyi dolga akadt az elmúlt egy órában, megvolt a maga előnye, hiszen nem kellett szembenéznie a valósággal, hogy a nagyanyja meghalt. Még az időjárás is a segítségére sietett, hiszen pont olyan szikrázó napsütés volt, ahogy azt napkeltekor remélni lehetett. Még most is látta a hegyeket a távolban, bár nem olyan ragyogóan és tisztán. De most, hogy már majdnem végzett a dolgaival, kezdte felfogni a történtek súlyát.

Jennifernek borzasztóan fog hiányozni Maria. Ő volt az az ember, aki a legközelebb állt hozzá, és ez így volt már hároméves kora óta. A két testvérén kívül, akik egyikével sem beszélt már hónapok óta, egyedül Columbiában voltak rokonai, és csak egyszer találkozott velük annak idején, amikor a nagyanyja magával vitte éppen ezért. Az anyai rokonai a felejtés homályába vesztek. Ami Jennifert illeti, úgy érezte, az apja nem számít a rokonai közé.

Épp amikor átment a téglaburkolatú kórházépület forgóajtós főbejáratán, megszólalt a mobiltelefonja. Ránézett a kijelzőre, és látta, hogy Indiából hívják. Felvette a telefont, és a napfényes előcsarnokba lépett.

– Jó hírem van – mondta Kashmira. – Sikerült elintéznem mindent. Van magánál toll és papír?

– Igen, van – válaszolta Jennifer. Elővette a válltáskából a kis keményfedeles noteszt és a tollát, majd a vállához szorította a fülével a telefont, hogy le tudja írni a járatával kapcsolatos információkat. Amikor megtudta, hogy már aznap délután indul, de csak szerdán hajnalban ér oda, teljesen felháborodott. – Fogalmam sem volt, hogy ez ennyi ideig tart.

– Hosszú lesz az út – ismerte el Kashmira. – De a világ másik felén vagyunk. Nos, amikor ideér Újdelhibe, és az útlevél-ellenőrzésre kerül sor, akkor menjen a diplomata kijárathoz. Ott várja már a vízuma. Ha megkapta a csomagját és átesett a vámvizsgálaton, akkor az Amal Palace Hotel alkalmazottja már várni fog önre. Ő majd viszi a poggyászát, és odavezeti a sofőrhöz.

– Ez elég egyszerűnek tűnik – mondta Jennifer, s közben az indulási és érkezési időből megpróbálta kiszámítani, mennyi időt tölt majd a levegőben. Rájött, hogy az időzónák ismerete nélkül ez úgyis reménytelen vállalkozás. Ráadásul teljesen összezavarta az is, hogy átlépi majd a nemzetközi dátumválasztó vonalat.

– Szerdán reggelre autót küldetek önért a szállodához nyolcra. Megfelel így?

– Azt hiszem, igen – mondta Jennifer, s azon tűnődött, vajon mennyi energiája marad majd repülés után, hiszen már kilenc éve nem repült, így fogalma sem volt, mennyire viseli majd meg a hosszú út.

– Szeretettel várjuk.

– Köszönöm.

– Most pedig szeretném még egyszer feltenni a kérdést, sikerült-e eldöntenie, hogy hamvasztást vagy balzsamozást szeretne.

Jenniferen hirtelen ingerültség lett úrrá, pont akkor, amikor már kezdte megkedvelni ezt a nőt. „Hát nem rendelkezik semmi empátiával?” – tűnődött Jennifer elképedve.

– Mit gondolt, mitől változtattam volna meg a véleményemet a pár órával ezelőttihez képest? – kérdezte bosszúsan.

– A kórházvezetés tudtomra adta, hogy szerintük az lenne a legjobb mindenkinek, még a nagyanyja holttestének is, ha továbblépnénk az ügyben.

– Nagyon sajnálom, az érzéseim mit sem változtak, különösen, mivel rengeteg dolgom akadt, és nem is volt időm gondolkodni semmi ilyesmin. Ráadásul nem szeretném úgy érezni, hogy megpróbálja rám erőltetni a dolgot. Jövök, amint tudok.

– Természetesen nem erőltetünk semmit. Csak azt javasoljuk, ami a legjobb mindenkinek.

– Szerintem nekem nem ez a legjobb. Remélem, ezt önök is felfogják, mert ha odamegyek, és azt látom, hogy valamit csináltak a nagyanyám holttestével a beleegyezésem nélkül, akkor nagy balhét rendezek. És nem viccelek. Nem hinném, hogy az önök törvényei jelentősen eltérnének a mieinktől e tekintetben. A holttest felől én rendelkezem, hiszen én vagyok a legközelebbi hozzátartozója.

– Természetesen nem teszünk semmit az ön egyértelmű jóváhagyása nélkül.

– Az jó – mondta Jennifer, és kissé visszanyerte az önuralmát, maga is meglepődött azon, hogy milyen vehemensen reagált. Persze nagyon is tisztában volt azzal, hogy valószínűleg jelentősen túlreagálja a dolgokat, és haragszik a kórházra, sőt még a nagyanyjára is.

Mert nemcsak szomorú volt miatta, hanem tényleg dühös is volt rá. Egyszerűen igazságtalannak tartotta, hogy Maria nem avatta a bizalmába, és elutazott Indiába egy komoly beavatkozásra, aztán az lett a vége, hogy belehalt.

A hívás befejezése után Jennifer ott állt mozdulatlanul, és rájött, hogy nyilván eltart még egy darabig, mire érzelmileg túl lesz ezen az egészen. De aztán rájött, mennyire elszaladt az idő, és alig pár órája van, hogy elérje a gépet. Ezt jól az eszébe véste, és ezzel a gondolattal a fejében visszasietett a forgóajtón, majd a sürgősségi osztály felé indult.

Szokás szerint a sürgősségin jókora fejetlenség uralkodott. Jennifer most dr. Neil McCulgant kereste, aki ugyancsak gyorsan haladt felfelé a ranglétrán, és most már ő volt az osztályvezető főorvos helyettese, így rá hárult az ügyeleti beosztás feladata is. Jennifer még elsőéves korában ismerkedett meg vele, amikor egyszerű osztályos orvos volt. Olyan fizimiskája volt a srácnak, amihez hasonlót nem láthatott a keleti parton, így aztán meglehetősen érdekesnek találta. Neil tipikus dél-kaliforniai „szörfös srác” volt, az a szőke fajta, bár az ő esetében inkább jellegtelen barnáról beszélhetünk. Jennifer azonban leginkább azt találta benne vonzónak, hogy nyílt volt, laza, barátságos, ami szöges ellentétben állt a szorgalmával és félelmetes tudásával, ugyanis Neil szinte fotografikus memóriával rendelkezett. Amikor először találkozott a fiúval, egyszerűen fel nem tudta fogni, hogy lehet, hogy ez az ember érdekesnek találja ezt a feszített munkával járó kemény szakmát, mint a traumatológia és a sürgősségi ellátás.

Bár Jennifer tisztában volt azzal, hogy nem azonos társadalmi körökhöz tartoznak, attól még az érdeklődésük közös volt, mindketten imádtak tanulni… és nagyon sokat lehetett tanulni tőle. Az egyéves sebészeti gyakorlat során rájött, hogy Neil az első férfi, akivel őszintén tud beszélgetni, és nem csak az orvostudományról. Így aztán szoros barátságot kötöttek, igazság szerint Neil volt az első igazi barátja. Azt hitte, hogy voltak már korábban is barátai, de miután megismerkedett Neillel, rájött, hogy ez nem volt igaz. Neil az első olyan ember, akivel Jennifer hajlandó volt megosztani a legféltettebb titkait is.

– Elnézést! – kiáltott oda Jennifer az egyik arra siető ápolónak a káosz közepette. A férfi épp odakiáltott valamit a kolléganőjének, aki az ajtóból hajolt ki jó pár sarokkal arrébb a folyosón. – Meg tudná mondani, hol van dr. McCulgan?

– Gőzöm sincs – válaszolta a férfi. Valami oknál fogva egy helyett két fonendoszkóp fityegett a nyakában. – Próbálta már az irodájában?

Jennifer megfogadta a tanácsot, és végigsietett az előtéren, ahonnét a férfi irodája nyílt. Benézett az ajtó üvegén, és látta, hogy szerencséje van. Neil ott ült az íróasztalánál, háttal neki, zöld műtősruhája fölött fehér kikeményített köpenyt viselt. Jennifer lehuppant az íróasztal és a fal közé bepréselt székre. A fiú összerezzent, és egy pillanatra felnézett.

– Ráérsz? – kérdezte Jennifer, és kissé könyörgőre fogta a hangját. Kérdése hallatán a férfi kuncogni kezdett, és visszafordította a tekintetét az előtte heverő november havi ügyeleti beosztás vastag dossziéjára.

Neilnek finom vonásai voltak, intelligens volt a tekintete, és néhány korai ősz hajszál vegyült a hajába a halántékánál. Tipikus szörfözőalkata volt: széles váll és hihetetlenül keskeny csípő. Fatalpú fehér bőrklumpát viselt.

– Beszélhetnénk egy pillanatra? – erősködött a lány. Beszéd közben összeszorult a torka, és nyeldesni kezdte a könnyeit.

– Ha rövidre tudod fogni – válaszolta a férfi mosolyogva. – Egy órán belül ki kell nyomtatnom ezt a beosztást. – Ismét felnézett, és ekkor vette észre, hogy a lány a könnyeivel küszködik. – Mi a baj? – kérdezte, és hirtelen aggodalom ült ki az arcára. Letette a tollát, és a lány felé hajolt.

– Szörnyű hírt kaptam ma reggel.

– Jaj, nagyon sajnálom – mondta, és megszorította a karját. Nem kérdezte, miről szól a hír. Elég jól ismerte Jennifert ahhoz, hogy tudja, úgyis elmondja, ha akarja, de úgysem mondja el, ha nem, hiába is könyörögne.

– Köszönöm. A nagyanyámról van szó. – Kiszabadította a karját, majd Neil íróasztalára nyúlt, hogy elvegyen egy papír zsebkendőt.

– Ó, emlékszem rá. Mariának hívják, igaz?

– Igen. Pár órával ezelőtt halt meg. Ha hiszed, ha nem, még a CNN-en is bemondták.

– Te jó ég, nagyon sajnálom! Tudom, milyen sokat jelentett neked. Mi történt?

– Azt mondták, szívrohama volt, de ez elég furcsán hangzik.

– Azt elhiszem. Nem is olyan régen itt volt teljes kivizsgáláson. Igaz? Úgy emlékszem, makkegészségesnek nyilvánították.

– Így igaz. Pedig még terheléses EKG-t is végeztek rajta.

– Haza kell menned, vagy innen nem tudod elintézni? Úgy értem, pont ma kezdted a sebészeti gyakorlatot, igaz?

– Igen is, meg nem is – válaszolta Jennifer rejtélyesen. – A helyzet kicsit bonyolultabb.

Elmondta Neilnek az egész sztorit Indiáról. Beszélt arról, hogy folyton a hamvasztás és a balzsamozás miatt nyaggatják, arról, hogy a dékántól kapott egy hét szabadságot, meg arról, hogy a chicagói cég fizeti a költségeit, és pár óra múlva elrepül.

– Tyű a mindenit! – mondta Neil. – Neked aztán mozgalmas délelőttöd volt. Sajnálom, hogy ilyen szomorú okod van rá, hogy Indiába utazz. Tudod, meséltem, hogy tavaly májusban ott jártam, és teljesen lenyűgözött az az ország. Az ellentétek hazája. De azt hiszem, neked nem lesz kéjutazás. – Neil öt hónappal korábban járt Újdelhiben, ahol egy orvosi konferencián tartott előadást.

– El nem tudom képzelni, hogy élveznék valamit ebben az útban, de erről jut eszembe a malária. Szerinted mit kéne tennem?

– Ajjaj! – mondta Neil, és megborzongott. – Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de ezt már pár héttel ezelőtt el kellett volna intézni.

– Na ja, csak hogy ki gondolta volna, hogy ez lesz? Egyébként minden más ellen be vagyok oltva, még tífusz ellen is, mert tudod, tavaly a belgyógyászaton volt egy tífuszgyanús betegem.

Neil elővette a recepttömbjét a fiókjából, és gyorsan firkantott egy vényt. Átadta Jennifernek, a lány pedig végigfuttatta rajta a tekintetét.

– Doxiciklin? – olvasta fel hangosan.

– Lehet, hogy nem ez a legjobb választás, de azonnal bizonyos fokú védettséget nyújt. A legjobb az egészben az, hogy valószínűleg nem is lesz szükséged rá. Valójában az ország déli részében jelent problémát a malária.

Jennifer bólintott, aztán elrakta a receptet a válltáskájába.

– De miért ment a nagyanyád Indiába megműttetni magát?

– Azt hiszem, pusztán anyagi okokból. Nem volt egészségbiztosítása. És biztos vagyok benne, hogy az a rohadt apám is igyekezett rábeszélni.

– Olvastam az indiai gyógyturizmusról, de soha nem ismertem senkit, aki valóban igénybe vette volna.

– Én nem is tudtam a létezéséről.

– És hol szállásolnak el?

– Egy Amal Palace nevű szállodában.

– Tyűha! – mondta Neil. – Az állítólag ötcsillagos. – Elnevette magát, aztán hozzátette: – Jobb, ha vigyázol, ezek megpróbálnak lekenyerezni. Na persze csak vicceltem. Nincs szükségük arra, hogy lekenyerezzenek. A gyógyturizmus egyik negatívuma az, hogy reklamáció kizárva. Nem létezik olyan, hogy műhiba. Még akkor is, ha baromi nagy hibát követnek el, például valakinek az egészséges szemét távolítják el, vagy véletlenül eltesznek valakit láb alól, vagy félrekezelik, akkor sincs mit tenni.

– Gondolom, valamilyen szerződést kötöttek az Amal Palace-szal. Ott szokták elszállásolni az embereket. Úgy értem, nem hiszem, hogy különös bánásmódban részesülök. Igazság szerint egy rokon útiköltségét és szállodai ellátását kifizetik. Ezért is tudok elutazni. A léhűtő apám azt állította, hogy ő nem bír menni.

– Nos, remélem, lesz valami jó is ebben az utazásban – mondta Neil. Még egyszer megszorította Jennifer csuklóját. – És légy szíves, tudasd velem, mi a helyzet. Bármikor felhívhatsz: reggel, délben, éjszaka. Nagyon sajnálom, ami a nagyanyáddal történt. – Aztán felvette a tollát, mintegy jelezvén, hogy vissza kell térnie a munkájához.

– Nos… volna egy kérésem – mondta Jennifer, és nem moccant a helyéről.

– Csak rajta, mi jár a fejedben?

– Nincs kedved velem jönni? Azt hiszem, nagy szükségem lenne rád. Úgy értem, tökéletesen idegen vizekre evezek. Kilencéves koromat leszámítva, amikor Columbiában jártam, életemben nem hagytam el az országot, nem beszélve arról, hogy ilyen egzotikus helyre utazzam, mint India. Mivel te nem régen jártál ott, neked már van vízumod, és el sem tudom mondani, mennyivel nagyobb biztonságban érezném magam, ha ott lennél. Tudom, hogy óriási kérés, de annyira kisvárosinak érzem magam; még akkor is szorongok, ha át kell mennem New Jersey-be. Na jó, most hülyéskedek, de azt tényleg senki nem foghatja rám, hogy nagy utazó vagyok. És tudom, hogy a sürgősségi ellátás egyik nagy előnye, hogy az ember bármikor vehet ki szabadságot, különösen, mivel pár hete beugrottal Clarence helyett, és most tartozik neked egy szívességgel.

Neil nagyot sóhajtott, aztán megrázta a fejét. Ha valamire most nem vágyott, hát az az volt, hogy Indiába utazzon, még akkor sem, ha futotta volna az idejéből. Igazság szerint eredetileg részint azért választotta a sürgősségit, mert így összeállíthatott magának egy huszonnégy óra ügyelet, huszonnégy óra szabad elvű beosztást, így amikor a munkahete hétfőn reggel hétkor indult, akkor gyakorlatilag csütörtök reggel hétre már végzett is a heti munkájával, hacsak nem akart túlórázni. A hét többi napján pedig hódolhatott igaz szerelmének, a szörfözésnek. Pillanatnyilag már nagyon várta, hogy a hétvégét San Diegóban töltse szörfözéssel. Való igaz, hogy barátja, kollégája és szörfös társa, Clarence Hodges lógott neki egy szívességgel, mert helyettesítette a hawaii útja idején. De mindez nem számított. Neil nem akart Indiába menni egy halott nagymama miatt. Még ha esetleg Jennifer anyja halt volna meg… De a nagyanyja? Na, azt azért nem.

– Nem mehetek – mondta Neil rövid hallgatás után, mintha egyáltalán fontolóra vette volna az ötletet. – Sajnálom, de nem tehetem. Most semmi esetre sem. Ha tudsz várni egy hetet, akkor talán. De most nem alkalmas az idő. – Esetlenül széttárta a kezét az ügyeleti beosztás fölött, mintha ez a munka jelentené a problémát.

Jennifer arcán csalódott döbbenet tükröződött. Jó sokat tépelődött azon, hogy vajon meg merje-e kérni a fiút, vagy sem, és azon is, hogy valóban szüksége lenne-e rá. Végül az billentette félre a mérleg nyelvét, hogy józanul feltette magának azt a kérdést, képes lesz-e kezelni a helyzetet, ha odaér Indiába. Az nyilvánvaló volt számára, hogy miután túl volt a kezdeti sokkon, melyet Maria halálhíre okozott, egy csomó dologba kapaszkodott. Például rengeteg elintéznivalója volt, meg kellett terveznie az utat, ez az, amit a pszichiáterek „blokkolásnak” vagy védelmi mechanizmusnak hívnak. Eddig viszonylag jól működtek a dolgok, és ő maga is helytállt. De tekintve, hogy milyen közel állt hozzá a nagyanyja, attól félt, hogy amikor valóban felfogja a veszteség nagyságát, akkor nagy baj lesz. Tényleg félt tőle, hogy mire odaér Indiába, teljesen összeomlik.

Jennifer szúrósan nézett Neilre. Meglepetése és csalódottsága egy pillanat alatt dühvé változott. Annyira biztos volt abban, hogy ha kertelés nélkül megkéri a fiút, és bevallja neki, hogy nagy szüksége lenne rá, márpedig úgy érezte, így járt el, akkor egészen biztosan igent mond, tekintve, hogy milyen bizalmas viszonyban vannak egymással. Az a tény, hogy ilyen hamar lerázta, ilyen nevetséges, gyermeteg magyarázattal, olyasvalami volt, amire ő soha nem lett volna képes fordított helyzetben, márpedig ez azt jelentette, hogy a kapcsolatuk nem annyira kölcsönös, amilyennek képzelte. Röviden összefoglalva tehát, Jennifer szerint Neil egyértelműen az értésére adta, hogy rá nem számíthat. Ő sem jobb hát a férfiak többségénél.

A lány hirtelen felpattant, és egyetlen szó nélkül kiment az apró irodából, majd visszatért a zsúfolt sürgősségi osztályra. Hallotta, hogy Neil utána kiált, de nem állt meg, hogy válaszoljon. Nagyon fajt neki, hogy rá kellett jönnie, hiba volt a bizalmába fogadni a férfit. Ami pedig azt a korábbi szándékát illeti, hogy kölcsönkér tőle némi készpénzt, ezek után eszébe sem jutott volna előhozakodni vele.

Hatodik fejezet

2007. október 16.,

kedd 6 óra 30 perc,

Újdelhi, India

Cal Morgan általában mélyen aludt, és csak jó durva hangú ébresztőórára volt képes felkelni. Általában a rádiós CD-lejátszó óráját használta, a CD-lejátszóba pedig valamilyen harsány indulót tett be. Háromnegyedig feltekerte a hangerőt, így a lejátszó olyan erősen rezgett, hogy az éjjeliszekrényről a földre zuhant a ráhalmozott holmik többsége. Még a szomszédos lakásban élő Petra is úgy hallotta, mintha az ő szobájában szólna. Amikor tehát megszólalt az induló, Cal elnémította, amint eléggé össze tudta szedni magát hozzá. Még ennek ellenére is időnként előfordult vele, hogy ismét mély álomba zuhant.

De aznap ez nem történhetett meg. Az előző esti dolgok nagyon felkavarták, így aztán nem volt szüksége több alvásra. A szoba magas mennyezetét bámulta, és a tegnap esti történések körül rajzottak a gondolatai.

Leginkább az nyugtalanította, hogy Veena öngyilkossági kísérlete kockára tette az egész vállalkozás sikerét. Ha nem ment volna be a szobájába, hogy megnézze, mit csinál a lány, akkor meghalt volna, és kétségkívül nyomozás követte volna a halálát, márpedig a kivizsgálás beláthatatlan következményekhez vezetett volna. Egész biztos, hogy be kellett volna zárni a Nurses Internationalt, és eközben az a legkevesebb, hogy lelassult volna az a folyamat, melyek végcélja az volt, hogy igazán megszedje magát mint a SuperiorCare vezérigazgatója.

Calt eredetileg nem vonzotta az egészségügy, és még most sem érdekelte a betegek vagy a nővérek helyzete. Csak az ezzel járó pénz izgatta, az a kétmilliárd dollár, amely egyedül az USA-ból befolyt, valamint a folyamatos növekedést alátámasztó statisztikai adatok. Gimnazista korában a reklámszakma vonzotta leginkább. Az UCLA-re járt, valamint a Rhode Island-i tervezőiskolába, hogy ott készüljön fel erre a pályára. Rövid ideig dolgozott csak a szakmájában, de azonnal felfogta, hogy a területnek milyen korlátai vannak, különösen pénzügyi vonatkozásban. Lemondott hát a reklámszakmáról, de az árverési trükköket megtartotta, így átment a Harvardi Közgazdasági Egyetemre, ahol felnyitották a szemét, hogy milyen elképesztő pénzek forognak az egészségügyi ellátásban. Az iskola befejezését követően a SuperiorCare Kórházvállalatnál pályázott meg egy alacsony pozíciót, amelyet el is nyert. Ez ugródeszkát jelenteti a terület egyik legnagyobb cégénél. A vállalat tulajdonában kórházak, klinikák és rendelőintézetek voltak szinte az USA minden államában lévő nagyvárosokban.

Kreatív hajlamát kihasználva Cal a PR-osztályon keresztül jutott be a vállalatba, mert úgy érezte, ezen a területen tud a leghamarabb nevet szerezni magának, és így felhívhatja magára a cégvezetők figyelmét. Az első napon már azzal dicsekedett, hogy tíz év múlva ő vezeti majd a vállalatot, és két év elteltével úgy tűnt, a jóslata akár valóra is válhat. Egy nála öt évvel idősebb és az ő 180 centijénél hárommal magasabb Petra Danderoff nevű nővel együtt, aki ugyancsak a PR-részlegen dolgozott, amikor belépett a céghez, vezették az egész osztályt, annak köszönhetően, hogy milyen sikeres kampányt dolgoztak ki, melynek következtében a vállalat több rendelőintézetének bevételét sikerült csaknem megduplázniuk. Egyeseket meglepett a ranglétrán való gyors emelkedése, Cal azonban semmi meglepőt nem talált ebben. Már kiskora óta hozzászokott a sikerhez, részben a genetikai örökségként kapott önbizalmának, részben a versenyszellemből fakadó, önmagát beteljesítő jóslatoknak köszönhetően, de legalább akkora szerepet játszott mindebben a hasonló versenyszellemmel rendelkező apja megszállottsága. Már kisgyerek kora óta azt akarta, hogy a fiú mindent nyerjen meg, különösen, amikor a két bátyjával versengett. A monopolyhoz hasonló társasjátékoktól kezdve egészen az iskolai osztályzatokon át a szülőknek választott karácsonyi ajándékig bezárólag Cal mindig arra törekedett, hogy elvigye a pálmát, s mindezt olyan eltökéltséggel tette, amilyet csak keveseknél látni. A győzelem pedig fokozta a siker utáni vágyát olyan mértékig, hogy az évek során elvesztette minden morális érzékét. Számára a csalás, amelyet persze sohasem nevezett nevén, és az etikaszabályok felrúgása, amelyeket pusztán korlátoknak vagy nyúlszí-vűségnek érzett, egyszerűen latba vethető eszközök voltak.

A SuperiorCare vállalat vezetőinek fogalma sem volt Cal gyerekkoráról és személyiségtorzulásáról. Azt azonban jól látták, milyen nagyot lendített a cég szekerén, és örömmel jutalmazták meg, különösen a vezérigazgató, Raymond Hausman. Teljesen véletlenül ez az elismerés nagyjából ugyanakkor öltött kézzelfogható formát, amikor Clyde English felhívta a vezérigazgató figyelmét a cég anyagi problémáira. Mindenki megrökönyödésére a könyvvizsgálat kiderítette, hogy a cég 2006-ban körülbelül huszonhétmillió dollárt vesztett az előző évhez képest amiatt, hogy a növekvő indiai gyógyturizmusnak köszönhetően hihetetlen számú amerikai beteg fordított hátat a SuperiorCare kórházainak, és az ázsiai szubkontinensre utaztak, hogy ott műttessék meg magukat.

Raymond Hausman összekötötte tehát egymással a két dolgot, és titkos találkozóra hívta az irodájába Calt. Elmagyarázta neki, hogy milyen károkat okozott a gyógyturizmus, és azt, hogy valahogy vissza kell fordítani ezt a folyamatot. Ezután páratlan lehetőséget kínált fel Calnak. Azt mondta, hogy a SuperiorCare egy Luganóban székelő titkos svájci bankon keresztül bőkezűen pénzelne egy olyan céget, amelyet azzal a kifejezett céllal alapítanak, hogy komolyan csökkentse az Indiába utazó gyógyturisták számát, ha beleegyezik abba, hogy létrehozza ezt a céget. Raymond kertelés nélkül a tudtára adta, hogy a SuperiorCare semmiféle kézzelfogható kapcsolatot nem szeretne egy ilyen vállalattal, és ha rákérdeznének a dologra, kézzel-lábbal tiltakoznának, hogy bármiféle közük van egymáshoz, és az sem érdekelte, hogy a vállalat milyen eszközökkel éri el a célját. Raymond nem mondta ki, ám Cal kihallotta a szavaiból, hogy a SuperiorCare-től csak ideiglenesen távozna, siker esetén a cég tárt karokkal várná vissza, és rendkívül magas beosztást kapna: óriásit ugrana felfele a vállalati ranglétrán.

Annak ellenére, hogy Calnak fogalma sem volt arról, hogyan fogja mindezt megvalósítani, azonnal ráállt a dologra, azzal a kitétellel, hogy Petra Danderoff, aki abban az időben vele együtt társigazgató volt a PR-osztály élén, vele mehet. Hausman először nem akart beleegyezni a dologba, azzal a kifogással, hogy akkor nem volna, aki irányítaná a PR-részleget, de miután újfent figyelmeztették, hogy milyen komoly problémát jelent a gyógyturizmus, végül beadta a derekát.

Két héttel később Cal és Petra visszatért Cal szülővárosába, Los Angelesbe, és megvitatták, hogyan is lehetne működtetni ezt a vállalatot. Segítségképpen mindketten felvettek a céghez egy-egy tehetséges barátot: Cal Durell Williamset választotta. Az afroamerikai férfival még a Los Angeles-i egyetemen barátkozott össze, a srác szakterülete a számítógépes biztonság volt, Petra pedig Santana Ramos pszichológust vette be a csapatba, aki hat év magánpraxis után a CNN-nél is dolgozott.

A legfontosabb az volt, hogy mind a négy emberben egyformán munkált a versenyszellem, egyaránt képesek voltak arra, hogy fittyet hányjanak az etika szabályaira, és valamennyien életük nagy lehetőségét látták ebben a cégben, amelynek célja az volt, hogy visszaszorítsa a gyógyturizmust. Mindannyian megfogadták, hogy megragadnak minden szükséges eszközt, hogy hátráltassák az iparágat. A csapat kidolgozott egy részletes stratégiai tervet, melynek lényege az volt, hogy egyre nagyobb félelmet keltenek a betegekben, és ez nyilván csökkenti majd a szolgáltatások iránti keresletet. A kellő propaganda hiányában a sebészeti beavatkozásra váró emberek eleve ódzkodtak attól, hogy Indiába vagy más fejlődő országba utazzanak, könnyen érthető okoknál fogva. Először is aggasztották őket az ezekben az országokban uralkodó higiénés állapotok, féltek attól, hogy elfertőződik a seb, és elkapnak egy csomó rettenetes fertőző betegséget. Ezután nyilvánvalóan megfogalmazódott bennük, hogy vajon kellően képzettek-e az ottani sebészek és az asszisztencia, ideértve a nővéreket is. Ráadásul maguknak a kórházaknak a színvonalát is megkérdőjelezték, és idetartozott az is, hogy vajon rendelkeznek-e a szükséges magas színvonalú technikai berendezésekkel. Végül pedig az is felvetődött, hogy általában sikeresek-e ezek a műtétek.

Amikor a csapat megvizsgálta az indiai idegenforgalmi hivatal propagandáját, rájöttek, hogy a hivatal pont ezeket a problémákat célozza meg. Következésképpen úgy döntöttek, hogy Cal új cégének olyan reklámhadjáratot kell folytatnia, amely épp az ellenkezőjét teszi, és az emberek félelmét aknázza ki. Mindenki biztos volt abban, hogy a terv sikeres lesz, hiszen azok a reklámhadjáratok mindig sikeresek, amelyek az emberek létező hiedelmeire vagy előítéleteire alapoznak.

Sajnos épphogy csak kialakították a stratégiájukat és ötleteket cseréltek, amikor komoly problémával kellett szembesülniük. Rájöttek, hogy India hatalmas pénzösszegeket költ arra, hogy reklámozza gyógyturizmusát, így nyilván az indiai kormány nagy erővel kezdene nyomozásba, ha valaki épp ellenük dolgozna, és bármiféle szaglászás jókora problémákat okozna, amennyiben nem lehetne kézzelfogható adatokkal alátámasztani az ellenkampányukat.

Gyorsan rájöttek, hogy valós adatokra van szükségük az indiai magánkórházakból, különösen a műtéti eredmények, a halandóság és a szövődmények tekintetében. Például olyan statisztikai adatokra volt szükségük, mint a fertőzési arány. Csakhogy az adatok nem voltak hozzáférhetőek. A csoport ellenőrizte az internetet, az orvosi folyóiratokat, sőt még az egészségügyi minisztériumban is érdeklődtek, ám hamar rájöttek, hogy ott hét lakat alatt őriznek minden ilyen információt, sőt az adatok puszta létezését is tagadják. A saját hirdetéseikben nem használtak semmiféle adatot, csupán azt hangoztatták, hogy az ő eredményeik is éppolyan jók, vagy jobbak, mint bármely nyugati országé.

A csoport egy időre megtorpant, de aztán gyorsan rájöttek, hogy be kell épülniük a rendkívül jövedelmező és egyre növekvő gyógyturizmusipar kórházaiba. Legjobb lett volna, ha hozzáférnek a könyvelési adatokhoz, csakhogy ez az ötlet finoman fogalmazva megkérdőjelezhető volt. Ehelyett végül arra a következtetésre jutottak, hogy nővéreket fognak felhasználni, főleg azért, mert Santana tudott valamit, amit a többiek nem – nevezetesen azt, hogy a nővérek alkalmazása világméretű vállalkozás. A nyugati országokban hiány volt nővérből, keleten viszont – különösen a Fülöp-szigeteken és Indiában – felesleg volt belőlük, és sok fiatal nővér mindent megtett volna azért, hogy kivándorolhasson az USA-ba gazdasági és kulturális okokból, ugyanakkor óriási, szinte leküzdhetetlennek látszó akadályokkal találták szembe magukat.

Beható kutatások és egy sor vitát követően Cal és társai úgy döntöttek, hogy belevágnak a nővéresdibe, és megalapították a Nurses International nevű céget. A tervük az volt, és véghez is vitték, hogy felvesznek vagy tucatnyi fiatal, kihasználható, vonzó és befolyásolható, frissen végzett indiai nővért, majd amerikai nővéri fizetést adnak nekik, és elhozzák őket turistavízummal az USA-ba, azon belül is Kaliforniába egy egy hónapos továbbképzésre, azzal az elgondolással, hogy hűséges, ennélfogva könnyen manipulálható kémeket faragjanak belőlük. Kaliforniában szándékosan elkényeztették őket, hogy minél jobban tudják őket manipulálni oly módon, hogy kihasználják a kivándorlás iránti vágyukat. A délelőtti órákban számítógépes képzést kaptak, különös tekintettel a számítógépes hackelési technikákra. Délután nővérként dolgoztak pár órát az egyik szuperszolgáltatást nyújtó kórházban, és csiszolhatták az amerikaiangol-tudásukat, egyúttal megismertették őket az amerikai betegek elvárásaival, mert úgy gondolták, hogy ezekkel a képességekkel könnyebben felvennék őket az indiai magánkórházak valamelyikébe.

Minden olajozottan haladt, a tervek szerint. Hat indiai gyógyturizmussal foglalkozó magánkórházban sikerült két-két nővért elhelyezniük. Ami a szállásukat illeti, együtt kellett lakniuk Újdelhi diplomatanegyedében a Nurses International által bérelt házban, amit kezdetben nem néztek jó szemmel a nővérek családtagjai. Mivel azonban igencsak szép pénzt vittek haza továbbra is, a panaszok megszűntek.

Alig egy hetet dolgoztak, de máris valamennyien panaszkodni kezdtek, hogy hat hónapnál hamarabb szeretnének visszatérni Kaliforniába, márpedig azt kérték tőlük, hogy ennyi ideig maradjanak még Indiában. A kérésük fejében azt az utasítást kapták, hogy szerezzék meg a betegek adatait, ki-ki a maga kórházából. A cél az volt, hogy ki tudják számítani az adatokból a fertőzési arányokat, a mellékhatásokat és a halálozási arányokat, hogy azután erre építsék a jövő negatív kampányát. Cal és a többiek meglepetésére egyik nővér sem kérdőjelezte meg ezt a tevékenységet, és csodálatra méltóan sikeresen végezték a dolgukat. Ekkor azonban beütött a krach. Olyasvalami történt, amire senki sem számított. A statisztikai adatok túlságosan jónak bizonyultak, sőt feltűnően kimagaslóak voltak több intézményben is.

Cal és Petra napokig depressziósak voltak, és fogalmuk sem volt, mit tegyenek. Miután annyi pénzt beleöltek abba, hogy létrehozzák ezt a bonyolult kémrendszert, kezdték úgy érezni, hogy egyre nagyobb nyomás nehezedik rájuk, hogy produkáljanak valami eredményt is. Raymond Hausman még egy képviselőt is küldött titokban egy héttel korábban, hogy avassák be, mikor számíthat arra, hogy történik valami. A jelek szerint a gyógyturizmusból származó veszteség tovább növekedett, és ez a veszteségi mutató riasztó mértékben kúszott egyre följebb és följebb. Cal megígérte, hogy hamarosan eredményekről számolhat be, mivel a követ látogatásakor a kórházi adatok még éppen csak kezdtek beáramlani.

De ekkor a nagy nyomás hatására született versenyszellemének köszönhetően újabb ötlet pattant ki Cal fejéből. Ha nem léteznek rossz statisztikai adatok, amelyekre a negatív kampányt építhetnék, akkor nekik kell indukálniuk a rossz eredményeket, a balul elsült történeteket a beépített emberek segítségével, aztán a történeteket azonnal át kell adni a médiának. Egy mit sem sejtő aneszteziológus és egy patológus barátja segítségével, akiket az észak-karolinai Charlotte-ban ismert meg, amikor a SuperiorCare vállalatnál dolgozott, Cal rájött, hogy a szukcinilkolin lesz az a szer, amellyel a hirtelen halált kiváltják. Az elgondolás lényege az volt, hogy olyan betegeket kell keresniük, akiknek a kórtörténetében valamilyen szívbetegség szerepel, és az altatás során szukcinilkolint is kapnak, majd később beinjekcióznak nekik egy pluszadagot az izombénító szerből az operációt követő estén. Cal megtudta, hogy a szert nem lehet kimutatni, de ha mégis sikerülne, akkor azt feltételezhetik, hogy az anesztézia során került a beteg szervezetébe. De a legjobb az egészben az, hogy rögtön szívrohamra gyanakszik mindenki a beteg korábbi kórtörténete alapján.

Cal és Petra tehát kidolgozták a tervet, és elmondták Durellnek és Santanának is. Durell teljes mellszélességgel kiállt mellette, ám Santana kezdetben bizonytalankodott. Az ő felfogásában a fontos adatok ellopása egy dolog, ám embereket ölni valami egészen más. Végül aztán mégis csak beadta a derekát, részint azért, mert rá is átragadt a többiek lelkesedése; részint mivel mindenki elkötelezett volt a siker iránt, ő maga is így érzett, másrészt, mivel sikerült meggyőzni, hogy nem jöhet rá senki a dologra, és végső soron azért is, mert az elgondolás szerint csak pár áldozatról lenne szó. De legfőképpen azért egyezett bele, mert a többiek szerint ez volt az egyetlen módja annak, hogy megmentsék a Nurses Internationalt, amelyről valamennyien úgy gondolták, hogy kulcsfontossággal bír a saját karrierjük szempontjából, és csak ennek segítségével juthatnak hozzá a szerintük megérdemelt javakhoz. Bizonyos mértékig az is hozzájárult döntésének meghozatalához, hogy elmélyülten tanulmányozni kezdte a hinduizmust, mióta az országba érkezett. Nagyon vonzónak tűnt számára a hindu vallás elképzelése az újjászületésről, ami azt jelentette, hogy a halál nem az élet végét jelenti, pusztán egy ajtó az új élet felé, amennyiben az illető személy teljesítette dharmikus kötelezettségeit. Es végül az a tény, hogy a többiekkel együtt megfogadta, hogy bármibe is kerül, visszaszorítják a gyógyturizmust.

Miután végül elfogadták az új stratégiát, újabb probléma merült föl: vajon a nővérek hogyan reagálnak a kérdésre, és hajlandók lesznek-e együttműködni. A Los Angelesben töltött egy hónapot követően a csoport úgymond amerikanizálódott, és annyira hozzászoktak a pénzhez, amelyből támogathatták a családjukat, és annyira szerettek volna kivándorolni Amerikába, hogy nagy valószínűséggel bármire rávehették őket. Cal, Petra és Durell mégis bizonytalanok voltak. Santana viszont úgy gondolta, hogy nem lesz gond a nővérekkel, mivel a döntés meghozatalában segíti őket a szamszarába vetett hitük, és különösen az a hit, hogy a szervezet és a csoport fontosabb az egyénnél. Santana ezután azt mondta, hogy Veena a kulcsfontosságú szereplő, el kell fogadtatni vele, hogy a dharma szerint az a feladata, hogy „elaltasson” egy amerikai beteget. Elgondolása alapján, ha ő mint a csoport de facto vezetője hajlandó megtenni, akkor a többiek kérdés nélkül követik a példáját. Veena együttműködése azonban nem volt magától értetődő. Bár abban mindenki egyetértett, hogy ő a legelkötelezettebb a csapat iránt, és benne a legerősebb a vágy, hogy kivándoroljon, valamennyien érezték benne az ellentmondást, amely nyilvánvaló intelligenciája, született vezetői tehetsége, kivételes szépsége és az ehhez társuló szemmel látható alacsony önértékelése és önbizalomhiánya között feszült. Ezek alapján Santana azt a szakvéleményt tárta a többiek elé, hogy szerinte Veena lelkiismeretét valamilyen komoly teher nyomja, valami, ami rárakódott a hagyományos indiai kultúra és vallás iránti beleivódott kötődésére. Szerinte ha megtudnák, hogy mi ez a teher, és felajánlanák, hogy segítenek megszabadulni tőle, bármi is legyen az, akkor azzal megnyerhetnék Veenát, és hajlandó lenne együttműködni.

Ekkor valamennyi szem Durellre szegeződött. Köztudott volt, hogy intim viszonyt folytat az egyik nővérrel, Szamira Patellel. Bár Petra és Santana nem nézték jó szemmel a dolgot, egyszeriben hasznosnak tűnt a dolog. Mivel Szamira Veena szobatársa és egyúttal legjobb barátnője, valamennyien egyetértettek abban, ha Veena megosztja valakivel a titkát, az csak Szamira lehet. Épp ezért Durellre hárult a feladat, hogy kiderítse, mi is ez, ő pedig rávette Szamirát azzal, hogy a Nurses In-ternationalnek szüksége van Veenára, és ha nem tudják meg, mi nyomasztja a lányt, akkor az egész program veszélybe kerül, és lehet, hogy nem sikerül a lányokat kijuttatni az Egyesült Államokba.

Szamira nyilvánvalóan elhitte a férfi minden egyes szavát, annak ellenére, hogy megesküdött, nem árulja el Veena fájdalmas családi titkait senkinek. Az információ birtokában Cal megkörnyékezte Veenát előző nap délután, felajánlotta, hogy véget vet az apja zaklatásának, amennyiben hajlandó együttműködni és az új stratégia élére állni. Veena kezdetben húzódozott, de aztán meggondolta magát, mert azt ígérték, hogy a húgai és az anyja ettől fogva biztonságban lesznek. Veena számára ugyanis mindig is ez jelentette a legnagyobb problémát, és ez állt a kivándorlása útjában.

Cal Morgan nagyot sóhajtott. Miután végiggondolta ezt az egész történetet, rájött, hogy az egész program, melynek célja az lett volna, hogy eltántorítsák az amerikaiakat attól, hogy Indiába jöjjenek gyógyíttatni magukat, korántsem volt az a sétagalopp, amilyennek kezdetben képzelték. Megcsóválta a fejét, és azon tűnődött, mi jöhet még. Miután felismerte, hogy a váratlan dolgokra nem lehet felkészülni, úgy döntött, vésztervet kell kidolgoznia. Arra az esetre ki kell dolgozni egy tervet, és biztosítani kell a forrásokat is hozzá, hogy kijussanak Indiából, ha más nem, legalább ő maga és a három vezető. Megfogadta, hogy az aznap reggel nyolcra tervezett találkozón előhozakodik a dologgal.

Cal az oldalára fordult, és ránézett az ébresztőóra számlapjára. 6.45 volt, ideje tehát felkelni, ha akar még futni egyet reggeli előtt, és még le akarja ellenőrizni, hogy Veena felkelt-e, és azt tervezi-e, hogy munkába megy. Annak ellenére, hogy az orvosok előző este kimosták a gyomrát a sürgősségin, és szerintük csak minimális mennyiségű altató szívódott fel Cal gyors beavatkozásának köszönhetően, azért meg kellett győződnie a dologról. Ha nem megy dolgozni Mrs. Hernandez halálának másnapján, azzal felhívná magára a figyelmet, amennyiben bárki is kételkedne abban, hogy a beteg nem természetes körülmények között halt meg. Az is nyugtalanította, hogy esetleg Veenát meglátták a kórházban jóval azok után, hogy lejárt a műszakja.

Cal tehát felöltözött a kocogáshoz, aztán elindult a vendégszárny felé. Miután befordult a sarkon, látta, hogy Veena ajtaja résnyire nyitva van, és ezt biztató jelnek vette. Amikor a bejárathoz ért, megkopogtatta az ajtófélfát, beköszönt és ezzel egyidejűleg behajolt a szobába. Veena ott ült az ágya szélén, köntösben. Azt leszámítva, hogy a szeme fehérje kissé piros volt, teljesen normálisnak és ugyanolyan ragyogóan szépnek tűnt, mint máskor. Nem volt egyedül. Santana ott ült Szamira ágyán, szemben Veenával.

– Örömmel jelenthetem, hogy a beteg jól érzi magát – mondta Santana. Öt évvel idősebb volt Calnál, hozzá hasonlóan rajta is tréningruha volt, de Caléval ellentétben ez a szerelés a legújabb divat szerint készült, fényes fekete, testre feszülő nadrág, ugyanilyen fekete, rövid ujjú szintetikus anyagból készült pólóval. Sűrű, sötét haját hátul lófarokban fogta össze.

– Pompás! – mondta Cal, és valóban így is gondolta. – Gondolom, mégy dolgozni? – kérdezte Veenától.

– Természetesen – válaszolta a lány. A szer utóhatása miatt kissé álomittas volt a hangja.

– Beszélgettünk egy kicsit arról, ami tegnap este történt – mondta Santana kertelés nélkül.

– Pompás! – ismételte Cal önmagát, ezúttal kevesebb lelkesedéssel a hangjában. Vonakodott beszélni a kényelmetlen dolgokról, amennyiben ő is érintett volt bennük.

– Veena biztosított afelől, hogy nem próbálja meg újból.

– Az klassz – válaszolta Cal, miközben arra gondolt, azt jól teszi, a szentségit neki.

– Azt mondta, azért tette, mert úgy érezte, az istenek jó néven vennék tőle, hiszen életet az életért. De most, mivel az istenek megmentették, úgy érzi, életben akar maradni. Igazság szerint úgy hiszi, hogy az egész epizód a karmája része.

„A francokat az istenek mentették meg”– gondolta Cal, de nem szólt egy szót sem. Helyette inkább ezt mondta:

– Ennél jobb hírrel nem is szolgálhattál volna, ugyanis nagy szükségünk lesz rá. – Cal Veena arcát fürkészte, és azon tűnődött, vajon a lány elmesélte-e Santanának az agresszív szeretkezésüket, vagy mondott-e valamit a beteg felkavaró haláltusájáról, ám a lány arca épp oly kifürkészhetetlen és békés volt, mint mindig. Amikor Cal a többi vezetővel beszélt előző este, visszatérve a sürgősségiről, ő sem említette egyik dolgot sem – pontosan maga sem értette, hogy miért. Arra gondolt, leginkább talán azért, mert ő is kínosan érezte magát, amiért Veena ilyen nyilvánvalóan fel tudta használni ellene szexuális agresszióját. Cal hozzászokott, hogy manipulálni tudja a nőket, de az ellenkezőjére még nem volt példa. A szukcinilkolin által kiváltott halál pedig korántsem volt az a békés bénulás, ahogy leírták neki, és ahogy ő is továbbadta a többieknek. Attól félt, ha beszélne a valóságról, a többiek lelkesedése is alábbhagyna.

Cal kimentette magát, és otthagyta őket annak ellenére, hogy kicsit aggasztotta a dolog, hogy a nő esetleg kihasználja a lehetőséget, és kibeszéli a háta mögött. De azért nem aggódott emiatt sokáig. Amint kilépett a házhoz tartozó udvar kerítésén, kocogni kezdett. Csana-kiapuri a város azon ritka területei közé tartozott, ahol a part menti erdőszakaszban élvezetes volt a futás. Sajnos kicsit később kelt a szokásosnál, így a forgalom percről percre növekedett. A por és a füst csaknem elérte a napközben megszokott szintet. Emiatt aztán letért a főútról, és a mellékutcákat választotta. Itt jobb volt a levegő, de nem messze a főúttól belefutott egy nagy csapat majomba, amelyek mindig megrémisztették. A delhi majmok feltűnően szemtelenek voltak, legalábbis Cal tapasztalata szerint. Nem attól félt, hogy csapatosan rátámadnának, inkább az aggasztotta, hogy valamilyen egzotikus betegséget kap tőlük, különösen, ha valamelyik megharapja. Aznap reggel mintha megérezték volna a szorongását, az állatok a nyomába eredtek, villogtatták sárgás fogukat, és eszeveszetten rikácsoltak.

Cal úgy érezte, hogy a levegőszennyeződés és a majmok elvették a kedvét a futástól, így aztán hirtelen irányt váltott, aminek következtében a majmok pánikszerűen elmenekültek. Akár egy ló, amely úgy döntött, hogy visszatér az istállóba, Cal gyorsan visszafutott ugyanazon az úton a házhoz. Miután kevesebb mint fél órát töltött odakint, örült, hogy végre visszatért az épületbe, és különösen jókedvűen lépett a zuhany alá. Miközben tisztálkodott és megborotválkozott, a kellemetlen kocogás ellenére úgy érezte, pozitívan indult a reggel. A Santanával folytatott rövid beszélgetésnek köszönhetően jócskán eloszlottak a Veenával kapcsolatos aggodalmai. Az öngyilkossági kísérlet megrémítette, és amíg nem nyugtatta meg Santana, attól félt, hogy esetleg még egyszer megpróbálja a lány. Most, hogy biztos volt benne, ez nem történik meg, és hogy Veena úgy érzi, ez a karmája része, nyilván úgy tekinti, hogy amit Mrs. Hernandezzel tett, a sors könyvében volt megírva, és ez jól felhasználható arra is, hogy a többi nővér együttműködjön vele.

A szakács ízletes sonkás tojást tálalt fel neki, és miután jóízűen elfogyasztotta, a ház végében lévő üvegház felé indult. Amikor beköltöztek, itt még csak székek voltak, de mostanra betettek egy kerek asztalt is, és ezt a helyiséget használták a reggeli megbeszélések színhelyéül.

Amikor Cal belépett, a másik három vezető már ott ült a helyén, és a beszélgetés elhalkult. Cal elfoglalta szokásos helyét, amely a kert belseje felé nézett, háttal a főépületnek. A többiek is a szokott helyükön ültek, látszott rajtuk, hogy valamennyien a szokásuk rabjai. Santana Caltól jobbra foglalt helyet, Petra tőle balra, Durell pedig közvetlenül vele szemben. Testtartásuk jól tükrözte a személyiségüket. A csendes magabiztosságáról ismert Durell hátradőlt, a kezére támasztotta az állát, és a szék karfájára könyökölt. Erős felépítésű, tagbaszakadt fickó volt, mahagóniszínű bőrrel, és mindehhez olyan vékony bajuszt viselt, mintha ceruzával rajzolták volna. Petra egyenesen ült a széke szélén, mintha gimnáziumban lenne, és az lenne a célja, hogy jó benyomást tegyen a tanárára azzal, hogy mennyire figyelmesen hallgatja. Feltűnően magas, megnyerő külsejű nő volt, általában élénk színeket viselt, amelyek jól tükrözték vibráló jókedvét. Santana kényelmesen hátradőlt székében, a kezét összekulcsolta az ölében a pszichológusokra jellemző módon, mintha arra várna, hogy a betege beszélni kezdjen. Mindig nyugodtnak tűnt, szigorúan uralkodott az érzésein.

Cal a Veena öngyilkossági kísérletével kapcsolatos beszámolóval nyitotta a megbeszélést. Persze hozzátéve, hogy biztos abban, mindenki ismeri a részleteket. Megkérte Santanát, mondja el azt, amit ma reggel megtudott tőle a Veenával történt beszélgetés után, különösen arra a részre hívta fel a figyelmet, hogy Veena megígérte, többé nem tesz ilyet. Cal elismerte, hogy az eset olyan mértékig megrémítette, hogy úgy érzi, szükségük van arra, hogy kidolgozzanak egy vésztervet szükség esetére.

– Ha sikerült volna végeznie magával – folytatta Cal –, akkor nyomozást és vizsgálatot indítottak volna, és az nagy problémát jelentett volna a Nurses International számára.

– Pontosan mit értesz vészterv alatt? – kérdezte Petra.

– Pontosan azt, amire a nevéből következtetni lehet – mondta Cal. – Nem valami filozófiai fogalmat húztam elő. A szó szoros értelmében értettem. Ha bekövetkezne a legrosszabb, vagyis ha egy szempillantás alatt el kéne tűnnünk Indiából, akkor jobb, ha minden előre el van tervezve. Nincs szükség improvizációra, mert lehet, hogy nem is lesz rá idő.

Petra és Santana egyetértően bólogattak. Durell csupán kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Szárazföldön, tengeren vagy levegőben? – kérdezte.

– Várom a javaslataitokat – válaszolta Cal. Sorra végignézett az arcokon, majd a tekintete Petrán állapodott meg, mert ő volt a legjobb az ilyen részletek kidolgozásában.

– Légi úton túl bonyolult lenne – mondta a nő. – A Gandhi repülőtéren tapasztalt útlevélellenőrök dolgoznak. Túl sok embert kellene lefizetni, mivel nem tudhatjuk, hogy a nap mely szakában kerül sor a dologra. Ha titokban próbálnánk megszökni, akkor a legjobb lenne szárazföldön.

– Egyetértek – szólt közbe Durell. Előrehajolt, mindkét kezével az asztalra könyökölt, és összekulcsolta az ujjait. – Szerintem észak-kelet felé kellene mennünk autóval vagy furgonnal, amelyet kizárólag erre a célra vásárolunk, teletankolunk és belepakolunk minden szükséges dolgot, hogy útra készen álljon. Át kéne lépünk a nepáli határt egy előre meghatározott helyen, melyet erre a legalkalmasabbnak ítélünk, bár nem sok választásunk van. Végül pedig elegendő mennyiségű készpénzt kell tenni az autóba kenőpénznek. Ez kulcsfontosságú lehet.

– Úgy érted, vegyünk egy járművet, készítsük fel, aztán rejtsük el valahová? – kérdezte Cal.

– Pontosan – válaszolta Durell. – Néha indítsuk be, de tartsuk garázsban!

Cal vállat vont. Hol egyik, hol másik nőre nézett, hogy lássa, hogyan reagálnak. Egyikük sem szólalt meg. Cal visszafordult Durellhez.

– Rád bízhatom, hogy megoldd azt, amit javasoltál?

– Természetesen – válaszolta Durell.

– Jól van, most pedig foglalkozzunk az új stratégiánkkal. Van már valamilyen visszajelzés?

– Természetesen – válaszolta Santana. – Pár órával ezelőtt beszéltem a CNN-es kapcsolatommal. Ahogy reméltem, amint megkapták az információt, máris adásba került a hír. Baromi jól reagáltak az emberek, sokkal jobban, mint vártuk, a híreket követően csak úgy áramlanak hozzájuk az e-mailek. Az elnökválasztási kampány után ez a második legolvasottabb és legérdekesebbnek talált hír. Alig várják, hogy újabb eseményekről számolhassanak be.

Cal hátradőlt, és a szája szeglete mosolyra húzódott. Amit az imént hallott, az első pozitív hír volt a közös megfeszített munkájuk kapcsán.

– Amikor felébredtem ma reggel, újabb üzenetet kaptam a CNN-es kapcsolatomtól, Rosalyn Beekmantől. Azt mondta, hogy három televíziós hálózat hírműsora is felkapta a sztorit, hogy átfogó képet alkossanak a gyógyturizmusról. Mindháromnak az lett a végkicsengése, hogy feltették a kérdést, biztonságos dolog-e, ha az ember Indiában próbálja gyógyíttatni magát.

– Fantasztikus! – kiáltott fel Cal, és többször is az asztalra csapott az öklével, hogy hangsúlyt adjon a szavainak. – Amit mondtál, az zene füleimnek. Felvetődik egyúttal a kérdés, hogy mikor csináljuk ismét. Ha a CNN újabb anyagot vár tőlünk, ahogy azt Santana is mondta, szerintem nem kéne csalódást okoznunk nekik.

– Egyetértek – mondta Durell. – Ez nem kérdés. Addig kell ütni a vasat, amíg meleg. És meg kell hogy mondjam, Szamira készen áll. Igazság szerint sértésnek vette, hogy Veenát választottuk elsőként, nem pedig őt. Azt mondja, van egy olyan betege, akinek voltak korábban szívproblémái, és ma reggel műtik. Az illető tökéletes alanynak bizonyulna.

Cal felnevetett.

– És én még azon aggódtam, milyen nehéz lesz rávenni a nővéreket, hogy együttműködjenek, erre tessék, maguktól jelentkeznek a feladatra.

Cal most Petrához és Santanához fordult.

– Na és önök mit gondolnak, hölgyeim? Mit szóltok ahhoz, hogy dobjuk be ismét a horgot? Tegnap este, amikor kiderült, hogy Veena túladagolta magát, álmomban sem gondoltam volna, hogy ma már azon fogok tűnődni, megismételjük-e a dolgot. És tessék!

– Rosalyn kifejezetten azt mondta, hogy újabb anyagra van szükségük – mondta Santana, és Petrára pillantott. – Mivel most már tudjuk, hogy tényleg azonnal beteszik a hírekbe a tőlünk kapott információt, én igennel szavazok.

– Mekkora az esélye annak, hogy Szamira is úgy túlreagálja a dolgot, mint Veena? – kérdezte Petra, és viszonozta Santana pillantását.

– Nincs szükségünk újabb öngyilkossági kísérletre.

– Az biztos, hogy Szamira nem tesz ilyet – mondta Durell. Aztán még nyomatékosan hozzátette. – Lehet, hogy egykorú Veenával, lehet, hogy szobatársak, lehet, hogy a legjobb barátnője, de ami a személyiségüket illeti, két teljesen különböző emberről beszélünk. Bizonyos szempontból ennek is köszönhető, hogy ilyen szoros kapcsolatban vannak, vagy legalábbis abban voltak. Tegnap délután, mielőtt Veena elment, hogy megtegye, amire vállalkozott, jól letolta Szamirát, amiért kikotyogta a családi titkokat.

– Egyetértesz a hallottakkal, Santana? – kérdezte Petra.

– Igen – válaszolta Santana. – Szamirában nagyobb a versenyszellem, de nem vezető típus. Ami még fontosabb, több benne az önzés, és nem akadékoskodik annyit.

– Akkor egyetértek a dologgal – mondta Petra.

– Mi a véleményetek azzal kapcsolatosan, hogy két nap egymás után ugyanaz történik ugyanabban a kórházban? Szerintetek ez nem gond?

– Ez jó kérdés – válaszolta Petra.

Valamennyi szempár Calra szegeződött. A férfi vállat vont.

– Szerintem ez nem számít. Biztosítottak afelől, hogy számos oknál fogva nem mutatható ki az anyag. Másodszor pedig a kórházi hatóságok és az üzleti támogatóik a haláleseteket a lehető leggyorsabban a szőnyeg alá szeretnék söpörni, hogy elkerüljék a negatív sajtóvisszhangot. Indiában nincs rendes igazságügyi orvosszakértői rendszer, de ha esetleg valaki, bár erre szemernyi esélyt sem látok, mégiscsak gyanút fogna, hogy valami disznóságról van szó, és aztán, ami még valószínűtlenebb, hogy a szukcinilkolinra gyanakodna, addigra már a szer rég felszívódott, és ha bármilyen maradvány kimutatható lenne, azt az anesztéziára fognák.

– Igazság szerint – szólt közbe Santana –, ha két napon belül két haláleset fordulna elő, az jóval nagyobb sztori, szerintem sokat segítene az ügyünkön.

Cal egyetértően bólogatott, majd Petrára és Durellre nézett. Mindketten bólintottak.

– Pompás – mondta Cal, majd elmosolyodott, és mindkét kezével az asztalra támaszkodott. – Pompás, hogy ilyen szépen egyetértünk. Akkor hozzuk mozgásba a dolgokat! – Aztán Durellre nézett, és még hozzátette: – Légy szíves, közöld Szamirával a jó hírt, ha visszatért a munkából.

– Ezer örömmel – válaszolta Durell.

Hetedik fejezet

2007. október 15.,

hétfő 19 óra 54 perc,

Los Angeles

(Egy időben azzal, hogy a Nurses International reggeli megbeszélése befejeződött)

Neil McCulgan letette a tollat, és megdörgölte a szemét. Az ügyeleti beosztás, amelyen dolgozott, még mindig nem volt kész. A szoftvercég, amelynek programja alapján el kellett volna készítenie, nemrégiben vezetőségváltáson ment keresztül, és azok után, hogy a régi igazgató már nem tarthatta rajta mindenen a kezét, a szoftver összevissza kevert mindent, ennélfogva Neilnek kitartó, kemény munkával kézzel kellett átírnia. Az órájára pillantott. Már majdnem nyolc volt, és már hétkor el kellett volna mennie, és teljesen kimerült.

Két oka is volt annak, hogy nem sikerült befejeznie a beosztást. Az első az volt, hogy tömegkarambol történt a 405-ös autópályán, aminek következtében többen meghaltak, és rengeteg súlyos sérültet hoztak be, így a mentők egymás után érkeztek kevesebb mint fél órával azután, hogy Jennifer Hernandez gyerekes módon elrohant az irodájából. Jó pár órába beletelt, hogy a betegeket ellássák, vagyis el kellett különíteni a halottakat az élőktől, stabilizálni a súlyos sérülteket és a műtőbe küldeni őket, végül pedig megfelelően el kellett látni a kevésbé súlyos sérülteket, helyre kellett tenni és begipszelni a törött csontokat, és összevarrni a sebeket.

A második ok, ami miatt a beosztás még nem készült el, hogy nem tudott koncentrálni.

– A szentségit! – kiáltott a fal felé, aztán lelkifurdalást érzett ostoba érzelmi kitörése miatt. Megpördült a székén, és a váróra pillantott. Két beteg is az irodája felé nézett kérdő tekintettel és felvont szemöldökkel. Neil meglehetősen zavarba jött a dühkitörése miatt, felállt a székéről, és miután megnyugtatásképpen odaintett a két betegnek, becsukta az ajtót, és visszaült a helyére.

Neil Jennifer miatt nem tudott összpontosítani. Bár óhatatlanul is gyermeteg módon próbálta megindokolni, miért nem megy Indiába, lassan beismerte magának, hogy szánalmasan kezelte a helyzetet. Először is valójában önző okok motiválták. Végül elismerte, hogy a kifogás, amellyel élt – nevezetesen, hogy át kell dolgozni az ügyeleti beosztást –, meglehetősen átlátszó hazugság volt. Sokkal nyíltabbnak kellett volna lennie, és őszintén megbeszélni a kérdést. Végül pedig leginkább azért érzett lelkifurdalást, hogy hogyan indokolta meg önmagának a dolgot – azt, hogy ha az anyja halt volna meg, nem a nagyanyja, akkor esetleg elment volna. Ez aztán szép kis hazugság volt. Tökéletesen tisztában volt azzal, hogy Jennifer számára a nagyanyja minden tekintetben pótolta az anyját.

Egyszer Neil meg is próbálta felhívni Jennifert a mobilján, de a lány nem vette fel. Fogalma sem volt, hogy vajon azért nem veszi fel, mert látta, hogy ki hívja, vagy azért, mert már elindult, és ezt már nem is fogja megtudni. Egy őrült pillanatban az is eszébe jutott, hogy a repülőtérre rohan, és még indulás előtt elkapja a lányt, de aztán elvetette az ötletet, mert fogalma sem volt, melyik légitársasággal utazik. Mivel mindössze öt hónapja járt Indiában, jól tudta, hogy Los Angeles és New York között több utasszállító járat is közlekedik.

Neil egész délután ostorozta magát, amiért ilyen csúnyán bánt Jenniferrel, míg végül odáig jutott, hogy gyerekesnek és önzőnek titulálta saját magát. A végén már úgy látta, hogy Jennifer tökéletesen helyesen tette, hogy kisétált az irodából anélkül, hogy visszanézett volna. Ekkorra már jó oka volt feltételezni, ha a lány másképp tett volna, akkor valószínűleg ő még nagyobb szamarat csinált volna magából.

Neil végül hirtelen mozdulattal felállt, hátralökte a forgószékét, de olyan erővel, hogy nekivágódott az ajtónak. Az ajtón lévő fogasról leakasztott egy tiszta fehér köpenyt, belebújt, aztán kiment a központi nővérpulthoz. Elkapta az első ráérő nővért, és megkérdezte tőle, hogy Clarence Hodges elment-e már. A barátja eredetileg nem volt ügyeletes, de akárcsak Neil, ritkán fordult elő, hogy időben elment. Szerencséjére közölték vele, hogy az egyik kezelőben van, és éppen sebet varr. A nővér ráadásul meg is mutatta, melyik lefüggönyözött kezelőben tartózkodik a barátja.

– Haver! – kiáltotta Neil, amikor átnézett Clarence válla fölött. Clarence éppen egy beteg jobb fülét varrta vissza a fejére. Finom, plasztikai műtét volt, a barátja apró öltésekkel, fekete selyemfonallal dolgozott. Egyébként annak idején Neil vette fel az osztályra Clarence-t. A gimnáziumban osztálytársak voltak. Nem ugyanazt az egyetemet választották, Neil az UCLA-ra ment, Clarence pedig az USC-re, de aztán végül mindketten az UCLA-n szereztek diplomát. Igazából az hozta közel őket egymáshoz, hogy mindketten imádtak szörfözni.

– Ez aztán szép kis sérülés.

Clarence kiegyenesedett, és nyújtózkodott egyet.

– Bobby barátunk a gördeszkáján összeütközésbe került az egyik fával, és úgy látom, a fa győzött. – Clarence megfogta a kendő szélét, és a betegére nézett. Meglepetten látta, hogy a fiú alszik. – Te jó ég, azt hiszem, már jó ideje ezt csinálom.

– Miért nem hagytad, hogy lejöjjenek a plasztikai sebészek, és ők fejezzék be? – kérdezte Neil.

– Bobby miatt – mondta Clarence, majd még egy öltést csinált a tű fogójával. – Amikor mondtam neki, hogy hívok plasztikai sebészt, azt mondta, inkább elmegy, az se számít, hogy cakkos marad a füle. Azt mondta, már olyan régóta van itt, hogy nem vár tovább. Azt akarta, hogy én csináljam meg, annak ellenére, hogy mondtam neki, nem vagyok plasztikai sebész. Annyira eltökélt volt, hogy még föl is állt az asztaltól, mintha ki akarna menni, szóval rövidre fogva, azt hiszem, ez már magyarázat arra, hogy miért csinálom.

– Nem baj, ha kikérem a véleményed valamivel kapcsolatosan, amíg dolgozol?

– Persze hogy nem. Amíg Bobby alszik, jól jön egy kis társaság. No persze két másodperccel ezelőtt azt se tudtam, hogy alszik.

Neil gyorsan előadta Jennifer történetét, Clarence pedig szó nélkül hallgatta, és közben Bobby fülén munkálkodott.

– Szóval dióhéjban erről lenne szó – fejezte be Neil a mondandóját.

– És mivel kapcsolatosan kéred a véleményemet? Ha arra vagy kíváncsi, hogy én elmennék-e Indiába csípőprotézis-műtétre, a válaszom az, hogy nem.

– Nem ez a kérdés. Arról van szó, hogyan reagáltam Jennifer kérésére. Azt hiszem, elég szarul. Szerinted?

Clarence a barátja szemébe nézett.

– Most komolyan kérded? Miért, hogyan kellett volna reagálnod a dologra?

– Nos, mindenképpen őszintébben.

– Milyen szempontból? Ugye nem mondod komolyan, hogy valakinek a nagymamája kedvéért képes lennél elmenni az isten háta mögé, Indiába? Úgy értem, úgyse tudod már feltámasztani, nem?

– Az igaz. Pillanatnyilag semmi kedvem elmenni Indiába – ismerte be Neil.

– Na látod, akkor pedig jól reagáltál. Az az ő baja, hogy ilyen rosszul vette a dolgot. Nem kellett volna faképnél hagynia.

– Azt mondod? – kérdezte Neil. Nem volt meggyőződve a dologról. Miután elmagyarázta Clarence-nek az epizódot, igazság szerint még erősebb lelkifurdalást érzett.

– Várj csak – mondta Clarence, abbahagyta a varrást, és Neilre nézett. – Kezd az az érzésem támadni, hogy van itt valami, amit nem mondasz el nekem. Milyen kapcsolat fűz ehhez a hölgyhöz? Bele vagy zúgva vagy ilyesmi? Együtt jártok?

– Olyasmi – ismerte el Neil. – Igazság szerint magam sem vagyok biztos benne. De olyan, mintha tartaná tőlem a két lépés távolságot. Egy csomót együtt vagyunk, és az fantasztikus. Soha nem fogyunk ki a témából, és mindig nagyon őszinte volt hozzám, olyan dolgokról beszélt, amiket még sohasem mondott el senki másnak. Ezt konkrétan tudom.

– Voltatok már úgy együtt?

– Nem, de nem arról van szó, hogy nem próbáltuk meg. Úgy értem, egyszer megpróbáltuk, de rosszul sült el. Olyan fura ez az egész. A legintimebb dolgokról vagyunk képesek beszélni, de amint megpróbálok közeledni hozzá, bumm! Rögtön ott van közöttünk ez a fal.

– Ez nem hangzik valami jól.

– Tudom, másrészt viszont annyira okos, és eszméletlenül sokat tanul, és baromira élvezem a társaságát. Soha nem volt még ilyen lánnyal dolgom, mint ő.

– Ha ő az, akire gondolok, akkor ráadásul egész jó nő.

– Ezt nem tagadhatom. Már elsőéves medika korában kiszúrtam.

– Hát jó – mondta Clarence. – így már minden egész másként fest. Ha nem tévedek, te szerelmes vagy ebbe a nőbe.

– Maradjunk annyiban, hogy erősen érdeklődöm, de nem egyszerű eset, még van mit tanulnom.

– Azt fontolgatod, hogy utána mégy Indiába? Ezzel kapcsolatosan vagy kíváncsi a véleményemre?

– Igen. Egy dolog, amit egészen biztosan állíthatok róla, az, hogy meglehetősen makacs. Szinte azonnal képes dönteni bizonyos dolgokkal kapcsolatosan, aztán úgy ragaszkodik a döntéséhez, mint egy buldog. Pillanatnyilag ki van rám akadva, és megértem, hogy miért. A bizalmába avatott, és most, amikor a segítségemet kérte, bizonyos értelemben beváltottam a félelmét, és csalódást okoztam. Ha most nem megyek utána, azt hiszem, örökre búcsút mondhatok annak az elképzelésemnek, hogy valaha is közelről megismerhetem.

– Akkor vágj bele! Csak ezt tanácsolhatom. A nagyanyjával kapcsolatos tennivalók talán másfél óra alatt lezajlanak, és kész. Aztán egymás nyakába borulhattok.

– Szóval szerinted menjek?

– Hát persze. Különben is azt mondtad, hogy India nagyon érdekes ország, úgyhogy két legyet ütsz egy csapásra.

– Csak annyit mondtam, hogy érdekes.

– Érdekes vagy nagyon érdekes, mi a különbség? Ami pedig az itteni munkádat illeti, amiatt ne aggódj.

– Akkor a következő négy napot kiveszem.

– Értem, mire célzol. Ennek így kellett lennie. Na lódulj, úgyis lógok neked egy szívességgel, ha lejárt a négy nap szabid, utána majd helyettesítelek. Ha pedig nem érek rá, akkor keresek magam helyett mást.

– Az biztos, hogy négy nap nem lesz elég. Maga az oda-vissza út eltart négy napig.

– Semmi gáz, ne aggódj! Mondtam, hogy kézbe veszem a dolgokat. Tudod, hogy hol száll meg?

– Tudom.

– Másra nincs is szükség. Mikor indulsz?

– Azt hiszem, holnap – mondta Neil, és azon tűnődött, olyasvalamire hagyta-e most rábeszélni magát, ami a végén sokkal bonyolultabb és megerőltetőbb lehet, mint ahogy gondolta.

Bárcsak tudta volna előre!

Nyolcadik fejezet

2007. október 16.,

kedd 19 óra 45 perc,

Újdelhi, India

Szamira Pattel önkéntelenül is kihívóan mosolygott a két magas szikh ajtónállóra, a Viktória Királynő Kórház főbejáratánál. A nővéregyenruhája volt rajta, akárcsak előző este Veenán. A férfiak nem reagáltak a kacérkodásra. Mindketten előrenyúltak, majd kinyitották az ajtó egy-egy szárnyát, meghajoltak, és beengedték maguk előtt.

Durell órákon át magyarázott neki, mielőtt elindult volna a küldetésére aznap délután, és a magyarázatban az is benne volt, hogy mit kell tennie, ha egyszer bejutott a kórházba. Az izgalma ellenére betűről betűre követett minden utasítást. Végigment az előcsarnokon, nem nézett a szemébe senkinek. A lift helyett inkább a lépcsőt vette igénybe, egészen a másodikig ment, ahol a könyvtár volt. Miután felkapcsolta a lámpát, több ortopédiai könyvet vett le a polcról, szétnyitotta őket az asztalon, még oda is lapozott a térdprotézisről szóló részhez, ugyanis a betege, Herbert Benfatti ilyen műtéten esett át aznap reggel. Az egész Durell ötlete volt. A férfi azt szerette volna, hogy teljesen hihető magyarázattal tudjon szolgálni abban az esetben, hogy valamelyik főnővér kérdőre vonná, hogy mit keres itt.

Miután a lány a könyvtárban mindent előkészített a szándéka szerint, az ott lévő gépről letöltötte Benfatti adatait a pendrive-ra, majd visszatért a lépcsőházba, és felment az ötödik emeletre a műtőkhöz. Ekkorra az izgalma már a tetőfokára hágott, nagyon ideges volt, még a vártnál is jobban, és így magának is feltette a kérdést, hogy vajon miért jelentkezett olyan örömmel és önként a feladatra. Pedig pontosan tudta, miért jelentkezett önként. Annak ellenére, hogy Veena Csandra a legjobb barátnője volt, mióta harmadikos korukban megismerkedtek, Szamira mindig úgy érezte, a lány kissé elnyomja. A baj az volt, hogy Szamira irigyelte Veena szépségét, tudta, hogy azzal nem kelhet versenyre, így tehát más módon próbált fölébe kerekedni. Szamira meg volt róla győződve, hogy Veena haja sötétebb és ragyogóbb, mint az övé, a bőre aranyosabb színben ragyog, az orra kisebb és formásabb.

Az irigykedés ellenére azonban, melyről Veenának egyébként fogalma sem volt, a két lány őszinte barátságot kötött, melynek alapja az volt, hogy mindketten arról álmodoztak, hogy egy nap kivándorolnak Amerikába. A barátaikhoz hasonlóan már korán hozzáfértek az internethez, ám Szamira sokkal többet lógott a neten, mint Veena, de mindketten épp elég betekintést nyerhettek a nyugati világba, és abba, hogy milyen a személyes szabadság érzése. Tizenéves korukra elválaszthatatlan barátnők lettek, és megosztották egymással a titkaikat, például Veena elmesélte, hogyan erőszakoskodik vele az apja, pedig erről soha nem beszélt még senkinek, mert félt, hogy szégyent hoz a családjára. Veenával éles ellentétben, Szamira titka az volt, hogy nagyon vonzották a pornográf weboldalak, és maga a szex; szinte állandóan ez járt a fejében. Élt-halt magáért a szexért, és úgy érezte magát, mint egy ketrecbe zárt állat, különösen szigorú muzulmán neveltetése miatt. Végül a két ifjú hölgy kapcsolatát az szilárdította meg, hogy mindketten hajlandóak voltak fedezni a másikat. Mindegyikük azt mondta a másik szüleinek, hogy náluk alszik, így aztán eljárhattak nyugati stílusú klubokba, és egész éjjelre kimaradtak. A hagyományos indiai karmikus értékek, vagyis a passzivitás, az engedelmesség és az élet nehézségeinek elfogadása helyett, melyekért egyébként a következő életükben megjutalmazták volna őket, Szamira és Veena egyre inkább ebben az életben akarták jól érezni magukat, nem pedig a következőben.

Előző nap, amikor Szamira meghallotta, hogy Veenát választották ki az új stratégia kipróbálására, azonnal irigységet érzett. Ez volt az oka annak, hogy önként jelentkezett a következő feladatra, és azt állította, hogy ő majd jobban csinálja, és kevesebbet bizonytalankodik. Azért volt annyira biztos a dolgában, mert volt egy terület, ahol többre vitte, mint a barátnője, az pedig az indiai régi kulturális értékek elvetése, illetve az új nyugati kultúra befogadása volt. A Durell-lel folytatott viszonya ékes bizonyítékát adta ennek.

Szamira remegő kézzel kinyitotta az ötödik emeleti lépcsőház ajtaját. Viszonylag sötét volt. Pár másodpercig hallgatózott. Semmi mást nem hallott, csak a légkondicionálók baljós zümmögését. Kilépett a folyosóra, és hagyta, hogy becsukódjon mögötte az ajtó.

Miután Szamira megbizonyosodott arról, hogy egyedül van, elindult a műtők irányába, és közben próbált úgy lépni, hogy lehalkítsa papucsa sarkának kopogását a cementlapokon. A folyosót tompa fények világították meg, de azért elég jól látott. Átment a külső lengőajtón, és megbizonyosodott arról, hogy a sebészeti váró üres. Tudta, hogy néha használják ezt a helyiséget esténként, és az éjszakás műszak néha itt piheni ki magát, vagy itt tévézik, még akkor is, ha ez tilos volt. A dupla ajtó után a műtő felé indult. Sajnos az ajtópánt meglehetősen hangosan nyikorgott, amitől Szamira hátán a hideg futkosott. Érezte, hogy nagyot dobban a szíve, és a fülében is hallotta a lüktetést. Megállt pár pillanatra, hogy kivárja, nem reagál-e valaki a zajra, végül belépett a műtőbe. Amikor az ajtó pántja ismét megnyikordult, megint összerezzent. De aztán ismét síri csend telepedett rá, mint valami súlyos takaró.

Szamira alig várta, hogy túl legyen a feladat ezen részén. Érezte, hogy verejtékcsík szalad végig az arcán, annak ellenére, hogy a műtő légkondicionált volt. Nem szeretett idegeskedni, márpedig mivel már tinédzser kora óta kettős életet élt, szülei miatt túl gyakran tapasztalta meg ezt az érzést.

Amikor végre odabent volt a műtőben, és meggyőződött róla, hogy egyedül van, Szamira gyorsan felszíva a fecskendőbe a szukcinilkolint. Az egyetlen lehetséges probléma az volt, hogy sietségében majdnem ledobta a bénítószert tartalmazó üvegpalackot. Ha a földre csapódott volna és eltörik, abból óriási baj lett volna, hiszen nem szívesen takarította volna fel. Minden egyes üvegszilánk felért volna a perui őserdők nyílmérgéhez használt kuráréadaggal. Eszébe jutott, milyen ironikus is lenne, ha itt találnák holtan másnap reggel a műtőben.

Szamira nagy megkönnyebbülést érzett, amikor végre visszament a lépcsőházba. Miután sikerült letudnia küldetésének ezt a részét, azt hitte, már túl van a nehezén, de korai volt az öröme.

Lement két emelettel lejjebb, és megnézte, mennyi idő telt el. Épp csak elmúlt nyolc. Itt egyedül Mrs. Benfatti miatt aggódott. Ugyanis délután találkozott az asszonnyal. Vajon még mindig itt maradt látogatóban a férjénél? A jó viszont az volt, hogy Herbert Benfattit aznap műtötték, és jó esély volt rá, hogy még mindig érzi az altatás hatását, tehát valószínűleg meglehetősen álmos, vagy akár alszik is. De ezt csak úgy tudta ellenőrizni, ha meggyőződik róla személyesen.

Kinyitotta a harmadik emeleti lépcsőházajtót, majd végignézett a folyosón. Két nővért látott a fényesen kivilágított nővérpultnál, ami azt jelentette, hogy ketten vagy valamelyik betegszobában vannak, vagy épp szünetet tartanak. Ezt azonban sehogy sem tudta kideríteni.

Mivel érezte, hogy egyre fokozódik benne a feszültség, azt mondta magában, most vagy soha. Nagy levegőt vett, és kilépett az előtérbe, majd elindult Mr. Benfatti szobája felé. Minden remekül ment egészen addig, amíg a férfi szobájának ajtajához nem ért, amely körülbelül tíz centire nyitva volt. Mivel szeretett volna mielőbb túl lenni az egészen, Szamira felemelte a kezét, hogy bekopogtasson, ám a keze megállt a levegőben félúton. Legnagyobb megdöbbenésére kinyitották az ajtót, épp amikor hozzá akart érni az ujjával. Szamira ijedtében felkiáltott, mert váratlanul ott termett előtte az egyik éjszakás nővér, akinek Szamira csak a keresztnevét tudta: Charu. Feltűnően nagydarab, kövér nő volt, alakja teljesen betöltötte az ajtókeretet.

Szamira meglepett reakciójával ellentétben Charu dühösnek tűnt, hogy valaki ott áll az útjában. Végigmérte Szamirát tetőtől talpig, majd így szólt, nem valami barátságos hangon:

– Te meg mit keresel itt? Hiszen nappalos vagy!

Charu és Szamira csak a műszakváltásokról ismerték egymást, hiszen olyankor illett átadni a betegekkel kapcsolatos tudnivalókat a másik műszaknak.

– Csak meg akartam nézni a betegemet – mondta Szamira, ám a hangja bizonytalanabbnak tűnt, mint ahogy szerette volna. – A könyvtárban voltam, és utánaolvastam a térdprotézisműtétnek.

– Tényleg? – vonta kérdőre Charu ismét, és a hangjából őszinte kétkedés tükröződött.

– Tényleg – válaszolta Szamira, ezúttal kissé határozottabb hangon.

Charu hitetlenkedve mérte végig tetőtől talpig Szamirát, de nem adott hangot a kételkedésének. Ehelyett csak ennyit mondott:

– A felesége van bent nála.

– Szerinted meddig marad? Fel akartam tenni pár kérdést Mr. Benfattinak a tüneteivel kapcsolatosan.

Charu vállat vont, aztán elviharzott Szamira mellett.

Szamira figyelte, hogy a nővér a pult felé indul. Kissé elbizonytalanodott, hogy mit is kéne most tennie. Nem ácsoroghatott ott az ajtónál arra várva, hogy mikor megy el Mrs. Benfatti, ha viszont visszamegy a könyvtárba, nem tudja meg, mikor hagyta el a szobát az asszony. Ráadásul azon tűnődött, azzal, hogy összefutott Charuval, nem kéne-e leállnia az egész akcióval. Persze az volt a baj ezzel, hogy akár egy hét is eltelhet, mire még egy ilyen amerikai betege akad, akinek van valamiféle szívprobléma a kórtörténetében, és ezáltal megfelelő célponttá válik. Akkor viszont valószínűleg semmiképp sem kerekedhet Veena fölé a vetélkedésben.

Szamira még mindig ezen tűnődött magában, amikor újabb meglepetés érte. Ezúttal Mrs. Lucinda Benfattinak köszönhetően, aki elég magas, tagbaszakadt, ötven-egynéhány éves asszony volt, és szoros kontyba fésülte a haját. Mivel aznap már találkozott Szamirával, azonnal felismerte a nővért.

– Te jó ég, maguk aztán jó sokáig dolgoznak!

– Néha igen – dadogta Szamira. Az volt az utasítás, hogy ne lássa meg senki, ám úgy tűnt, a sors kezd különös tréfát űzni vele.

– Meddig dolgozik?

– Az változó – füllentette Szamira. – De nemsokára hazamegyek. Hogy van a betegünk? Csak gondoltam, beugrok hozzá

– Jaj, hogy maga milyen aranyos! Egész jól van, de nem jól viseli a fájdalmat, márpedig fájdalma aztán van rendesen. Az imént volt itt egy nővér, és beadott neki még egy fájdalomcsillapítót. Remélem, ez majd hat. De menjen be és üdvözölje, biztos vagyok benne, hogy örülne magának.

– Nem tudom, nem illetlenség-e, hiszen most kapott fájdalomcsillapítót. Nem akarom zavarni.

– Nem fogja zavarni, jöjjön csak! – Azzal Mrs. Benfatti karon fogta

Szamirát, és bevezette a férje szobájába. A lámpákat elhalványították, ám így is viszonylag jó fényviszonyok uralkodtak a szobában, mivel a hatalmas lapos képernyős tévé be volt kapcsolva, és a beteg épp a BBC adását nézte rajta. Az ágya fejrészét felemelték, így félig ülő helyzetben volt. A bal lába nyújtóeszközhöz csatlakozott, amely lassan, ám folyamatosan feszítette a térdízületet harmincfokos szögben, percenként több alkalommal.

– Herbert, drágám – mondta Mrs. Benfatti, túlharsogva a tévét.

– Nézd csak, ki van itt!

Mr. Benfatti lehalkította a tévét a távirányítóval, és Szamirára pillantott. Felismerte a nővért, és a feleségéhez hasonlóan elcsodálkozott, hogy milyen sokáig dolgozik.

Mielőtt Szamira válaszolhatott volna, Mrs. Benfatti közbeszólt.

– Nem tudom, ti hogy vagytok, de én nagyon elfáradtam. Visszamegyek a szállodába, és lerogyok az ágyra. Még egyszer jó éjt, szívem – és csókot lehelt Flerbert széles homlokára. – Remélem, tudsz aludni.

Mr. Benfatti erőtlenül integetett a jobbjával. A bal keze, amelybe intravénás kanült ültettek, mozdulatlan maradt. Mrs. Benfatti elköszönt Szamirától is, és elment.

Szamira kényelmetlen helyzetben találta magát. Nem szeretett volna beszédbe elegyedni a férfival, amennyiben keresztülviszi a tervét, de nem állhatott ott némán. Ráadásul azt is el kellett döntenie, hogy a Mrs. Benfattival való találkozás nem elegendő ok-e arra, hogy lefújja az akciót. Egyetlen dolog volt biztos, mégpedig az, hogy amit olyan könnyűnek és egyszerűnek gondolt, a valóságban teljesen másként nézett ki. Szamira tehát képtelen volt dönteni, így csak állt ott földbe gyökerezett lábbal.

Mr. Benfatti várt egy darabig, aztán rákérdezett:

– Tehetek önért valamit? Például kiszaladhatok a konyhába, és hozok valami harapnivalót – aztán elnevette magát a saját viccén.

– Hogy van a térde? – kérdezte Szamira, s közben próbálta rendezni a gondolatait.

– Ó, remekül – humorizált Mr. Benfatti. – Akár kocogni is mehetnék.

Szamira önkéntelenül a zsebébe csúsztatta a kezét, és az ujjai a teli fecskendőbe ütköztek. Összerándult, mert hirtelen eszébe jutott, miért is van itt valójában.

Mr. Benfatti ezután részletezni kezdte, hogy milyen fájdalmakat kell elviselnie, Szamira pedig tépelődött magában, hogy mit is tegyen. Miután rájött, hogy képtelen racionális döntést hozni, kristálygömbje pedig nincs, amitől tanácsot kérhetne, így végül beismerte magának is, hogy döntésképtelen, és legjobb lesz, ha a tervek szerint folytatja. A döntő tényező az volt, hogy rájött, valószínűleg még órákon át nem fedezik fel, hogy valami gond van Mr. Benfattival, mivel a felesége épp az imént ment el, a nővér pedig fájdalomcsillapítót adott neki. Ez viszont azt jelentette, hogy Szamira már réges-rég messze jár innét, mire (elfedezik, hogy a beteg meghalt. Előhúzta hát a fecskendőt a rejtekhelyéről. Fogával eltávolította a tű műanyag burkolatát, és az intravénás kanul felé nyúlt.

Mr. Benfatti észrevette, hogy Szamira hirtelen közelebb lép az ágyhoz, és megpillantotta a tűt, így abbahagyta a fájdalommal kapcsolatos monológját.

– Ez meg mi? – kérdezte.

Szamira ügyet sem vetett a kérdésére, hanem felemelte a tűt, hogy beinjekciózza a kanülbe. A férfi felnyúlt, és megragadta Szamira jobb csuklóját. A következő pillanatban összeakadt a tekintetük.

– Mit adott be nekem?

– Ez majd enyhíti a fájdalmát – improvizált Szamira idegesen. Megrémítette, hogy Mr. Benfatti megragadta a kezét. Egy pillanatra az az irracionális gondolat futott át a fején, hogy a szer, amit bead Mr. Ben-fattinak, átmegy belé is a fizikai kapcsolat miatt.

– Két perccel ezelőtt kaptam fájdalomcsillapítót. Nem lesz ez egy kicsit sok?

– Az orvos rendelt még egyet. Ez inkább aludni segít.

– Valóban?

– Valóban – ismételte Szamira, s erről eszébe jutott a Charuval folytatott iménti kellemetlen beszélgetése. Ránézett Mr. Benfatti kezére, amellyel a csuklóját szorongatta. A férfi erős volt, és bár nem érzett fájdalmat, kellemetlen volt a szorítás. Elszorította a keringését.

– Itt van az orvos?

– Nem, már hazament. Ezt még elrendelte.

Mr. Benfatti még egy darabig szorongatta a kezét, aztán hirtelen elengedte.

Szamira megkönnyebbülten felsóhajtott. Már zsibbadni kezdett az ujja vége. Nem habozott hát tovább, nagy nehezen becsúsztatta a tű hegyét a kanülbe, de nagyon óvatos volt, nehogy megszúrja magát közben. Hiszen a szukcinilkolinból egy kis adag is komoly problémát okozhatott volna. Szamira egy pillanat alatt kiürítette a fecskendőt. A következő pillanatban kiáltás hagyta el Mr. Benfatti ajkát, így Szamira a férfi szájára tapasztotta a kezét.

Mr. Benfatti a párna csücskéhez csíptetett nővérhívó gomb felé nyúlt, ám Szamirának sikerült elkapnia a fecskendőt tartó kezével, hogy a férfi ne érje el. Szinte abban a pillanatban érezte, hogy a férfi szájára tapasztott kezén érzett ellenállás megszűnik. Szamira elvette a kezét, és valamiféle rángatózást vett észre a férfi arcán, mintha a bőre alá hirtelen kukacok költöztek volna. Ugyanakkor a beteg karja és lába is rángatózni kezdett. A következő pillanatban a rángatózás elmúlt. Ehelyett hirtelen elváltozott a bőre színe, ami különösen jól látható volt a tévé fehér fényénél. Lassan kezdődött, aztán egyre gyorsult, míg végül Mr. Benfatti takaró alól kilátszó valamennyi bőrfelülete baljós sötétlila színt nem öltött.

Bár Szamira direkt kerülte a férfi tekintetét gyors haláltusája közben, most mégis ránézett. A szemhéja félig nyitva volt, a pupillája a semmibe bámult. A lány az ajtó felé indult, ám nekiütközött egy széknek, de még sikerült elkapnia, hogy ne boruljon föl. Még csak az hiányzott volna, hogy megjelenjen valaki, hogy megnézze, mi ez a zaj. Még egyszer visszanézett Benfattira az ajtóból, és szinte megbabonázta a látvány, ahogy a férfi lába ritmikusan kinyúlik és behajlik a gépnek köszönhetően még azután is, hogy már nem volt benne élet.

Szamira sarkon fordult, és kimenekült a szobából, de aztán erőnek erejével lelassította a lépteit, nehogy felhívja magára a figyelmet. A nővérpultra szegezte a tekintetét, és látta, hogy mind a négy nővér ott van, ezután pedig a lépcsőház felé indult. Csak akkor mert végre levegőt venni, amikor odabent volt; maga is meglepődött, hogy ilyen sokáig visszatartotta a lélegzetét. Észre sem vette.

Miután Szamira összeszedte a könyveket és lekapcsolta a villanyt, lement a földszintre. Örült, hogy az előcsarnok üres, és annak még jobban örült, hogy az ajtónálló férfiaknak már lejárt a műszakja. Az utcára érve leintett egy motoros riksát, és amikor elindultak, még vetett egy búcsúpillantást a kórházra. Sötétnek és árnyékosnak látszott, de leginkább csendesnek tűnt.

A hazafelé tartó úton Szamira egyre jobb érzéseket táplált a teljesítményével kapcsolatosan, a félelem, az idegesség és a döntésképtelenség, amelyet korábban érzett, hamar távoli élménnyé halványult. És amikor a házuk kocsifeljáróhoz ért a riksa, úgy érezte, ezek a problémák pusztán légypiszkok voltak a radarernyőn.

– Itt ki kell szállítanom – mondta a sofőr hindiül, és megállt.

– Nem akarok itt kiszállni, vigyen az ajtóhoz.

A sofőr szeme idegesen villant a sötétben, ahogy visszanézett Szami-rára. Nyilvánvalóan félt.

– De a ház tulajdonosa dühös lesz, és lehet, hogy kihívja a rendőrséget, a rendőrség pedig pénzt követel majd.

– Itt lakom – vágott vissza Szamira, majd az interneten ajánlott fortélyhoz folyamodott. – Ha nem visz el az ajtóig, akkor nem fizetem ki.

– Akkor inkább ne fizessen ki, a rendőrség tízszer annyit követel majd tőlem.

Még néhány ingerült szó kíséretében Szamira kimászott a háromkerekű járgányból, és anélkül, hogy visszanézett volna, elindult felfelé gyalog a bekötőúton. A háttérből szitkozódást hallott, mielőtt a motoros riksa nagy hangzavar közepette elhajtott az éjszakába. Gyaloglás közben Szamira megpróbálta végiggondolni, hogyan fogja előadni a ma esti akció történetét. Egy pillanat alatt eldöntötte, hogy az apró, aggasztó mozzanatokat kihagyja, és inkább a sikerre összpontosít: Mr. Benfatti már le van tudva. Ez volt a lényeg. Az biztos, hogy nem fog úgy panaszkodni, mint ahogy Veena tette.

Amikor belépett a házba, látta, hogy az összes vezető és mind a tizenegy nővér a társalgóban néz egy régi DVD-t. Amint belépett a szobába, Cal leállította a DVD-t. Mindenki várakozón nézett rá.

– Nos? – kérdezte Cal.

Szamira élvezte, hogy húzza az időt. Elővett egy almát, és leült, mintha meg akarná nézni a filmet anélkül, hogy beszámolna a történtekről.

– Mit akarsz hallani? – kérdezte Szamira kaján vigyorral.

– Ugyan, ne kéresd magad! – fenyegetett Durell.

– Ja, úgy érted, hogy mi történt Mr. Benfattival?

– Szamira! – fenyegette meg Durell viccesen.

– Minden úgy ment, mint a karikacsapás, de persze nem is számítottam másra.

– Nem féltél? – kérdezte Rádzs. – Veena azt mondta, hogy ő félt. – Rádzs volt az egyetlen férfi ápoló. Annak ellenére, hogy úgy nézett ki, mint egy testépítő, a hangja vékony volt, szinte nőies.

– Egy cseppet sem – mondta Szamira, pedig beszéd közben eszébe jutott, hogy milyen érzés lett rajta úrrá, amikor Benfatti megragadta a karját olyan erősen, hogy elszorította a vérkeringését.

– Rádzs önként jelentkezett holnap estére – magyarázta Cal. – Van egy tökéletes betege, és holnapra jegyezték elő műtétre.

Szamira odafordult hozzá. Az ápoló jóképű férfi volt. Esténként feszes pólót viselt, amely feszült rajta, hogy jól kihangsúlyozza lenyűgöző fizikumát.

– Ne izgulj, nem lesz semmi gond! – nyugtatgatta Szamira. – A szukcinilkolin szó szerint másodpercek alatt hat.

– Veena azt mondta, hogy a beteg arca eltorzult és összevissza rángatózott – mondta Rádzs gondterhelt arccal. – Azt mondta, borzalmas volt.

– Volt némi arcrángás, de alighogy elkezdődött, már vége is lett.

– Veena azt is mondta, hogy a beteg teljesen elkékült.

– Valóban így volt, de nem kell ott állni és csodálni az alkotásodat. ..

Egyes nővérek felnevettek. Cal, Petra és Santana azonban komoly maradt.

– Mi a helyzet Benfatti számítógépes kórtörténetével? – kérdezte Santana. Mivel Szamira még egy szót sem szólt az egészről, Santana attól félt, hogy el is felejtette. Szüksége volt a történetre, hogy a tévé számára bennfentes sztorit szállítson.

Szamira hátradőlt a kanapén és kinyújtózott, így be tudott nyúlni a zsebébe elég mélyen ahhoz, hogy elővegye a pendrive-ot, amely nagyon hasonlított ahhoz, amelyet Veena adott Calnak előző este. Santana felé hajította.

Santana elkapta az eszközt, mint egy hokikapus, megbámulta, mintha meg tudná állapítani, hogy van-e rajta adat, aztán felállt.

– El kell küldenem ezt a sztorit a CNN-nek. Már beetettem őket, és türelmetlenül várják. A kapcsolatom megígérte, hogy azonnal adásba kerül a dolog. – A mellette ülők felemelték a lábukat, hogy kiférjen, Santana pedig kikászálódott a dohányzóasztal mögül, és az irodája felé indult.

– Van egy ötletem – mondta Szamira, miután Santana elment. – Be kéne szereznünk egy kis saját készletet a szukcinilkolinból. A terv leggyengébb része az, hogy be kell surranni a műtőbe. Ez az egyetlen olyan hely a kórházban, ahová nincs bejárásunk, és ha bármelyikünket észrevesznek ott, akkor lehetetlen kimagyarázni, hogy mit kerestünk.

– Mennyire könnyű beszerezni a szert? – kérdezte Durell.

– Csak pénz kérdése, és Indiában bármi beszerezhető – válaszolta Szamira.

– Ügy tűnik, ezzel nem lesz gond – mondta Petra Calnak. Cal bólintott, aztán Durellre pillantott. – Légy szíves, járj utána a dolognak!

– Oké, nem probléma – válaszolta Durell.

Cal majd kibújt a bőréből örömében. Az új stratégia bevált, mindenkit beavattak, és mindenkinek volt valamilyen jó ötlete. Akarata ellenére arra gondolt, hogy zseniális húzás volt Veenával kezdeni a sort, annak ellenére, hogy mennyire megrémítette az öngyilkossági kísérlete. Pár nappal ezelőtt tartott volna egy Raymond Hausmannal folytatott beszélgetéstől, most azonban alig várta, hogy felhívja. A Nurses International végre beérni látszott, ennél nagyobb öröm nem is volt számára, még akkor is, ha nem minden úgy alakult, ahogy tervezte. De ki törődik ezzel, gondolta magában. Az eredmények számítottak, nem pedig a módszer.

– Hé, ki akarja, hogy folytassuk a filmet? – kiáltotta Cal, és integetni kezdett a feje fölött a távirányítóval.

Kilencedik fejezet

2007. október 16.,

kedd 23 óra 02 perc,

Újdelhi, India

A széles testű sugárhajtású gép kerekei keményen a földnek csapódtak, amikor talajt fogott az Indira Gandhi nemzetközi repülőtér kifutópályáján, és a zökkenés nyomán jennifer felébredt. Húsz perccel korábban már egyszer felébresztette az egyik stewardess, hogy állítsa függőlegesre az ülése háttámláját, mert a gép megkezdte az ereszkedést, de aztán újra elaludt. A dolog kegyetlen iróniája az volt, hogy az utazás során egyáltalán nem tudott aludni, csak az utolsó órában.

Jennifer nekinyomta az orrát az ablaknak, és megpróbálta az első benyomásait megszerezni Indiáról. Azonban nem sokat látott, csak a kifutópálya fényeit, melyek mellett elhúztak a hatalmas erejű motorok tolóerejének köszönhetően. Leginkább az lepte meg, hogy a terminál felé nézve minden homályos ködbe veszett. Csak az egyes repülők farokfényét tudta kivenni a sötét és a köd közepette. Maga a terminál pusztán egy fényfolt volt. Feljebb emelte a tekintetét, és látta, hogy csaknem telihold van, és az égitest szinte az ég tetejére kúszott, de csillagok nem látszottak.

Jennifer nekilátott, hogy összeszedje a holmiját. Szerencsére a szomszédos ülésen nem ült senki, és így oda is kipakolhatta a holmiját: egy sebészeti könyvet, egy indiai útikönyvet, egy regényt, amelyet a repülés idejére hozott – illetve pontosabban fogalmazva, három repülés idejére. Kétszer is át kellett szállni útközben, de ezt úgy tekintette, hogy legalább lehetősége adódik, hogy kinyújtóztassa a lábát és sétáljon egy kicsit, mellesleg másik repülőre szálljon.

Mire a hatalmas gép orral a kapu elé állt, és kikapcsolták a biztonsági övre figyelmeztető fényjelzést, Jennifer már bepakolta az útiholmiját a gurulós bőröndjébe, de még várnia kellett, hogy a kijárathoz közelebb ülők elhagyják a gépet. Mindenki úgy nézett ki, ahogy ő is érezte magát: kimerültnek, ugyanakkor azok után, hogy ebben a különös egzotikus országban leszálltak, megpróbálták mozgósítani a tartalék energiáikat. Annak ellenére, hogy azért jött ide, hogy szeretett nagyanyja elhalálozásával kapcsolatos dolgokat intézze, akaratlanul is bizonyos izgalom és idegesség vett rajta erőt.

Maga a repülőút feltűnően hosszú volt, mégis kibírható. És a kezdeti aggodalmai ellenére, hogy a hosszú út során folyton a legdrágább hozzátartozója elvesztésén fog rágódni, épp ellenkezőleg történt a dolog. A kényszerű, hosszú magány bizonyos mértékig lehetővé tette számára, hogy feldolgozza szerette elvesztését, ugyanakkor az egyetemen tanult elvbe kapaszkodott: a halál nagyon is az élet része, és ha nem lenne halál, akkor nem lenne az élet olyan különleges dolog. Jenni-fernek ettől még nem fog kevésbé hiányozni a nagyanyja, de legalább nem köti teljesen gúzsba az elvesztése felett érzett bánat.

Miután Jennifer leszállt a gépről, és végigment a hosszúkás, szemetes terminálépületen, végre felfogta, hogy tényleg Indiában van. A repülőn mindenki nyugati öltözéket viselt. Most egyre több élénk színű szári ötlött a szemébe, illetve hasonló élénk színű női ruha, melyekről később megtudta, hogy szalvar-kamiznek nevezik. A férfiak hosszú tunikát viseltek, amelynek doti a neve, mely alá bő szárú, pizsamaszerű nadrágot húztak, vagy a bokánál összeszűkülő bő nadrágot takart.

Bár Jennifer aggódott amiatt, hogy esetleg valamilyen problémája akad, mégis elindult az első potenciális akadály, az útlevél-ellenőrzési pont felé. Jennifer akarata ellenére észrevette, hogy nagyon hosszúak a sorok, és nagyon lassan haladnak mindkét pult előtt, ahol a hivatalnokok nézték át a turisták és a helyi lakosok iratait. Másrészt viszont a diplomatapult előtt nem állt senki. Az ottani vámtisztek vagy cseverésztek, vagy újságot olvastak. Mivel Jennifer nem nagyon bízott a bürokráciában általában véve, különösen nem az indiaiban, annak köszönhetően, amit nemrég olvasott az útikönyvben, arra számított, hogy problémái adódnak, amiért nincs vízuma, még akkor is, ha a légitársaság annyira megértőnek bizonyult. Minden Mrs. Kashmira Varinin múlott, és azon, hogy tényleg sikerült-e elintéznie azt a telefonhívást, amit ígért, és tudott-e beszélni a megfelelő emberekkel.

– Elnézést! – kiáltotta el magát a fülkénél, hogy felhívja magára a figyelmet. Abbahagyták a beszélgetést, és leengedték az újságot. Viszonylag sok alkalmazott népesítette be a diplomaták számára fenntartott sort, szemben a másik két fülkével, ahol csak egy-egy hivatalnok ült, és valamennyien értetlenül bámultak Jenniferre, mintha megdöbbentette volna őket, hogy dolguk akadt. Valamennyien buggyos barna egyenruhát viseltek, és bár nyilvánvalóan koszos volt a ruhájuk, mindannyian kissé kulturáltabbnak tűntek. Az utasításnak megfelelően Jennifer átadta az útlevelét, és magyarázkodni kezdett, amikor az egyik hivatalnok visszacsúsztatta az útlevelét, és szó nélkül mutatta Jennifernek, hogy álljon be a másik sorba.

– De nekem direkt azt mondták, hogy a diplomatasorhoz jöjjek – magyarázkodott Jennifer. Összeszorult a szíve, és hirtelen aggódni kezdett amiatt, hogy lehet, hogy hiába tette meg ezt a nagy utat, nem sikerül bejutnia az országba. Gyorsan magyarázkodni kezdett hát, hogy ő azt az információt kapta, hogy a vízuma itt fog várni rá a diplomatapultnál.

A tisztviselő ezúttal sem válaszolt, csak szó nélkül felemelte a telefonkagylót. Annak ellenére, hogy Jennifer az ablakon kívül állt, hallotta, hogy a vonal túlsó végén valaki ordítozik. Egy perccel később végignézte, hogy a hivatalnok kinyitotta a fiókot a pult alatt, közvetlenül ott, ahol ült, és papírokat vett elő belőle. Aztán intett Jennifernek, hogy adja vissza az útlevelét, amit ő boldogan meg is tett. Aztán a hivatalnok beragasztott valamit, ami feltehetőleg vízum volt, aláfirkantotta és lepecsételte. Csak ezután adta vissza Jennifernek, és intett neki, hogy átmehet. Nagy kő esett le a szívéről, hogy beléphetett ebbe az országba, azok után, hogy már a legrosszabbra számított, és meglepődött azon is, hogy nem kellett fizetni a vízumért. Megragadta gurulós bőröndjét, és gyorsan továbbállt, nehogy meggondolják magukat. Különös, hogy az egész epizód úgy zajlott, hogy a hivatalnok egy szót sem szólt hozzá, és ez megint csak eszébe juttatta, hogy miért utálja a bürokráciát.

Ezután következett a poggyászfelvétel, ami szintén meglepetést okozott neki, kiderült, hogy hatékonyabban dolgoznak, mint a JFK repülőtéren. Mire Jennifer a megfelelő futószalaghoz ért, a nagyobbik kerekes bőröndje már több kört is megtett.

A vámosokról kiderült, hogy még morózusabbak, mint az útlevélellenőrök, és még kevésbé elhivatottak. Valamennyien egy hosszú pult szélén ültek, melynek célja az volt, hogy azon vizsgálják át a bőröndöt, de egyikük sem volt hajlandó dolgozni. Jennifer kötelességtudóan felmutatta a bőröndjét, de ők csak intettek neki, hogy menjen tovább.

Jennifer keresztülverekedte magát a biztonsági kijáraton, és beérkezett a terminál fő várótermébe. Azonnal szembesült India egyik legjellegzetesebb vonásával, az elképesztően sűrű népességgel. A helyiség zsúfolásig telt. Bár a repülőterek várótermei általában zsúfoltak voltak annak köszönhetően, hogy sokszor egyszerre érkeztek be a nemzetközi járatok, mégis ez a hely semmiben nem hasonlított a többi terminálhoz. Közvetlenül az ajtó túloldalán tíz méter széles, emelkedős rámpa volt több mint huszonöt méter hosszúságban, a két oldalán fémkorláttal. A két korlát teljes hosszában emberek préselődtek össze, mint a heringek, és valamennyien várakoztak, legtöbbjük girbegurba írást tartalmazó táblát tartott a magasba. A tömeg körülbelül fele nyugati öltözéket viselt, jó páran közülük elegáns egyenruhát, rajtuk valamelyik hotel feliratával.

Jennifer megállt útközben, és egészen elképedt az új élmény hatására. Mondták neki, hogy az Amal Palace Hotel alkalmazottja majd az ő nevét tartja magasba, így aztán eddig nem aggódott emiatt. Nyilvánvalóan ez nem volt bölcs dolog. Onnan, ahol ő állt, legalább ezer feliratot látott, és még ennél is több embert.

Bár Jennifer sohasem szeretett a figyelem középpontjába kerülni, ettől függetlenül megpróbálta észrevetetni magát, miközben fokozatosan följebb ment az emelkedőn. Mivel hiába kereste a nevét, egy pillanatra belenézett minden idegen szemébe, és valamennyien idegenebbnek és egzotikusabbnak tűntek, mint a következő. Egyedülálló fiatal nőként utazási tapasztalat nélkül nyomasztó élmény volt, sőt kissé rémisztő is, különösen, mivel a környéken nem volt se rendőr, se egyéb hatósági személy.

„Nyugalom, csigavér” – mondogatta magában Jennifer abban a reményben, hogy a zsivajban hamarosan valaki a nevét kiáltja. De sajnos vagy szerencsére – Jennifer maga sem tudta eldönteni – senki nem szólította meg, amíg a rámpa tetejére nem ért. Mivel nem volt kedve benyomulni a tömegbe, megfordult, és épp olyan lassan, ahogy feljött, elindult lefelé. Senki nem kiáltott utána, amíg a kijárathoz ért, vagy ha igen, nem hallotta.

Arra gondolt, visszatér, hogy megnézze, tud-e valamilyen információt begyűjteni a szállodával kapcsolatosan, amikor kinyílt az ajtó, és egy fiatalember jelent meg hordáregyenruhában, amely valamivel gyengébb minőségű volt, mint a vámosok egyenruhája. Inkább látszott diáknak, mint hivatásos hordárnak, az uniformisa pedig nemcsak rongyos volt, hanem túlságosan nagy is. Egy csomaggal telepakolt négykerekű kézikocsit tolt maga előtt. Ahogy átjött az ajtón, felgyorsított, hogy elegendő lendületet gyűjtsön ahhoz, hogy fel tudjon menni a lejtőn. Emiatt aztán majdnem belerohant Jenniferbe.

– Pardon, bocsánat! – kiáltotta, amikor meglátta Jennifert, és alig tudta megállítani a taligáját.

Jennifer félrehúzódott.

– Az én hibám. Nem a kijáraton kéne bemennem. Nem tudja megmondani, hol van az információ? Állítólag kijön elém valaki a szállodából, de fogalmam sincs, hol lehet az illető.

– Melyik szálloda az?

– Az Amal Palace.

A hordár elismerően füttyentett.

– Ha úgy volt, hogy valaki maga elé jön az Amalból, akkor az itt lesz, az hétszentség.

– De hol?

– Menjen fel a lejtő tetejére, és forduljon jobbra. Jó páran lesznek ott, az egész biztos. Sötétkék egyenruhát viselnek.

Jennifer megköszönte a férfinak, és visszament a lejtő tetejére. Bár kissé vonakodott attól, hogy a tömegbe nyomuljon, mégis megtette, és a hordár ígéretének megfelelően azonnal rábukkant az Amal embereire. Bár Jennifer kissé furcsállta, hogy nem voltak feltűnőbbek, végre ott állt a férfi előtt, akinek a kezében egy tábla volt, melyre krétával az ő nevét írták fel. Nitin néven mutatkozott be, és elvette a két bőröndjét.

Egyúttal odaszólt mobilon Radzsivnak, a sofőrjének, mielőtt kikísérte Jennifert a terminálból. Gyaloglás közben barátságosan csevegett vele.

Amikor Jennifer és Nitin kiértek, és ott álltak a járdaszegély mellett Radzsivra várva, Jennifernek ismét szembeötlött a városra takaróként boruló nehéz, ködszerű pára, amely glóriaként vonta körül a repülőtér világítótesteit és az autók fényszóróit. Pontosan olyan volt, mint amilyennek a repülőn látta, de most ehhez még nehéz, csípős szag is társult.

– Gyakran van ilyen köd? – kérdezte Nitint az orrát ráncolva.

– Igen – válaszolta Nitin. – Legalábbis az évnek ebben a szakában.

– És melyik évszakban nincs?

– A monszun idején.

– Valóban?

– Ügy bizony.

– És mi okozza?

– Attól tartok, a por és a levegőszennyezettség. Most tizenegy és fél millióan élnek Delhiben, ez többé-kevésbé hivatalos adat, de mindennap többen költöznek ide, mint ahányan itt születnek. A nem hivatalos becslések szerint lehetünk vagy tizennégymillióan. Tömegesen vándorolnak ide vidékről, ami sok gondot okoz, és egyre nagyobb a forgalom. A szmog nagy részét a kipufogógázok okozzák, de ehhez a város szélén lévő gyárak is jócskán hozzájárulnak.

Jennifer elszörnyedt a hallottakon, de nem szólt semmit. Arra gondolt, hogy Los Angelesben milyen szörnyű a helyzet szeptemberben, de Delhihez képest olyan volt, mint egy alpesi legelő.

– Itt jön Radzsiv – mondta Nitin, amikor megjelent egy csillogóra glancolt, sötétített üvegű Pord Explorer, és lefékezett a járdaszegély mellett. Radzsiv kiugrott a vezetőülésből, megkerülte a járművet, üdvözölte Jennifert tipikus hindu módra, úgy, hogy összeérintette a két tenyerét, és meghajolt, miközben azt mondta: „Namaszté”. Ragyogó, makulátlan hófehér egyenruhát viselt fehér kesztyűvel és ellenzős sapkával. Kinyitotta a hátsó ajtót Jennifernek, Nitin pedig betette a két táskát a csomagtartóba. A következő pillanatban ő és Radzsiv már úton voltak Újdelhi felé.

Amikor elmentek az első szembejövő autó mellett, Jennifer teljesen meglepődött. Az Explorer kormánya jobb oldalon volt, csak most jött rá, hogy miért is van ez. Amikor megjelent a szembejövő autó fényszórója, arra számított, hogy jobbról mennek el mellette, de amikor a két jármű nagy sebességgel közeledett egymás felé, a közeledő autó nem ment Jennifer jobbjára, épp ellenkezőleg, balra húzódott. Jennifernek minden önuralmára szüksége volt, hogy ne sikoltson fel, azt hitte, hogy frontálisan összeütköznek. De aztán végül rájött, hogy miről van szó. Indiában, csakúgy, mint Nagy-Britanniában, az autók a bal oldalon haladtak, és jobbról előztek. Jennifer vadul kalapáló szívvel dőlt hátra. Szégyellte magát a naivsága miatt. Megnyugtatásul azt a hideg törülközőt használta, amelyet Radzsivtól kapott, hogy felitassa a verejtéket a homlokáról, és ivott a jeges vízből, amellyel megkínálták. Eközben az ablakon bámult kifelé, és teljesen elhűlt a látottakon.

Miután a repülőtéri bekötőútról rátértek a főútra, a közlekedés tempója csigalassúságra váltott. Annak ellenére, hogy éjfél volt, az út bedugult mindkét irányból, mindenféle fajtájú jármű foglalta el, főleg teherautók. Valamennyit a végletekig túlterhelték. Mindent beborított a pöfékelő autók kipufogójának füstje, a járművek vezetői pedig pár másodpercenként minden különösebb ok nélkül rátenyereltek a dudára.

Jennifer elhűlve nézte mindezt, s közben óhatatlanul is hitetlenkedve csóválta a fejét. Olyan volt, amilyet legvadabb álmában sem képzelt, és ha ilyen a helyzet éjfélkor, akkor el sem tudta képzelni, milyen lehet napközben.

A sofőr egész jól beszélt angolul, és nagyon szívesen játszotta el az idegenvezető szerepét, miközben egyre beljebb hatoltak a városba. Jennifer számos kérdéssel bombázta, különösen, amikor lefordultak a főútról, és bejutottak a Csanakjapuri lakónegyedbe. Itt legalább nem voltak teherautók vagy buszok, és a közlekedés tempója is felgyorsult kissé. Jennifernek szemet szúrt a rengeteg fehér luxusvilla, amelyek állapota kissé leromlott már, mégis tekintélyt parancsoló épületek voltak. Ezekről is kérdezősködni kezdett.

– Ezek a brit rádzs korabeli kúriák – mondta a sofőr. – Valamikor brit diplomaták laktak bennük, és a mai napig diplomatáknak adják ki őket. – A sofőr sorra végigmutogatta a külföldi nagykövetségek épületeit, és a hangjában büszkeség csengett. Rámutatott az amerikai nagykövetségre is, amely meglehetősen csúnyának tűnt Jennifer számára a többi országéval összehasonlítva. Leginkább az volt a jellemzője, hogy jó nagy volt. Jennifer visszafordult, amikor elmentek mellette balról, hogy jobban megnézze. Arra gondolt, valószínűleg fel kell majd keresnie ezt a hivatalt, hogy segítsenek a nagyanyja földi maradványával kapcsolatos ügyintézésben.

A sofőr ezután az indiai kormány lenyűgöző hivatali épületeit mutatta meg. Azt mondta, valamennyit egy híres angol építész tervezte, akinek a nevét Jennifer még sohasem hallotta azelőtt. Pár percre rá odaértek a hotelhez, és megálltak a főbejárat előtt, jennifer először csalódott volt. Az épület pusztán modern toronyháznak tűnt, amilyet a világ bármely részében láthat. Valami jellegzetesebb indiai épületre számított.

Odabent azonban teljesen megváltozott a véleménye. Legnagyobb meglepetésére a késői óra ellenére a szálloda nyilvános helyiségeiben nagyban zajlott az élet, és Jennifernek sorba kellett állnia ahhoz is, hogy bejelentkezhessen. Valójában nem sorban állás volt ez, mert leültették egy kényelmes fotelba, ahol frissítővel kínálták, és legalább körülnézhetett az előcsarnokban. Jennifer most már megértette, hogy a repülőtéri hordár miért füttyentett elismerően, amikor megmondta, hogy hol fog lakni. A lány nem sok szállodában lakott életében, az Amal Palace-hoz hasonlatosban pedig még véletlenül sem. Az intézmény az ő megítélése szerint pazar volt, sőt már-már túlzásnak érezte ezt a pompát.

Húsz percre rá egy öltönyös, úgynevezett vendégmenedzser felkísérte a kilencedik emeleti szobájába, majd kihátrált, és becsukta maga mögött az ajtót. A szoba felé menet elmondta, hogy milyen létesítményeket és szolgáltatásokat talál a szállodában, többek között említést tett egy huszonnégy órán át nyitva tartó fürdőkomplexumról és fitneszteremről, továbbá egy szabadtéri versenymedencéről, jennifer elhatározta, hogy Neil javaslatának megfelelően legalább egy kicsit kihasználja a hotel nyújtotta lehetőségeket, ha már egyszer itt van. Alighogy eszébe jutott a fiú, elkomorodott, így hát gyorsan elhessegette a gondolatát is.

Bezárta az ajtót, aztán kinyitotta a bőröndjét és kipakolt, majd hosszú perceken át engedte magára a forró vizet a zuhany alatt. Amikor kiszállt és megtörölközött, azon tűnődött, most mit tegyen. Bár tisztában volt vele, hogy nyilván kimerült a szervezete, az érkezés izgalma és az a tudat, hogy Los Angelesben most dél van, új erőt adott neki. Tudta, ha most megpróbálna aludni, csak forgolódna, és felidegesítené magát. Így aztán bebújt a fürdőszobaajtóra akasztott vastag, pazar fürdőköpenybe, felhajtotta a pompás franciaágy takaróját, és kitámasztotta a derekát a párnákkal, majd a távirányítóval bekapcsolta a hatalmas plazmatévét. Fogalma sem volt, mit talál a tévében, de nem is érdekelte. A lényeg az volt, hogy lazítson egy kicsit, és megpróbálja becsapni a szervezetét, hogy elhiggye, most jött el az alvás ideje.

Meglepetésére sokkal több angol nyelvű adót talált, mint gondolta, így a különböző csatornák közötti kapcsolgatás egészen szórakoztatónak bizonyult. Amikor rábukkant a BBC-re, szinte abbahagyta a kapcsolgatást, mert a híreket nézte. Nehezére esett azonban az összpontosítás, így továbbkapcsolt, és nemsokára rábukkant a CNN-re. Meglepődött, hogy itt is lehet fogni az amerikai kábelhálózat műsorát, nézte egy darabig az adást, mert nem ismerte fel a hírolvasókat. Tizenöt perc telt el, és már épp tovább akart kapcsolni, amikor felfigyelt a női műsorvezetőre, ugyanis beszélni kezdett a gyógyturizmusról, hasonló módon, mint akkor, amikor az UCLA Orvosi Központjának sebészeti várójában véletlenül rábukkant a témára. Kíváncsi volt, hogy vajon ismét a nagyanyja nevét említik-e, így feszülten figyelt. A nagyanyjáról azonban szó sem esett. Egy másik beteg nevét említették, de ugyanarról a kórházról, a Viktória Királynőről volt szó.

Jennifer megbabonázva egyenesedett ki, miközben a hírolvasó folytatta.

– Az indiai kormány azt állítja, hogy a sebészeti eredményeik épp olyan jók, mint bármely nyugati országban, ugyanakkor tegnap éjjel újabb döbbenetes esemény történt, hiszen a baltimoore-i Mr. Herbert Benfatti, mint említettük, szívrohamban elhunyt nem sokkal este kilenc után, ottani idő szerint. A tragikus eseményre egy szövődmények nélküli térdprotézisműtét után tizenkét órával került sor. Bár Mr. Ben-lattinak korábban volt már aritmiája, általában jó egészségnek örvendett, és a beavatkozás előtt egy hónappal végzett angiográfia normál képet mutatott. Megbízható forrásunk szerint az ilyen halálesetek nem ritkák az indiai magánkórházakban. Arról van szó csupán, hogy az indiai kormány ügyesen szőnyeg alá söpri ezeket az információkat. És nem engedik, hogy bármi kiszivárogjon. A hírforrásunktól azt is megtudtuk, hogy további beszámolókra számíthatunk tőlük annak érdekében, hogy a jövendőbeli pácienseknek elég információ álljon rendelkezésére, mielőtt úgy döntenek, hogy megkockáztatják, hogy külföldön műttes-sék meg magukat csak azért, hogy megspóroljanak pár dollárt. A CNN természetesen minden tudomására jutott információt azonnal közöl a nézőkkel, amint lehetséges. Most pedig térjünk át a…

Jennifer első reakciója az volt, hogy együtt érzett a Benfatti családdal, és remélte, hogy ők nem a tévé képernyőjén keresztül értesültek a tragikus hírről, ahogyan ő. Ugyanakkor elgondolkodott a kórházról is. Két váratlan haláleset választott műtéti beavatkozást követően két egymást követő napon, az nyilván túl sok. És valószínűleg ezek a halálesetek megelőzhetők lettek volna, épp ezért még nyomasztóbb volt az ügy. Azon tűnődött, vajon Mr. Benfatti nős volt-e, és ha igen, akkor a felesége Indiában van-e, és ha igen, vajon ebben a hotelben lakik-e. jennifer arra gondolt, ha Mrs. Benfatti a szállodában lakik, akkor talán jó néven venné, ha személyesen fejezné ki a részvétét, már amennyiben lenne hozzá bátorsága. Jennifertől azonban távol állt a gondolat, hogy zaklassa a legközelebbi hozzátartozót, tekintve azonban, hogy min kell még keresztülmennie a nagyanyja halála miatt, arra gondolt, ő ezt mindenki másnál többre értékelné.

Tizedik fejezet

2007. november 17.,

szerda 8 óra 31 perc,

Újdelhi, India

Jennifer kimászott a fekete Mercedes szedánból, amelyet a Viktória Királynő Kórház küldött érte, hogy felvegyék az Amal Palace Szálloda előtt. Meleg volt, de nem volt forróság. A sápatag reggeli nap csak nehezen tudott áthatolni a párán, és gyengén tükröződött vissza a szálloda tükörszerűen kiképzett homlokzatáról. Jennifernek még a kezét sem kellett ellenzőként a szeme elé tartania, hogy végigpásztázzon az épületen. Öt emelet magas volt, és bár hűvös, ultramodern épületnek tervezték, kellemesen ötvözték a rézszínű üveget a hozzá illő márvánnyal, és ez egészen lenyűgözte a lányt. De elsősorban a környezetének köszönhette, hogy ennyire kirítt a többi ház közül. A nyilvánvalóan drága épületet szorosan bepréselték a lepukkant, eredetileg fehér, ám meglehetősen koszos, jellegtelen beton kereskedelmi épülettömbbe, ahol különféle kis üzletek kaptak helyet, amelyek mindenfélét árusítottak a Pepsitől a bádoglavórig. Maga az utca teljesen kaotikus képet mutatott, mindenféle szemét hevert szanaszét, ugyanakkor a forgalommal mit sem törődő tehenek őgyelegtek, amelyek ügyet sem vetettek a tülkölésre. Ahogy arra Jennifer az éjszakai élmény alapján számított, a közlekedés, ha lehet, még rosszabb volt, mint előző éjszaka. Bár mintha kevesebb lett volna a csiricsáré, ütött-kopott teherautó, és jóval több volt a zsúfolásig megtelt busz, biciklis riksa, kerékpáros, gyalogos. Ám amit Jennifer különösen felkavarónak talált, egy csomó mezítlábas, rongyokba öltözött gyerek közül sokan deformáltak, míg mások alultápláltak voltak, s veszélyesen cikáztak az araszoló járművek között, és aprópénzért koldultak. Mintha mindez nem lett volna elég, pár kapunyira a kórháztól, az utca túloldalán, az üres telket teljesen beborították a betondarabok, a sziklák, a kosz, mindenféle szemét és mocsok. Ennek ellenére azonban több család lakott itt, a kalyibájukat rozsdás fémdarabokból, kartondobozokból és vászondarabokból tákolták össze. A borzalmas állapotokat tovább tetézte, hogy kóbor kutyák ténferegtek mindenütt, és több patkányt is látott.

– Itt fogok várni önre – mondta a sofőr, aki megkerülte az autót, hogy ajtót nyisson Jennifernek. – Nem tudja, mennyi ideig fog tartani?

– Fogalmam sincs – válaszolta Jennifer.

– Ha nem ülnék itt, akkor kérem, hívjon fel a mobilomon, amikor végzett, és szeretne hazamenni.

Jennifer beleegyezett, bár most már elsősorban a kórházra összpontosította a figyelmét. Nem tudta, mire számíthat, és érezte, hogy eluralkodnak rajta az érzelmei. Miután pár napon belül két nagyon hasonló halálesetre került sor, akaratlanul is arra gondolt, hogy a halálozás megelőzhető vagy legalább elkerülhető lett volna. Tudta, hogy ez nem teljesen racionális gondolat, és lehet, hogy mindezt csak azért érzi így, mert ki van borulva, mégis így érzett. A fő probléma az volt, hogy kimerült, és az időeltolódás miatt jobban felborult a bioritmusa, mint ahogy arra számított. Nagyon rosszul aludt, ha egyáltalán aludt valamennyit.

Tovább rontotta a helyzetet, hogy a sofőr késett, de rájött, hogy még sokat kell tanulnia az indiai szokásokról, így kénytelen volt a hotel előcsarnokában várakozni. Mivel attól félt, hogy ha leül, esetleg elalszik, ezért arra használta az időt, hogy megérdeklődte, nem lakik-e ugyanebben a szállodában egy Mrs. Benfatti nevű hölgy, és érdeklődésére igenlő választ kapott. Jennifer nem feltétlenül akarta felhívni a nőt, de mindenesetre meg akart bizonyosodni az asszony ittlétéről, ha esetleg mégis úgy dönt, hogy felkeresi.

A két toronymagas, hagyományos öltözetű ajtónállót Jennifer épp olyan kifürkészhetetlennek látta, mint magát az épületet. Mindkét férfi a hagyományos indiai stílusú, összeérintett tenyerű meghajlással üdvözölte, majd kinyitották az egy-egy kapuszárnyat, de egyikük sem szólalt meg, és az arcuk is mindvégig rezzenéstelen maradt.

A kórház belsejében érezhetően túl alacsonyra állították a légkondicionálót, mintha ezzel is az itt uralkodó luxuskörülményeket próbálnák hangsúlyozni. Az épület berendezése is éppoly modern és pazar volt, mint a külseje. A padlót márvánnyal burkolták, a falat pedig világos színű, fényes faburkolat borította. A bútorokat csillogó rozsdamentes acél és bársonyhuzat jellemezte. Balra kis kávézó volt, amely bármely ötcsillagos nyugati szállodában megállta volna a helyét.

Jennifer nem is tudta, hogy mit tegyen hirtelen, így az információs pult felé indult, amely sokkal inkább illett volna egy Ritz-Carlton vagy egy Four Seasons szállodához, mint kórházhoz, különösen mivel a vonzó fiatal nők színpompás szárit viseltek, nem pedig rózsaszín nővéregyenruhát. Az egyikük észrevette Jennifert, amikor belépett, és a lány közeledtére udvariasan megkérdezte, segíthet-e valamiben. Mivel Jennifer tisztában volt azzal, hogyan viselkednek a túlhajszolt amerikai önkéntesek, máris lenyűgözte az intézmény ügyfélközpontúsága.

Abban a pillanatban, ahogy Jennifer kiejtette a nevét, a recepciós közölte vele, hogy Mrs. Kashmira Varini már várja, és máris hívja az esetfelelőst, hogy tudassa vele, Jennifer megérkezett. Miközben a recepciós telefonált, Jennifer alaposabban körülnézett az előcsarnokban. Még egy helyes kis könyvesbolt és ajándéküzlet is helyet kapott a teremben.

Mrs. Varini másodperceken belül felbukkant az információs pult mögött elhelyezkedő irodai tömbhöz vezető ajtóban. Az asszony fantasztikus minőségű szövetből készült, különösen szemrevaló szárit viselt. Jennifer végignézett rajta, ahogy közeledett. A karcsú nő valamivel alacsonyabb volt Jennifernél, talán 165 centi magas lehetett, a kettejük közti különbség mindenesetre elenyésző volt. A haja és a szeme színe viszont jelentősen sötétebb volt Jenniferénél, a haját szorosan hátratűzte egy ezüstcsattal. Bár az arcvonásai általában véve kellemesek voltak, az ajka keskeny volt, és keménynek tűnt volna, ha nem mosolyog folyton, mintha reklámfotón szerepelne, ám Jennifer hamar rájött, hogy ez pusztán műmosoly.

Amikor Kashmira odaért Jenniferhez, a szokásos indiai módon üdvözölte.

– Namaszté – mondta a nő.

Bár Jennifer idegennek érezte a dolgot, viszonozta az üdvözlést.

Kashmira ezután a szokásos udvariassági kérdéseket tette fel az útjával kapcsolatosan, megkérdezte, hogy tetszik a szobája meg a szálloda, és tűrhető volt-e a közlekedés. Már e rövid eszmecserét követően eltűnt néha rövid időre a mosolya, de aztán hamarosan ismét merev mosolyt erőltetett magára.

Aztán egyszerre csak egészen komolyra váltott, és tolmácsolta együttérzését a saját maga, az orvosok és a kórház valamennyi dolgozója nevében Jennifer nagyanyjának halála kapcsán.

– Számunkra teljesen váratlan, tragikus esemény volt ez – tette hozzá.

– Csakugyan az volt – mondta Jennifer, és az asszony arcát fürkészte, miközben megint erőt vett rajta a reggeli dühe. Nemcsak azért, mert elvesztette a szívéhez legközelebb álló embert, hanem mert iderángatták az egyetemi éveinek talán legfontosabb gyakorlatáról. Tisztában volt vele, hogy semmirekellő apja valószínűleg épp olyan felelős a jelen helyzetért, mint bárki más, ám ebben a helyzetben minden dühe a Viktória Királynő Kórház, és különösen Kashmira Varini ellen irányult, főleg azért, mert rögtön az volt a benyomása, hogy az asszony együttérzése távolról sem őszinte.

– Mondja – szólalt meg Kashmira, de fogalma sem volt, hogy Jennifer milyen lelkiállapotban van az alváshiány miatt –, hol beszéljük meg a kellemetlen tennivalókat? Bemehetünk a kávézóba is, vagy az irodámba. Önre bízom a döntést.

Jennifer nem kapkodta el a döntést, először benézett az információs pulton túl nyitva maradt ajtóra, ahonnét Kashmira az imént felbukkant, aztán az ellenkező irányba fordult, és végignézett az üvegfalú kávézón. Végül megkönnyítette a döntését az, hogy ha nem kap rögtön még egy csésze kávét, akkor rögtön elalszik. Miután közölte a döntését Kashmirával, az esetfelelős úgy tett, mint aki örül, s máris elővillantotta műmosolyát, mert úgy tűnt, azzal könnyen tudja manipulálni Jennifert.

Jennifer megkapta a kávéját, bár korántsem volt rá olyan hatással, mint amilyenre számított, és nemsokára úgy döntött, hogy muszáj visszamennie a szállodába kicsit szundikálni. Egy gyors fejszámolás magyarázatot is adott arra, miért érzi ilyen szörnyen magát: Los Angelesben ilyenkor épp lefekvéshez készülődne.

– Mrs. Varini – kezdte Jennifer, és félbeszakította a vendéglátóját, aki éppen arról beszélt, hogy a kórházban nincs hullaház. – Nagyon sajnálom, de mivel szinte semmit nem aludtam, nehezemre esik az összpontosítás, és sokkal nehezebben tudok meghozni egy ilyen fontos döntést, mint máskor. Attól tartok, vissza kell térnem a szobámba, és pár órát pihennem kell.

– Ez nyilván az én hibám – mondta Kashmira nem túl meggyőzően. – Nem kellett volna ennyire szoros határidőket szabnom az ön számára. De ezt rövidre kell zárnunk. Csak egy egyszerű döntést várunk öntől, a többit mi elintézzük. Csak azt kell tudnunk, hogy balzsamoztatni vagy hamvasztatni szeretne. Csak ennyit mondjon meg, a többit elintézzük.

Jennifer megdörgölte a szemét, és hangosan felsóhajtott.

– Ezt megtehettem volna Los Angelesből is.

– Igen, megtehette volna – bólogatott Kashmira egyetértően. Jennifer kinyitotta a szemét, aztán pislogott párat, hogy eltűnjön belőle az a furcsa érzés, majd a várakozó Mrs. Varinihez fordult.

– Rendben. Látnom kell a nagyanyámat. Ezért jöttem.

– Biztos benne?

– Hát persze hogy biztos vagyok! – vágott vissza Jennifer haragosan, mielőtt uralkodni tudott volna magán. Nem akart ennyire erőszakosnak tűnni. – itt van, nem?

– Természetesen itt van. Csak nem voltam biztos abban, hogy tényleg látni akarja. Hétfő este halálozott el.

– De a hűtőben volt, nem igaz?

– De, természetesen. Csak arra gondoltam, hogy egy ilyen ifjú hölgy, mint ön, esetleg nem akarná…

– Huszonhat éves vagyok, és negyedéves vagyok az orvosi egyetemen – vágott közbe Jennifer dühösen. – Szerintem felesleges aggódnia az érzékeny lelkem miatt.

– Jól van – válaszolta Kashmira. – Ha megitta a kávéját, akkor elmegyünk, és megnézzük a nagyanyját.

– Már elég kávét ittam. Lassan koffeinmérgezésem lesz. – Jennifer visszatette az asztal szélére a félig kiivott csészéjét, és felállt.

Kashmira hasonlóképpen cselekedett. Jennifer pedig várt egy pillanatig, hogy elmúljon a szédülése.

Beléptek az egyik zajtalan ultramodern liftbe, és lementek az alagsorba, ahol a gépészeti helyiségek, egy modern személyzeti kávézó, az öltöző és különféle raktárak voltak. Odalent a központi folyosón, a kávézón túl volt az árufogadó helyiség. Egyetlen idősebb, túlméretezett egyenruhát viselő biztonsági őr ücsörgött a fal mellé állított széken.

Két hűtőkamra is volt, mindkettő a kávézó lift felőli oldalán kapott helyet. Kashmira szó nélkül a közelebbihez vezette Jennifert, majd nagy nehezen kinyitotta. Jennifer segített neki. Nyilván nem szabályos kórbonctani hűtő volt, ahogy azt Kashmira is elismerte. Odabent a padlótól a mennyezetig be volt polcozva a helyiség tíz-tizenkét méter hosszan. Egyetlen gyors pillantás elárulta Jennifernek, hogy főleg leplombált élelmiszert tároltak itt, de hűtést igénylő orvosi műszert és anyagokat is látott. Középütt állt egy kórházi gurulós ágy, amelyen egy ember feküdt teljesen letakarva. A hűtőben enyhén fojtogató szag uralkodott.

– Nem sok hely van itt – mondta Kashmira. – Talán jobb, ha egyedül ön megy be.

Jennifer szó nélkül belépett. A hőmérséklet megfelelőnek tűnt, fagypont körül volt. Most, hogy ott volt a nagyanyja közvetlen közelében, már nem volt annyira biztos abban, hogy meg akarja nézni. A korábbi állításával ellentétben hiába volt Jennifer orvostanhallgató, soha nem tudta megszokni igazán a holttestek látványát, még azok után sem, hogy középiskolás korában egy hetet töltött gyakorlaton egy hullaházban. Visszanézett az esetfelelősre, aki elkapta Jennifer pillantását, és összeráncolta a homlokát, mintha azt mondaná: „Na mi lesz? Most megnézed, vagy nem?”

Jennifer rájött, hogy nem húzhatja sokáig az időt, így megragadta a lepedő szélét, és visszafojtotta a könnyeit, majd felhajtotta a lepedőt, hogy kitakarja a nagyanyja arcát. Először megdöbbent attól, hogy mennyire normálisnak tűnt. Ugyanaz a kedves, jószívű, ősz hajú nagymama volt, akire mindig is számíthatott, mióta az eszét tudta. De aztán, amikor jobban megnézte, rájött, hogy nem a neonlámpák fénye miatt látja a bőre és az ajka színét olyan alabástromfehérnek, kivéve a nyakánál, ahol sötétlila színű terület húzódott. A bőrszíne tényleg élettelennek, áttetszőnek, sápadtnak tűnt, és kétségkívül halott volt.

Jennifer csak nehezen tudta kordában tartani az érzelmeit, ám a szomorúsága hamarosan dühvé változott. Visszatakarta a nagyanyja arcát, és hátranézett Kashmira Varinire. Az asszony színlelt együttérzése fokozta a bosszúságát. Jennifer kiment a hűtőből, és figyelte, ahogy Kashmira nagy nehezen becsukja a súlyos ajtót. Ezúttal meg sem próbált segíteni neki.

– Ezzel megvolnánk! – mondta Kashmira, majd felegyenesedett, és megtörölte a kezét, miután az ajtó hangos kattanással bezárult. – Most már láthatja, miért kell mielőbb meghoznia a döntését a hozzátartozójával kapcsolatosan. Már nem sokáig tarthatjuk itt.

– Készült halotti bizonyítvány? – kérdezte Jennifer szinte teljesen váratlanul, elsősorban azért, mert hirtelen eszébe jutott Mr. Benfatti esete.

– Természetesen. Amikor szóba kerül a balzsamozás vagy a hamvasztás, addigra már rendelkezni kell halotti bizonyítvánnyal. A halotti bizonyítványt Mrs. Maria Hernandez sebésze írta alá.

– És a halál oka minden kétséget kizáróan szívroham volt?

– Úgy van.

– És mi okozta a szívrohamot?

Kashmira másodperceken át szótlanul bámult Jenniferre. A lány nem tudta eldönteni, hogy az asszony megdöbbent, dühös lett, egyszerűen frusztrálja Jennifer kérdése, vagy időhúzásnak tekinti a dolgot, mielőtt a lány eldöntené, hogy mi lesz a holttesttel.

– Nem tudom, mi okozta a nagyanyja szívrohamát. Nem vagyok orvos.

– Én viszont hamarosan orvos leszek, és el sem tudom képzelni, mi válthatta ki a szívrohamot. A szíve a szó szoros értelmében és átvitt értelemben is az egyik legjobb szerve volt sok tekintetben. Mi a helyzet a boncolással? Az fel sem merült? Úgy értem, ha az orvosok nem tudják, mi történt a betegükkel, akkor általában tudni szeretnék, és ennek kiderítésére a boncolás a legalkalmasabb.

Kashmira meglepődött a fölvetés hallatán, de maga Jennifer is meglepett volt. Egészen az iménti másodpercig, amíg ki nem mondta a dolgot, maga sem tudta, hogy ragaszkodna-e hozzá. Elsősorban Kashmira miatt mondta, valószínűleg azért, mert Kashmira és talán maga a kórház olyan erőszakosan próbálták döntésre bírni. A boncolás, a hamvasztás és a balzsamozás mind durva dolog volt, és Jennifer nehezen birkózott meg a gondolattal, hogy most ő a felelős ezért, függetlenül attól, hogy mennyire irracionális érzés volt ez. De egy új gondolat is belopta magát a fejébe: Herbert Benfatti halála mennyire hasonlított Mariáéhoz, és nem lehetett-e volna megelőzni mindkettőt?

– Indiában csak a rendőrség vagy a bíró kérvényezheti a boncolást, az orvos nem.

– Ugye most tréfál?

– Természetesen nem tréfálok.

– Ha engem kérdez, ez olyan, mintha azt kérnénk a rendőrségtől és a bírótól, hogy műtsenek meg valakit. És mi van akkor, ha rájönnének valamire a nagyanyám halálából? Olyasvalamire, aminek segítségével később életeket menthetnének? Úgy értem, végül is tegnap éjjel meglehetősen hasonló halálesetre került sor. Ha tudták volna, hogy mi okozta a nagyanyám szívrohamát, nem lehetséges-e az, hogy Mr. Benfatti szívrohamát megelőzhették volna, és megmenthették volna a férfi életét?

– Semmit sem tudok erről a Mr. Benfattiről – válaszolta Kashmira gyanúsan gyorsan. – Én csak annyit tudok, hogy itt egy holttest ebben a hűtőben, és már eddig is túl sokáig tároltuk, és el kell távolítani innét. Az eddigi tapasztalataink szerint a családok azonnal kikérik a holttestet, így aztán valamilyen megoldásra kell jutnunk. Ön is láthatja, hogy itt nem maradhat tovább. Ez a hűtő egyszerűen nem tetemek tárolására készült, és már hétfő este óta itt van.

– Ez a maguk problémája – mondta Jennifer. – Őszintén szólva megdöbbentőnek tartom, hogy a kórházukban nincs halottaskamra. Most értem ide Indiába, majdnem huszonnégy órát repültem, és most szembesülök a részletekkel. Az a legnagyobb baj részemről, hogy lelkileg és fizikailag is kimerültem. Visszamegyek a szállodámba, alszom pár órát, mielőtt döntést hozok. El kell mennem a nagykövetségre is, hogy megkérdezzek pár gyakorlati dolgot a holttest szállításával kapcsolatban. Ön nyilván teljesen biztos abban, hogy mit fognak mondani, én viszont nem, és az ő szájukból szeretném hallani a dolgot.

– Az ő szájukból? – kérdezte Kashmira.

– Mifelénk így mondják. Ez azt jelenti, hogy egyenesen tőlük tudom meg, amit tudni szeretnék. Most alszom egy kicsit, elmegyek az amerikai követségre, ha lehetséges, aztán visszajövök.

– Az már túl késő. Most kell döntenie.

– Nézze, Mrs. Varini. Őszintén szólva kissé rossz érzésem van. Önök nagyon erőszakosan próbálják rám erőltetni az akaratukat. És most, hogy még valaki meghalt tegnap éjjel meglehetősen hasonló körülmények között, mint a nagyanyám, még kevésbé valószínű, hogy gyors döntést hozok. Úgy értem, maga azt mondja, hogy semmit sem tud az egészről, ami valószínűleg igaz, én viszont szeretnék tudni valamit róla. Az illető túl hamar halt meg a nagyanyám halálát követően, és az eset túlságosan hasonlónak tűnik.

– Nagyon sajnálom, de a többi beteg adata bizalmas információ. Ami pedig az ön esetét illeti, kifejezetten az értésemre adták, hogy még ma délelőtt határozott választ kell kapnom öntől. Egyszerűen már nem tarthatjuk tovább a nagyanyja holttestét ebben a hűtőben. – Mintegy nyomatékképpen Kashmira kinyújtotta a kezét, és újból megérintette a hűtő ajtaját. – Ha nem hajlandó együttműködni, attól tartok, egyenesen az elnökünkkel kell beszélnie, mert neki felhatalmazása van arra, hogy beszéljen a rendőrbíróval, és a bírósághoz folyamodjon, hogy ön helyett döntsenek.

– Még pár órát kérek, addig nem beszélek senkivel – vágott vissza Jennifer. Most már tényleg dühös volt. Korábban az volt az érzése, hogy a Viktória Királynő Kórház megpróbálja ráerőszakolni az akaratát, most pedig már egészen biztos volt ebben. Bár egyrészről érthető volt a hozzáállásuk, hiszen nem volt megfelelő tárolóhelyük, másrészt viszont meglehetősen provokatívnak tűnt a dolog, különösen, hogy még csak fontolóra sem akarták venni a boncolást, még abban az esetben sem, ha ő határozottan ragaszkodna hozzá.

– Majd felhívom önt, ha úgy érzem, jobban vagyok, és visszajövök. Addig viszont figyelmeztetem: ne nyúljanak a nagyanyám holttestéhez az engedélyem nélkül, különben megtáncoltatom magukat.

– Hogy érti, hogy megtáncoltat? – kérdezte Kashmira összezavarodva.

Jennifer az égre emelte a tekintetét.

– Úgy értem, nagy balhét rendezek.

Tizenegyedik fejezet

2007. október 17.,

szerda 9 óra 45 perc,

Újdelhi, India

Jennifer kibámult a Mercedes ablakán. Annyira elmerült a gondolataiban, hogy észre sem vette az autóáradatot. Igazság szerint sokkal hamarabb felhúzta magát, mint hajlandó lett volna beismerni. Kétségkívül a Viktória kórház rángatni próbálja, és tekintve, hogy eddigi rövidke élete során túl sokat játszotta az áldozat szerepét, meglehetősen utálta, ha így bánnak vele. Jókora kihívást jelentett neki, hogy kitörjön ebből a szerepből. A nagy jelentőségű eseményre a középiskolában került sor, amikor rendszeresen lógott és verekedett a társaival. A végén már annyira eldurvult a helyzet, hogy a nagyanyja, aki rendkívül büszke asszony volt, olyasvalamit csinált, amit egyébként soha nem tett volna: segítségért fordult valakihez. Az illető nem más volt, mint dr. Laurie Montgomery, New York-i igazságügyi orvos szakértő, akit a nagyanyja egyedül nevelt egyéves kora és tizenhárom éves kora között, mivel gondozónő volt. Jennifer akkoriban nagyon furcsának találta, hogy megismerkedik egy olyan idegennel, aki az ő nagyanyját nagyinak hívja. De nagyi tizenkét éven át volt Laurie Montgomery dadája. Nem csoda hát, hogy dr. Montgomery megszerette nagyit, és saját családtagjának tekintette. Így tehát amikor Jennifer kezelhetetlenné vált, nagyi Laurie Montgomeryhez fordult, hogy próbálja meg kirántani a gödörből az unokáját.

Mivel Laurie szerette, nagyra becsülte Mariát, szívesen segített. Mindezt úgy próbálta megvalósítani, hogy meghívta Jennifert, hogy iskola után egy héten keresztül töltse vele a délutánjait az igazságügyi orvostani intézetben, és nézze meg, miről is szól ez a munka. A többi orvosszakértő meglehetősen szkeptikus volt a tekintetben, hogy mi haszna lehet egy tizenkét éves lánynak abból, ha egy héten át a halottasházban van, de Laurie kitartott az elképzelése mellett, és az eredmény felülmúlta minden várakozását. Jennifer szavaival élve a helyzet meglehetősen „hátborzongató” és „undorító” volt, mégis nagy hatást gyakorolt a kamasz lányra, különösen, mivel ez volt az egyetlen értelmiségi munkakör, amelybe életében eddig valamennyire sikerült bepillantást nyernie. Jennifer félvállról vette a dolgot, egészen a harmadik napig. Aznap pont vele egykorú lányt hoztak be tökéletes, szabályos szélű, kerek lyukkal a homlokán. Egy rivális banda egyik tagja ölte meg.

Szerencsére Jennifer története happy enddel végződött. Jennifer és Laurie jobban megszerették egymást, mint bármelyikük képzelte volna, végül Jennifert bemutatta Laurie a saját anyjának, aztán elvitte a saját magániskolájába, hátha sikerül Jennifer számára egy ösztöndíjat kimódolnia. Egy hónappal később Jennifer szigorú, teljesítménycentrikus környezetben találta magát, ahol nem voltak bandatagok. A többi pedig, ahogy mondani szokás, már történelem.

– Hát persze! – mondta Jennifer elég hangosan, hogy a sofőr összeránduljon.

– Valami gond van, asszonyom? – kérdezte a sofőr, és belenézett a visszapillantó tükörbe.

– Nem, nem, semmi gond –mondta Jennifer, és a válltáskájába süllyesztette a kezét, hogy előhalássza a mobiltelefonját. Fogalma sem volt, mennyibe kerülhet egy New York-i hívás, de úgy döntött, hogy ezzel most nem foglalkozik. Felhívja Laurie Montgomeryt, és kész. Laurie azt sem tudta, hogy nagyi meghalt, és ez már önmagában is elegendő ok volt, hogy felhívja. Emellett segíthet a döntés meghozatalában, különösen a boncolás tekintetében. Most, hogy eszébe jutott, hogy fel kell hívnia Laurie-t, Jennifer szembetalálta magát azzal a problémával, hogy magyarázkodnia kell, miért nem hívta eddig.

Miközben megpróbált rájönni, hogyan is kell felhívni külföldről az Egyesült Államokat, újabb kérdés merült fel benne: vajon hány óra lehet ilyenkor a keleti parton? Tudta, hogy kilenc és fél óra a különbség, de vajon plusz vagy mínusz? Bármennyire is kimerült volt, megpróbált összpontosítani. Arra gondolt, hogy mivel New York előrébb jár, akkor az időt vissza kell számolni, és bármilyen őrültségnek is tűnt az számára pillanatnyilag, annál magabiztosabb volt, de azért nem tengett túl benne az önbizalom. Ismét megpróbálta kiszámítani az időt, aztán úgy döntött, hogy nagyjából éjfél körül járhat New Yorkban.

Mivel jól emlékezett még arra, hogy Laurie valóságos éjszakai bagoly, lennifer megkockáztatta a hívást. Bármennyire is tisztában volt a hívás céljával, egyszerre izgalom lett rajta úrrá, amikor hallotta, hogy kicseng a vonal. Elképesztő volt a gondolat, hogy beszélni tud Laurie-val a világ másik végéről, ráadásul már több mint egy éve nem is hallotta a hangját. A telefont az első csörgésre felvették.

– Remélem, nem túl későn telefonálok – kezdte Jennifer a magyarázkodást minden bevezető nélkül.

– Te jó ég, dehogyis! – válaszolta Laurie. – Te vagy az, Jennifer?

– Igen, én vagyok.

Laurie hallhatóan örült Jennifer hangjának, és azt hitte, hogy Kaliforniában van. A két nő pár percig cseverészett egymással. Aztán Jennifer Jack felől érdeklődött. Laurie viszont szabadkozott, amiért nem hívta Jennifert egyszer sem az esküvő óta, és elsősorban a meddőséggel kapcsolatos hercehurcára fogta a dolgot. Jennifer sok szerencsét kívánt neki.

– Na és – kezdte Laurie, amikor csend állt be a vonalban –, pusztán udvariasságból hívtál föl? Nem mintha nem örülnék, hogy hallok felőled, de segíthetek valamiben? Mondjuk, ajánlólevelet kell írnom a gyakorlatodhoz vagy ilyesmi?

– Sajnos nagyon is nyomós okom volt arra, hogy felhívjalak, de semmi köze az orvosi egyetemhez – mondta Jennifer. Aztán szép lassan elmagyarázta, miért is van Indiában. Többször is meg kellett állnia közben, hogy összeszedje magát.

– Jaj, ne! – mondta Laurie, amikor Jennifer abbahagyta a mondandóját. – Nem hallottam semmit az egészről. Jaj, annyira sajnálom!

Jennifer hallotta Laurie hangjában, milyen nosztalgiával gondol arra, hogy Maria mennyire megédesítette a gyermekkorát. Egy kérdéssel zárta a spontán dicshimnuszát:

– Azért mentél Indiába, hogy visszahozd a holttestét vagy a hamvait az USA-ba, vagy azt tervezed, hogy ott hagyod? Végül is India a világ legspirituálisabb országa. Ha én Indiában halnék meg, azt hiszem, azt szeretném, ha a hamvaimat a Gangeszbe szórnák, akárcsak többmilliárdnyi más emberét.

– Nos, ez eszembe sem jutott – ismerte be Jennifer, és elmagyarázta, hogy egyelőre még azt sem sikerült eldöntenie, elhamvasztassa-e a nagyanyját, vagy bebalzsamoztassa, még kevésbé azt, hogy mit tegyen utána a maradványaival. – Valamikor a nap folyamán megpróbálok átmenni a nagykövetségre. Az ott dolgozók biztosan tudják, hogy melyik mennyibe kerül, és hogy milyen diplomáciai intéznivalóm lesz.

– Persze, nyilván így van. A fenébe, de kár, hogy egyedül kell intézned ezt az egészet. Bárcsak ott lehetnék, hogy segítsek! Ó tényleg olyan volt nekem, mint az édesanyám, úgyszólván. Azt hiszem, az igazi anyám jó párszor féltékeny volt rá, pedig ez az ő hibája volt. Végül is ő volt az, aki rábízott a nagyanyádra.

– Biztosíthatlak, hogy ez az érzés kölcsönös volt – mondta Jennifer.

– Ezt jó hallani, persze nem lepődöm meg. A gyerekek megérzik az ilyesmit, ahogy én is megéreztem.

– Van valami, amit szeretnék megkérdezni tőled. Van még pár perced?

– Feltétlenül, csupa fül vagyok.

– Az itteni kórházi hatóságok meglehetősen erőszakosak egyvalamivel kapcsolatosan, és őszintén szólva bevallom, nem valami jól viselem a dolgot. Persze van rá magyarázatuk. Úgy ettem, ez egy lenyűgöző csúcstechnológiájú magánkórház. Mégis, amikor megépítették, a halottak tárolására mintha nem is gondoltak volna. Ennek az az oka, hogy Indiában vallási okokból nagyon gyorsan kikérik a holttestet a hinduk és a muzulmánok egyaránt. Meg persze az is elképzelhető, hogy a kórház tulajdonosai arra gondoltak a spirituális Indiában, hogy úgyis velük van az összes isten, a halottakkal tehát nem is kell számolni. – Jennifernek sikerült kipréselnie egy nevetést magából, aztán folytatta. – Nagyi holtteste egy hűtőkamrában van, de ez a kamra a kávézó közelében található, és leginkább fagyasztott étel tárolására használják. Ezek szerint ez az egyetlen hely, ahol a holttestet tárolhatják.

– Pfuj! – szörnyülködött Laurie.

– Azért mondom el ezt az egészet neked, mert az ő nézőpontjukból valóban okuk van arra, hogy minél előbb túladjanak nagyin, különösen, mivel már kiállították a halotti bizonyítványt is.

– Na igen, ebben van valami.

– Ugyanakkor ki akarták kényszeríteni belőlem a döntést már azelőtt, hogy idejöttem volna, aztán amint ideértem, megint rögtön ezzel kezdték, pedig csak pár órája jöttem meg, folyton ezzel nyaggatnak: döntsem már el, hamvasztás vagy balzsamozás. Úgy értem, a szó szoros értelmében már tegnap szerettek volna túl lenni rajta, mintha attól félnének, hogy eljön a világvége. Kezdetben lehet, hogy csak azért vonakodtam annyira, mert dühös voltam, mivel úgy éreztem, megölték a nagyanyámat. Most valami másról van szó.

– Ezt hogy érted? Mire akarsz kilyukadni?

– Megkérdeztem tőlük, miben halt meg a nagyi, és azt mondták, hogy szívrohamban. Aztán megkérdeztem, mi okozta a szívrohamot, tekintve, hogy nemrég járt nálam Los Angelesben, és amíg ott volt, teljes kivizsgáláson esett át az UCLA Gyógyászati Központjában. Azt mondták, hogy a szív- és keringési rendszere csillagos ötöst érdemel. Na már most hogy lehet, hogy valaki csillagos ötöst kap a vizsgálatra, aztán pár hónappal később egyessel távozik az élők sorából tizenkét órával a műtétet követően? Ügy értem, beavatkozás közben előfordulhat, hogy rosszul reagál valamelyik alkalmazott szerre, de nem tizenkét órával később, legalábbis szerintem.

– Egyetértek – mondta Laurie. – Mivel nem volt semmilyen nyilvánvaló rizikófaktor, az emberben felvetődik a kérdés, hogy miért.

– Pont ezért tettem fel én is a kérdést, de persze nem kaptam kielégítő választ, legalábbis az esetfelelőstől nem. Csak annyit mondott, hogy ő nem orvos, és úgy tűnik, ezzel be is éri. És ekkor javasoltam a boncolást.

– Jól tetted – szólt közbe Laurie. – Ha kétségek merülnek fel, pontosan erre van szükség.

– Na ja, elméletben – dohogott Jennifer. – Az esetfelelős, Kashmira Varini azt mondta, hogy nem az orvosok vagy a legközelebbi hozzátartozó dönti el, lesz-e boncolás vagy sem. Ugyanis ez a rendőrség vagy a bíró hatásköre. Aztán azzal folytatta, hogy mivel a nagyi halotti bizonyítványát már kiállították, nem lesz boncolás. Az eset lezárva.

– Hallottam arról, hogy az indiai igazságügyi orvosi rendszer meglehetősen elavult. Ez elég baj. Ezzel olyan körülményeket teremtenek, amelyek szinte vonzzák az igazságtalanságokat. Sok fejlődő országban a rendőrség és a bíróság kivétel nélkül korrupt, és gyakran hanyag is.

– Van még valami – mondta Jennifer. – Két egymást követő estén fordult elő haláleset ugyanabban a kórházban, ráadásul a két eset kísértetiesen hasonló. Először a nagyi volt, aztán tegnap este egy Herbert Benfatti nevű férfi. A jelek szerint mindketten szívrohamot kaptak aznap este, amikor megműtötték őket, és nagyihoz hasonlóan Mr. Benfatti a műtétet megelőzően angiográfián esett át, amely teljesen normális képet mutatott.

– A második beteget felboncolták?

– Fogalmam sincs. Amikor erről kérdeztem a nagyihoz tartozó esetfelelőst, azt mondta, hogy nem is hallott a tegnapi esetről, amit kötve hiszek.

– Miért nem?

– Ez csak megérzés, nem tudományos alapon mondom. Valahogy nem tűnik szavahihetőnek. Azt szerette volna, hogy döntsek a nagyanyám holttestével kapcsolatosan, és nem akarta, hogy feszegessem az ügyet. Nem tudom.

– Szerinted még tudod húzni az időt egy kicsit?

– Ezt igazán nem tudom. Bármennyire is dühös vagyok, tisztában vagyok vele, hogy ők is azok, legalábbis az esetmenedzser meglehetősen pipa. Miért kérded?

– Mert odautazom hozzád, amilyen hamar csak lehetséges, és segítek. Azt hiszem, soha nem bocsátanám meg magamnak, ha nem jönnék. Ne feledd, nekem is szinte éppúgy az anyám volt, ahogy neked és a bátyádnak is. Figyelj, jövök, ha csak nem gondolod úgy, hogy nem hiányzik még a nyakadra egy hormonokkal telebombázott őrült nő.

Jennifer elhűlt. Az eszébe sem jutott, hogy Laurie hajlandó lenne eljönni ide, a világ túlsó felére.

– Mit érdekelnek engem a hormonok? De pokoli messze van ám – figyelmeztette. – Úgy értem, nagyon nagy szükségem lenne a segítségedre és a támogatásodra. Ne érts félre!

– Azt nem kétlem, hogy ez az egyik leghosszabb járat – mondta Laurie –, de mégis, mennyire az? Nemrég olvastam, hogy az Air Indiának van nonstop New York-Delhi-járata.

– Gondolom, az sokkal jobb, mint a két átszállás, ahogy én jöttem.

– Hol laksz?

– A szálloda neve Amal Palace, ez a legjobb hotel, ahol életemben jártam. Na persze nem sok szállodában voltam eddig.

– Egy pillanat! – mondta hirtelen Laurie, és bosszúság érződött a hangjában. – Miket beszélek? Hiszen most nem repülhetek Indiába, a meddőségi ciklus közepén tartok.

– Hát persze! Mondtad is nekem, csak én is elfelejtettem – mondta Jennifer. Önző módon azonban jókora csalódást érzett. Nagyon jó lett volna, ha ott van vele Laurie.

– Igazság szerint – folytatta Laurie –, azt hiszem, mégiscsak el tudok menni, amennyiben magammal hozom a spermagyáramat. Legalábbis Jack így nevezi magát pár hónapja. Ez azt jelenti, hogy a döntés dr. Calvin Washington, a főnökhelyettes kezében van. Azt tudom, hogy engem elengedne, de hogy elenged-e mindkettőnket így nagy hirtelen, arról fogalmam sincs. De azért érdemes megpróbálni. Megmondom, hogy lesz: vagy jövünk mind a ketten, vagy egyikünk sem jön. Sajnálom, de ezt tudom mondani. Túléled ezt a bizonytalanságot?

– Hát persze – mondta Jennifer. – Légy szíves, mondd meg dr. Washingtonnak, hogy könyörögve kérem, engedjen el benneteket.

– Ez majd sokat nyom a latban. Még most sem heverte ki azt az egy hetet, amíg itt voltál tizennégy évvel ezelőtt.

– Én sem. És a büntetésemet júniusban kapom meg, amikor átveszem az orvosi diplomámat.

– Azt a saját szememmel akarom látni – mondta Laurie. – Nos, akkor beszéljünk az időzítésről. Milyen hamar tudnánk odaérni, feltéve, hogy elengednek bennünket. Van róla fogalmad?

– Van – válaszolta Jennifer. – Javíts ki, ha tévednék, ott még mindig kedd van, igaz?

– Igen, nemsokára éjfél lesz.

– Ha holnap este indultok, ami ugyebár szerda, akkor csütörtökön késő este ideértek.

– Szerinted fel tudod tartóztatni őket, míg oda nem érünk? Nem szeretnénk, hogy a nagyit elhamvasszák vagy bebalzsamozzák, hogyha szóba jöhet a boncolás.

– Megteszek minden tőlem telhetőt. Tudod mit? Kijövök elétek a repülőtérre is.

– Ezt majd megbeszéljük akkor, ha már biztosan tudjuk, hogy jövünk.

– Laurie – mondta Jennifer pár másodperccel azelőtt, hogy befejezték volna a hívást. – Feltehetek egy személyes kérdést?

– Hát persze.

– Elítélsz amiatt, hogy hagytam, hogy ez a kaotikus eset csökkentse a nagyi elvesztése miatt érzett bánatomat? Ügy értem, az emberek nagy részét annyira összetörné a bánat, hogy képtelenek lennének azon aggódni, hogy a szerettüket felboncolják-e vagy sem. Szerinted ettől még normális vagyok?

– Abszolút, teljes mértékben, száz százalékig! Pontosan így reagáltam volna én is. Az emberek nagy része az illető személyt szereti, nem pedig a porhüvelyét. A testünk, mint mondtam, porhüvely, amely attól függ, hogy élünk-e vagy halunk. Az a tény, hogy imádtad a nagyanyádat olyan mértékig, hogy nemcsak a temetéssel foglalkozol, hanem más részletek is érdekelnek, szerintem a dicséretedre válik.

– Remélem.

– Tudom, hogy így van – mondta Laurie. – Igazságügyi orvos szakértőként sok holttestet láttam, és sok családtag reakciójával szembesültem.

Pár másodperc múlva elbúcsúztak egymástól, és Jennifer letette a telefont. Bár a lány nem volt babonás, mégis hálás volt a szerencsecsillagának, hogy egyáltalán eszébe jutott, hogy felhívja Laurie Montgomeryt. Teljesen feldobta a gondolat, hogy Laurie esetleg eljön, és ezzel az is világossá válik Jennifer számára, hogy milyen szar alaknak és érdekembernek bizonyult Neil McCulgan. Jennifer a szó szoros értelmében szorított azért, hogy Lauire és Jack megkapja a szabadságot, és eljöhessen.

– Közeledünk a szállodájához – jelentette be a sofőr. – Várjak önre?

Korábban eszébe sem jutott Jennifernek, hogy a férfi esetleg megvárhatná, de mivel a nagyi biztosítócége fizeti az egészet, miért is ne? Végül is vissza kellett mennie a kórházba.

– Várhat is, vagy ha akarja, visszajöhet pár óra múlva a szállodába. Akárhogy is lesz, felhívom magát, amikor vissza kell mennem a Viktória Királynő Kórházba.

– Rendben, asszonyom – válaszolta a sofőr.

Tizenkettedik fejezet

2007. október 16.,

szerda hajnali 1 óra 15 perc,

New York

– Jack; – kiáltott fel Laurie. – Ébredj fel!

Laurie felkapcsolta a hálószoba lámpáját, de volt benne annyi jó érzés Jack iránt, hogy a lehető legalacsonyabb fokozatra állítsa. Mivel korábban a teljesen kivilágított dolgozószoba számítógépe előtt ült, ez a helyiség most különösen sötétnek tűnt.

– Gyerünk, drágám! – folytatta. – Ébredj! Beszélnünk kell!

Jack az oldalán feküdt, szemben Laurie-val. Fogalma sem volt, hogy a férje mióta alhat, talán két órája. Esténként az volt a szokásuk, hogy könnyű vacsorát fogyasztottak, miután Jack futott egyet a kosárlabdapályán. Evés közben félig megnéztek egy DVD-t, mondjuk úgy egy órát belőle, aztán a másik felét másnapra hagyták. Kilenc körül általában átmentek a közös dolgozószobájukba, amely a 106. utcára, illetve a szomszédos kosárlabdapályára nézett, valamint egy kis parkra, amelynek felújítását és kivilágítását Jack fizette. Tíz körül Jack mindig ásítozni kezdett, jelezvén Laurie-nak, hogy ideje lefeküdni, és az ágyban olvasni tovább. De valójában nem sokat olvasott. Teljesen mindegy volt, hogy mikor dugja be a szobába a fejét Laurie, mindig alva találta a férjét, néha úgy, hogy a könyvet vagy az orvosi magazint a mellére ejtette, és közben égett még az éjjeliszekrény lámpája.

– Jack! – kiáltotta Laurie ismét. Tudta, hogy nehéz lesz felébreszteni, de nem adta fel. Végül már a vállánál fogva rázta. A férfi azonban továbbra sem ébredt fel. Laurie elmosolyodott. A férje olimpiai bajnok lehetett volna alvásban. Bár bizonyos helyzetben ez elég idegesítő volt, s általában irigyelte érte. Laurie nem volt jó alvó, rendszerint hajnalban felébredt. Aztán utána mindig jó mélyen visszaaludt.

Laurie még egyszer erősen megrázta Jack vállát, és hangosan rákiáltott. Először a férfi egyik, aztán a másik szeme nyílt ki.

– Mennyi az idő? – kérdezte álomittas hangon.

– Még csak hajnali negyed kettő, azt hiszem. De beszélnünk kell. Valami történt. – Eredetileg Laurie nem akarta felébreszteni Jacket, miután befejezte a Jenniferrel való telefonálást. Gondolta, hogy alszik a férje, és igaza is volt. Ehelyett inkább fellépett az internetre, hogy amennyit csak lehet, megtudjon arról, hogyan lehet eljutni Indiába, és egy csomó mindent kiderített.

– Mi az? Ég a ház? – kérdezte a férfi a szokásos fanyar humorával.

– Nem. Ne hülyéskedj már, beszélnünk kell.

– Nem várhat reggelig?

– De, tulajdonképpen várhatna – ismerte be Laurie. – De fel akarlak készíteni valamire. Figyelmeztetésképpen, mert nem szereted a meglepetéseket. Különösen a nagy meglepetéseket.

– Terhes vagy?

– Bárcsak az lennék! De nem rossz tipp. Nem, nem vagyok terhes, pár perccel ezelőtt felhívott egy ifjú hölgy, aki júniusban végez az UCLA Orvos Egyetemén. Jennifer Hernandez, emlékszel rá? Ott volt az esküvőnkön is. Pazar piros ruha volt rajta. Na, emlékszel már? Isteni alakja van.

– Szentséges atyaúristen! – morogta Jack. – Elmúlt éjfél, és képes vagy felébreszteni, és mindenféle kérdéseket feltenni arról, hogy ki mit viselt az esküvőnkön. Könyörgök, ne fárassz!

– Nem számít a ruha. Csak azt akarom kihúzni belőled, hogy emlékszel-e erre az orvostanhallgató kislányra. Ő az, aki egy hetet töltött nálunk az intézetben, amikor tizenkét éves volt, és anyámnak meg nekem sikerült szereznünk egy ösztöndíjat számára még ugyanabban az évben.

– Na jó, emlékszem rá – mondta Jack, pedig nyilvánvalóan lódított. Látszott rajta, hogy sokkal jobban szeretne inkább visszaaludni.

– Egy órával ezelőtt hívott Indiából. Azért van ott, mert a nagyanyja meghalt, miután átesett egy műtéten Újdelhiben. A kórház megpróbálja kierőszakolni, hogy döntse el, mi legyen a nagyanyja holttestével.

Jack felemelte a fejét, és tágabbra nyitotta a szemét.

– Indiából?

– Indiából – ismételte Laurie. Aztán elmondta az egész sztorit Jack-nek úgy, ahogy Jennifertől hallotta. Amikor a végére ért, hozzátette:

– Nem tudom, emlékszel-e, de Maria Hernandez a nevelőnőm volt tizenhárom éves koromig, és utána már csak azért nem, mert a saját anyám túl féltékeny volt. Akkor teljesen összetörtem emiatt. Többet adtam Maria véleményére, mint a saját anyáméra, az öltözködéssel meg az effélékkel kapcsolatosan is. Imádtam azt az asszonyt. Életem legfontosabb éveiben anyám helyett anyám volt. Régebben eljártam Queensbe, és rendszeresen meglátogattam.

– De miért ment Indiába megműttetni magát?

– Ezt nem tudom pontosan, valószínűleg anyagi okokból.

– Szerinted valami disznóság van a háttérben? – kérdezte Jack szkeptikus hangon.

– Természetesen nem, de Jennifer mellé álltam, mivel ő így gondolja. Ha valami gond van a kórházban, akkor kétségkívül a rendszerben lehet a hiba. Sőt, biztos vagyok benne, hogy emiatt erőltetik annyira a dolgot Jenniferrel. A holttest hétfő este óta a hűtőben van, de ez még csak nem is halottaskamra. Jennifer elmondása szerint valamiféle élelmiszer-tároló.

– Úgy érted, ott van az élelmiszer a holttesttel együtt?

– Úgy tűnik. Vagyis inkább fordítva. Pontosabb megfogalmazás az, hogy a holttest van az ételek mellett, és pár orvosi holmi mellett. De bontatlan élelmiszer, vagyis valójában sokkal rosszabbul hangzik, mint amennyire vészes. Mindegy, a lényeg az, hogy Jennifer szerint valami összeesküvés van a háttérben.

– Ez baromság! Szerintem Jennifer Hernandez kisasszony kicsit össze van zavarodva, és mindehhez némi üldözési mánia társul.

– Teljesen egyetértek, és pont ez az oka annak, hogy te és én remélhetőleg odarepülünk ma este.

– Mondd még egyszer! – kérte Jack. Persze hallotta, amit a felesége mondott, de remélte, hogy rosszul hall.

– Holnap reggel az lesz az első, hogy bemegyek Calvin irodájába. Nagyon remélem, hogy ebben a vészhelyzetben mindkettőnket elenged egy hétre. Ha áldását adja az ügyre, akkor rögtön felkeresem azt a szervezetet, amely az indiai vízumokat adja ki, aztán megveszem a repülőjegyünket, amelyet egyébként már le is foglaltam az interneten. Aztán pedig…

– Hé, hé, lassan a testtel! – mondta Jack. Felült, és szorosabbra húzta a takarót a dereka körül. Most már egészen tágra nyílt a szeme. – Na várjunk csak egy kicsit! Megígérted, hogy odautazunk a világ másik végére?

– Ha azt akarod kérdezni, azt mondtam-e Jennifernek, hogy megteszünk minden tőlünk telhetőt azért, hogy elmehessünk, a válaszom igen. Azt mondtam neki, hogy Calvin engedélyén múlik a dolog.

– Csak azért, mert egy gyászoló kislány a stressz hatására paranoiás lett, még nem kéne átrepülni a fél világot több ezer mérföldön keresztül, hogy megfoghasd a kezét.

– Nem csak azért megyünk, hogy segítsünk Jennifernek – mondta Laurie egyre emelkedő hangon.

– Jó. Akkor mondj még egy érvet!

– Már mondtam! – sziszegte Laurie. – Maria Hernandez olyan volt nekem, mint az anyám, tizenkét éven át. A halála szörnyű veszteség.

– Ha ez így van, akkor hogy lehet az, hogy nem látogattad meg már az isten tudja, mióta?

Laurie irtó dühös lett erre, és egy ideig nem is szólt semmit. Jack megjegyzése csak rontott az egyébként is feszült helyzeten, mivel jócskán felfokozta Laurie lelkifurdalását. Igaz volt az, hogy már jó ideje nem beszélt Mariával, és nem is látogatta meg. Pedig az eszében volt, és szándékában is állt, de mégsem tette.

– Be kell adnom egy határidős kutatási anyagot – mondta Jack. – Ráadásul szombaton lesz a kerületi kosárlabdameccs, és már hetek óta várom. Az istenit, még a megszervezésében is segítettem!

– Hallani sem akarok arról a hülye kosárlabdáról – torkolta le Laurie. Szinte a fogát csikorgatva vicsorgott Jackre. A meddőségi kezelés miatt eddig a felszín alatt fortyogó felgyülemlő dühe most vulkánként tört ki. Annak sem örült, hogy a férfi nem hagyta abba a kosárlabdát, pedig szerinte veszélyes sport volt.

Jack említette elsőként, hogy Laurie napi injekciókat és hormonkezelést kap, és bár tulajdonképpen fogalma sem volt arról, hogy Laurie mennyire neheztel a hozzáállása miatt, és azt hitte, hogy rendben vannak a dolgok, korábban azért számos, hormonok által kiváltott dühkitöréssel kellett szembesülnie, mint amilyen ez a mostani is. Miután felfogta, hogy mi zajlik a háttérben, megadóan felemelte a kezét.

– Bocsánat – mondta, és megpróbált komoly hangot megütni. – Elfeledkeztem a hormonokról.

Egy futó pillanatra Laurie úgy érezte, Jack megjegyzése csak rontott a dolgokon. Az asszony ostoba módon azt gondolta, hogy Jack pusztán rá akarja kenni az egész vita kirobbanását. De aztán jobban belegondolt a dologba, és látott némi hasonlóságot a jelenlegi lelkiállapota és a helyzet között, amikor leteremtett egy nyolcvanvalahány éves nagyit a gabonapelyhes pultnál. Amikor rájött az összefüggésre, hirtelen könnyekben tört ki.

Jack odaült az ágy szélére, és átkarolta a felesége vállát. Egy darabig nem szólt egy szót sem. Az utóbbi időben sok hasonló helyzetet éltek át együtt, és a tapasztalat azt súgta, hogy ilyenkor az a legjobb, ha nem szól semmit. Meg kellett várnia, amíg az asszony megnyugszik egy kicsit.

Körülbelül egy perc elteltével Laurie-nak sikerült úrrá lenni a sírásán. A szeme kivörösödött és könnyáztatta volt, amikor Jackre emelte a tekintetét.

– Igazából nem is álltál mellém a rohadt meddőségi kezelés alatt.

Jacknek nagy erőfeszítésébe telt, hogy ne vágjon grimaszokat. Szerinte ő megpróbált mindent, és tőle aztán már többet nem lehetett várni, leszámítva azt, hogy spermát adjon, amikor kell.

– Amikor megjött a menzeszem minden egyes ciklus végén, olyan rohadt blazírt tudtál lenni – mondta Laurie a könnyeivel küszködve. – Mindig csak azt mondod, „ó, talán majd legközelebb”, és kész. Nem is bánkódsz úgy, mint én. Neked ez csak egy újabb ciklust jelent.

– Azt hittem, ha nem csinálok nagy ügyet a dologból, akkor csak segítek. Őszintén szólva sokkal könnyebb lenne nekem is melankóliába zuhanni. De szerintem azzal cseppet sem segítenék. Ha jól emlékszem, maga dr. Schoener is mondott valami ilyesmit. Az istenit, azt hiszed, nekem könnyű ilyen közönyösnek maradni?

– Miért, nem az? – kérdezte Laurie.

– Nem – válaszolta Jack, és félresöpörte a homlokára tapadó izzadt hajszálakat. – Ami pedig Indiát illeti, felőlem nyugodtan elmehetsz, de én nem ismertem Maria Hernandezt és az unokáját, Jennifert. Számomra teljes őrültségnek tűnik, hogy átrepüljem a fél világot, az egész idő- és pénzpocsékolásnak tűnik, de főleg pénzpocsékolásnak. Persze hiányozni fogsz, és ha szükséged van rám, akkor elmegyek.

– Ezt most csak úgy mondod, igaz? – kérdezte Laurie.

– Nem. Ha szükséged lenne rám, mennék. Ez egészen biztos. De…

– Nos, szükségem van rád – mondta Laurie hirtelen feltámadt lelkesedéssel. – Te pótolhatatlan vagy.

– Tényleg? – kérdezte Jack, és kérdőn összevonta bozontos szemöldökét. – Aztán miért?

– Hát a ciklusom miatt, te lüke – válaszolta Laurie izgatottan. – Dr. Schoener tegnap azt mondta, ha beadom magamnak a stimulálóinjekciót, akkor négy-öt nap múlva megtörténik a tüszőrepedés. És akkor aztán rajtad lesz a sor.

Jack gondterhelten kifújta a levegőt. Korábban nem is jutott eszébe, hogy a meddőségi kezelésnek köze lehetne az indiai úthoz.

– Ne vágj már ilyen fancsali képet! Lehet, hogy nem kéne ilyen mesterséges dolgokkal próbálkoznunk, hanem ragaszkodni a hagyományos módszerhez. De mondok valamit: annak ellenére, hogy ez mekkora erőfeszítéssel és megterheléssel jár, nem fogom hagyni, hogy te itt ücsörögj, én meg Indiában legyek pont akkor, amikor tüszőrepedésem lesz. Dr. Schoener nagyon optimista volt ezúttal, mert a jobbik petefészkemben vannak az igazán klassz tüszők.

Jack levette a kezét Laurie válláról, és az ágy támlájának támaszkodott, majd így szólt.

– Nagyon úgy tűnik, semmi sem akadályozhat meg abban, hogy Indiába utazzunk, hacsak meg nem makacsolja magát a félelmetes főnökhelyettesünk. Talán le kéne fizetnem, hogy szemétkedjen egy kicsit.

Laurie pajkosan megcirógatta Jack combját a takarón át, s közben felállt.

– Támadt egy jó ötletem. Mivel úgyis szükségem lesz nőgyógyászati konzultációra, hogy megnézzék a tüszőimet, és végezzenek egy laborvizsgálatot, lehet, hogy találok valakit ugyanabban a kórházban, a Viktória Királynőben. Talán nem ártana, ha lenne egy segítőnk a kórházi személyzet soraiban is. Jennifer ügyét is előbbre lendíthetné.

– Meglehet – mondta Jack, s közben teljesen bebújt a takaró alá, s felhúzta egészen a nyakáig. – De van még egy gyakorlati probléma. Ha vízumra lesz szükség, ahhoz útlevélfotó is kell.

– Reggel beugorhatunk abba a nonstop fotóüzletbe a Columbus sugárúton.

– Pont erre gondoltam én is – mondta Jack nagyot sóhajtva.

– Visszaalszol?

– Még szép, hogy visszaalszom. Miért, mit kellene tennem éjfél után?

– Bárcsak olyan mormota lennék, mint te! Az a baj, hogy most már teljesen felhúztam magam.

Tizenharmadik fejezet

2007. október 17.,

szerda 11 óra 42 perc,

Újdelhi

Jennifer nagyon csalódott volt. Annak ellenére, hogy olyan fáradt volt, hogy már hányingere támadt, egyszerűen nem tudott elaludni. Behúzta a vastag sötétítőfüggönyt, így a szobára teljes sötétség borult. A baj az volt, hogy egyszerre volt iszonyatosan fáradt, ugyanakkor izgatott. A gondolat, hogy Laurie esetleg eljön, szinte túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen, és zsongott tőle a feje. Végül azt mondta magában, „a szentségit”, aztán kimászott a takaró alól.

Csak bugyi volt rajta, mert így feküdt le, az ablakhoz lépett, aztán széthúzta a függönyt, és beáradt a szobába az indiai nagyvárosokban megszokott párás napfény. Az a kósza gondolat ötlött fel benne, hogy mennyivel lenne nagyobb a forróság odakint, ha a légszennyeződés nem zárná el a napsugarak jelentős részének útját.

Jennifer lenézett, és az úszómedencére tévedt a tekintete. Jó páran úszkáltak benne, de zsúfoltnak azért nem volt mondható. Jókora medence volt. Hirtelen bánta már, hogy nem hozott magával fürdőruhát. Eszébe sem jutott, amikor összepakolta a holmiját utazás előtt, bár most, hogy lenézett a lenyűgözően kék vízfelületre, már tudta, hogy nagy hibát követett el. Végül is tisztában volt vele, hogy egy forró ország menő és (láncos szállodájában fog lakni. Aztán vállat vont. Eszébe jutott, hogy vehetne valami olcsó úszódresszt leárazva, de aztán elhessegette a gondolatot. Egy ilyen menő hotelben, ha lehet kapni fürdőruhát, akkor az egészen biztos márkás darab, és nagyon drága. Kár volt, mert Jennifer úgy érezte, most a lehető legjobbkor jönne egy kis testedzés.

Erről aztán eszébe jutott, hogy a szállodában fitneszterem is van. Arra gondolt, hogy felvehetne a melegítőjét, amit odapakolt, és szobabringázhatna meg súlyzózhatna egy kicsit. Már indult volna, amikor rápillantott az órára. Lassan dél volt már, és erről eszébe jutott egészen másvalami: az ebéd. Annak ellenére, hogy az utazás okozta fáradtság miatt kissé hányingere volt, arra gondolt, ha beállnának az itteni idő szerinti étkezési szokásai, akkor talán a feje tetejére állt alvási ciklusa is rendeződne.

Mivel esze ágában sem volt, hogy bárkit is lenyűgözzön aznap délelőtt, különösen nem a Viktória Királynő személyzetét, Jennifer egyszerű pólót és feszes farmert húzott a kórházba menet, és alvási kísérletét követően ugyanezt a ruhát húzta vissza. Eközben az jutott eszébe, hogy talán Mrs. Benfatti hajlandó lenne vele ebédelni. Persze meglehet, hogy az asszony mélységesen gyászol, nagyon le van törve, és nem szívesen menne emberek közé. Ugyanakkor az ebéd ötlete kapcsán nem tartotta illetlenségnek, hogy felkeresse. Orvostanhallgatóként túlságosan is gyakran szembesült azzal, hogy a halál és a betegség mennyire el tudja szigetelni az embereket a társadalomtól, pont akkor, amikor leginkább szükségük lenne segítségre.

Jennifer gyorsan felvette a telefonkagylót, mielőtt elszállna belőle a bátorság. Megkérte a telefonkezelőt, hogy kapcsolja Mrs. Benfatti szobáját. Eltartotta a fülétől a kagylót, amikor kicsengett a vonal, hátha valahonnét a közelből hallja a csörgést, és meg tudja állapítani, milyen messze van az asszony szobája. De semmit sem hallott.

Amikor Jennifer már épp le akarta tenni, felvették a telefont a vonal túlsó végén. Rekedtes, vontatott női hang szólt a kagylóba. Jennifer arra gondolt, biztos sírt.

– Mrs. Benfatti? – kérdezte Jennifer.

– Igen – válaszolta az asszony vonakodva.

Jennifer gyorsan elmondta, hogy ki ő, és miért van Indiában. Hallotta, hogy Mrs. Benfatti nagyot sóhajt, amikor ahhoz a részhez ért, hogy hasonló körülmények között halt meg a nagyanyja, mint az ő férje múlt éjszaka.

– Nagyon sajnálom, ami a férjével történt – folytatta Jennifer. – Mivel a nagyanyám egy nappal korábban halt meg, teljesen együtt tudok érezni önnel.

– Én is nagyon sajnálom, hogy ilyen veszteség érte önt. Olyan óriási i ragédia ez, amikor az ember ilyen messze van az otthonától.

– Tulajdonképpen azért hívtam – mondta Jennifer –, hogy nem volna-e kedve velem ebédelni.

Mrs. Benfatti nem válaszolt azonnal. Jennifer türelmesen várt, teljesen megértette a nő belső vívódását. Jennifer elképzelte, hogy pocsékul nézhet ki a sírás miatt, biztos nagyon le van törve, és ilyenkor az ember persze legszívesebben a szobájában maradna. Ugyanakkor lehet, hogy az ő érdeklődését is felpiszkálja a sok véletlen egybeesés, és szívesen kihasználja a lehetőséget, hogy beszélgessen valakivel, aki pont olyan pocsék helyzetbe került, mint ő.

– Fel kell öltöznöm – mondta Mrs. Benfatti végül –, és megpróbálom rendbe hozni az arcomat. Nemrég a tükörbe néztem, és ahogy mondani szokás, úgy nézek ki, mint a letojt kilométerkő.

– Nem akarom siettetni, nyugodtan hozza rendbe magát – mondta Jennifer. Máris megkedvelte az asszonyt, különösen, mert volt benne annyi lelkierő, hogy képes volt tréfálkozni saját kontójára ebben a borzasztó helyzetben. – Csak nyugodtan. Megvárhatom itt, vagy az egyik étteremben, mondjuk az előcsarnok melletti nagy étkezőben, vagy jobban szeretne inkább kínaiban enni?

– A szálloda étterme jó lesz. Nem vagyok valami éhes. Ott leszek fél óra múlva. Ibolyakék blúz lesz rajtam.

– Rajtam meg fehér póló és farmer.

– Jól van, akkor viszlát az étteremben. Ja, és egyébként Lucinda a keresztnevem.

– Pompás, akkor találkozunk odalent, Lucinda.

Jennifer lassan letette a kagylót. Maga sem tudta, miért, de valahogy jó érzései voltak Lucindával kapcsolatosan, és hirtelen úgy érezte, alig várja már, hogy együtt ebédeljenek. Valami rejtélyes oknál fogva a hányingere is eltűnt egy pillanat alatt.

Miután Jennifer olyan helyre ült a többszintes étteremben, hogy jól rálásson az ültetőpincér asztalára, abban a pillanatban megpillanthatta Mrs. Benfattit, amikor belépett az előcsarnokból – legalábbis szinte teljesen biztos volt benne, hogy ő az. Az asszony gondosan vasalt ibolyakék felsőt viselt sötétlila szoknyájához. Nagydarab, erős csontozata nő volt. Középhosszú barna haját hátul szorosan összefogta. Ha nagyon muszáj lett volna, Jennifer ötvenvalahány évesre tippelte volna.

A lány figyelte, ahogy az asszony megáll, és beszédbe elegyedik a főpincérrel. Amikor a főpincér Jennifer felé terelte Mrs. Benfattit, integetni kezdett neki, az asszony pedig visszaintett. Ahogy közeledtek egymáshoz, Jennifer egy pillanatra sem vette le a szemét róla. Lenyűgözőnek találta, ahogy Mrs. Benfatti fölemelt fővel lépked feléje. Csak akkor vette észre véreres szemét, amikor már egészen közel ért. Nem látszott rajta, hogy épp most veszítette el a férjét.

Jennifer felállt, és az asszony felé nyújtotta a kezét.

– Mrs. Benfatti – mondta végül. – Annyira örülök, hogy megismerhetem, bár sajnálom, hogy épp ilyen körülmények között kell találkoznunk. Köszönöm, hogy hajlandó velem ebédelni.

Mrs. Benfatti nem szólalt meg azonnal. Hagyta, hogy a főpincér udvariasan hellyel kínálja, majd amikor leült, maga alá húzta a széket.

– Elnézést – mondta, miután a főpincér ott hagyta az asztalt. – Attól tartok, nem könnyű tartani magam. Annyira hirtelen történt az egész. Tegnap, amikor olyan könnyen felébredt az altatásból, és olyan jó napja volt, biztos voltam benne, hogy túl vagyunk a nehezén, és tessék, akkor ez történik.

– Teljesen megértem, Mrs. Benfatti – kezdte Jennifer.

– Kérem, szólítson inkább Lucindának! – Az asszony felitatta a szeme sarkából kibuggyant könnycseppet, mielőtt kihúzta magát ismét, hogy visszanyerje az önuralmát.

– Hát persze, köszönöm, Lucinda – mondta Jennifer.

Tekintve, hogy tulajdonképpen ebédelni jöttek, Jennifer azt javasolta, rendeljék meg az ennivalót, hogy túl legyenek rajta. Miután ezzel megvoltak, Jennifer mesélni kezdett magáról, arról, hogy nemsokára végez az egyetemen, és elmondta, hogy kiskorában elvesztette az édesanyját, és a nagyanyja nevelte fel. Amikor elhallgatott, mivel megérkezett az étel, örült, hogy Lucinda is kérdezett valamit. Azt kérdezte, mi történt Jennifer apjával, mivel őt nem említette.

– Nem említettem? – mondta Jennifer, és tréfásan eltúlozta értetlenkedő arckifejezését. – Ez egyszerűen döbbenetes. Talán azért, mert sokkhatás alatt vagyok. Túl sok ez az egész. De valószínűleg azért nem említettem az apámat, mert soha nem szoktam beszélni róla, meg a két bátyámról sem. Nem érdemli meg ugyanis.

Lucinda akarata ellenére kuncogni kezdett, aztán udvariasan eltakarta a száját a kezével.

– Ismerem ezt a típust. A mi családunkban is van ilyen.

Jennifer örömére Lucinda ettől fogva kissé felszabadultabb lett, és miközben elfogyasztották az ebédjüket, az asszony egy semmirekellő bácsikájáról beszélt, akit egy időre lesitteltek. Ezután a két fiáról beszélt. Az egyikük oceanográfus a massachusettsi Woods Hole-ban, és egy gyereke van, a másik pedig hüllőszakértő a New York-i Természetrajzi Múzeumban, és három unokával ajándékozta meg.

– És a néhai férje? – kérdezte Jennifer óvatosan. Nem tudta, milyen reakcióra számíthat Lucindától, de Jennifer azt szerette volna, ha végül a rokonaik haláláról is beszélnek. Szerette volna megtudni, mennyi a hasonlóság a két eset között.

– Egy kisállat-kereskedést vezetett már évek óta.

– Akkor már értem, honnét az állatok iránti érdeklődés.

– Igaz, a fiúk imádták a boltot, és imádtak dolgozni a halakkal meg az állatokkal.

– Miért Indiát választották a beavatkozáshoz? – kérdezte Jennifer, és visszatartotta a lélegzetét. Ha Lucinda képes lesz válaszolni erre a kérdésre egy olyan döntéssel kapcsolatosan, amelyben ha másként határoznak, akkor a férje talán még ma is élne, akkor egész biztos a többi kérdéssel sem lesz gond.

– Egészen egyszerű: arra gondoltunk, hogy Amerikában nem futná egy térdműtétre.

– Azt hiszem, a nagyanyám hasonló okból döntött így. – A lány örült, mert bár Lucinda hangja kissé elcsuklott, nem látott könnyet a szemében. – Mondja – folytatta Jennifer –, milyennek találja a Viktória Királynő Kórházat? Nem volt velük gond? Ön szerint elég tapasztaltak? Úgy értem, maga a kórház fantasztikusan néz ki, ami persze nem mondható el a környékről.

Lucinda ismét felnevetett, és Jennifer már kezdte azt gondolni, hogy ez afféle különös szokás lehet nála, különösen, mivel a kezével mindig eltakarta a mosolyát.

– Hát nem szörnyű az a sok szemét? A kórház személyzete, köztük az orvosok is, úgy tesznek, mintha nem is látnák. Különösen a kolduló gyerekeket. Jó páran közülük láthatóan nagyon betegek.

– Ez számomra is rejtély. De hogy bánt önnel a személyzet?

– Csodálatosan, legalábbis eleinte.

– Ezt meg hogy érti?

– Amikor ideértünk, nagyon jól bántak velünk. Nézze meg például ezt a szállodát. – Lucinda körbemutatott az étteremben. – Életemben nem voltam még ilyen fantasztikus helyen. Ugyanez az érzésem volt a kórházzal kapcsolatosan. Igazság szerint sokkal inkább úgy éreztem magam, mintha szállodában, nem pedig kórházban lennék. Herbert is többször kihangsúlyozta ezt.

A férje említésekor Lucinda egy pillanatra elhallgatott. Aztán megköszörülte a torkát. Jennifer hagyta, hogy az asszony összeszedje magát.

– De ma reggel már kicsit másként éreztem.

– Valóban? – kérdezte Jennifer. – Milyen értelemben?

– Felbosszantottam őket – mondta Lucinda. – Minden jól ment, egészen addig, amíg ki akarták erőszakolni belőlem azt a kérdést, hogy elhamvasszák a férjemet, vagy balzsamozzák be. Azt mondták, hogy azonnal döntenem kell. Amikor azt mondtam, hogy nem tudok rögtön erre válaszolni, mert a férjem babonából nem volt hajlandó erről beszélni, megpróbáltak erővel döntésre bírni. Amikor azt mondtam nekik, hogy a két fiam majd ideutazik, és ők döntenek, a kórház képviselője azt mondta, nem várhatják meg, amíg valaki iderepül Amerikából. Még ma választ kell adnom. Láttam rajtuk, hogy teljesen felhúzták magukat.

Ezúttal Jennifer kezdett kacarászni.

– Én hasonló cipőben járok – mondta –, és rám is hasonló okoknál fogva haragszanak.

– Micsoda véletlen egybeesés!

– Nos, ez már nekem is szöget ütött a fejembe – mondta Jennifer. – Hol tartják a férje holttestét?

– Valami hűtőben. Nem tudom biztosan.

– Valószínűleg a személyzeti kávézóhoz tartozó két hűtőkamra egyikében. A nagyanyámat is ott helyezték el ideiglenesen, amíg várnunk kell.

– Miért várakozik?

– Egy nagyon jó barátom érkezik hamarosan, legalábbis remélem, hogy el tud jönni. Kórboncnok és igazságügyi orvos szakértő. Ő is megnézi a nagyanyámat. Azon tépelődöm, hogy esetleg boncolásra lenne szükség, és minél inkább ki akarják erőszakolni a döntést, annál inkább azt gondolom, hogy fel kéne boncoltatni. Tudja, a nagyanyámnak semmiféle kockázati tényezője nem volt. Ebben egészen biztos vagyok.

– Mi is úgy gondoltuk, hogy Herbert ketyegőjével nem volt semmi baj. A kardiológus megvizsgálta alig egy hónappal ezelőtt. Azt mondta, teljesen jól van, és egészséges a szíve, ráadásul alacsony a koleszterinszintje.

– Miért járt a férje kardiológusnál?

– Három évvel ezelőtt ő és én elutaztunk Afrikába, hogy megnézzük az állatokat. Mindketten kaptunk egy csomó injekciót, és egy metloquine nevű malária elleni szert. Sajnos a férjemnél mellékhatások léptek fel, a szíve összevissza vert, de aztán magától elmúlt.

– Szóval a férjének máskülönben teljesen rendben volt a szíve – mondta Jennifer. – Nos, nagyjából ugyanez a helyzet a nagyimmal is. Emlékezett rá, hogy azt mondták neki, szívzöreje volt gyerekkorában, és mindig azt hitte, hogy van vele valami gond. Viszont elvittem az UCLA Egészségügyi Központjába a legjobb kardiológushoz, és kiderítette, hogy úgynevezett patent ductusa volt, amire az embrióknak szüksége van, ám ennek záródnia kell. A nagyimé nyitva maradt, de aztán nagyrészt záródott később. Volt némi aritmiája egy időben, akárcsak a férjének, de azt valami meghűlés elleni szer okozta, és tökéletesen elmúlt. A szíve tökéletesen normális volt, sőt a korához képest kiemelkedően jó állapotban. Ha az ember azt nézi, milyen volt az ön férje és az én nagyanyám szívgyógyászati kórtörténete, épp elég ahhoz, hogy kissé paranoiás legyen.

– Gondolja, hogy a barátnője esetleg hajlandó lesz az én Herbertemet is megnézni?

Miközben a pincér meghozta a kávét, amit rendeltek, és leszedte a terítéket, a két nő hátradőlt, és egy szót sem szóltak, de alig várták, hogy folytathassák. Amikor a pincér elment, újból előrehajoltak. Jennifer így szólt:

– Természetesen megkérem, hogy nézze meg a férjét is. Nagyon jó fej nő, azt hiszem, híres igazságügyi szakértő ő is, és a férje is. Együtt dolgoznak New Yorkban. – Elhallgatott. – Mikor értesült a férje haláláról?

– Ez a legbizarrabb az egészben – mondta Lucinda. – Az egyik családi barát hívott New Yorkból, felébresztett az éjszaka közepén, és azért keresett, hogy részvétét fejezze ki Herbert miatt. Csakhogy az a baj, hogy addig még semmit nem is hallottam. Azt hittem, Herbert jól van, épp olyan jól, mint ahogy három órával azelőtt otthagytam. – Lucinda elhallgatott, az ajka megremegett, mert a könnyeivel küszködött. Végül nagyot sóhajtott, és felitatta a könnyeket a szeme sarkából. Jenni-ferre nézett, megpróbált mosolyogni, és elnézést kért.

– Felesleges szabadkoznia – biztosította Jennifer. Igazság szerint kissé lelkifurdalása volt amiatt, hogy ilyen érzelmi megpróbáltatásoknak teszi ki az asszonyt. A két eset között azonban egyre több hasonlóság volt felfedezhető. – Jól van? – kérdezte Jennifer. Aztán anélkül, hogy végiggondolta volna, mit tesz, előrenyúlt és megragadta Lucinda csuklóját, mintegy spontán együttérzése kifejezéseképpen. A mozdulat meglepte magát Jennifert is, hiszen alig ismerte az asszonyt, és tessék, máris megérinti.

– Talán beszélhetnénk valami másról – javasolta Jennifer, és visszahúzta a kezét.

– Nem, semmi baj, igazság szerint jólesik beszélni róla. Odafent a szobában csak tépelődöm, őrlődöm, amitől persze nem lesz jobb semmi. Jólesik, hogy beszélgethetünk.

– Akkor mondja el, mit csinált azután, hogy a barátja felhívta New Yorkból!

– Természetesen nagyon meghökkentem. Megkérdeztem tőle, honnan a fenéből vesz ilyen szamárságot. Hát kiderült, hogy a CNN-en hallotta, éppen egy hírműsorban beszéltek a gyógyturizmusról. Érti ezt?

Jennifer álla lassan a szó szoros értelmében leesett, és kinyílt a szája; nyilván ugyanazt a hírműsort látta, mint Lucinda barátja, csak valószínűleg nem ugyanakkor.

– Na mindegy – folytatta Lucinda, miközben próbált erőt venni az érzelmein –, miközben a barátnőmmel beszélgettem, és erősködtem, hogy Herbert jól van, megcsörrent a másik telefon is. Megkértem a barátnőmet, hogy tartsa egy pillanatig, és felvettem a másik telefont. Kiderült, hogy a kórházból keresnek. Az esetfelelős volt az… közölte, hogy Herbert valóban meghalt.

Lucinda ismét elhallgatott. Ezúttal nem eredtek el a könnyei, csak nagyokat sóhajtott.

– Csak nyugodtan – biztatta Jennifer.

Lucinda bólintott, miközben a pincér odajött, hogy megkérdezze, kérnek-e még kávét. Mindkét nő megrázta a fejét, teljesen beletemetkeztek a beszélgetésbe.

– Arra gondoltam, milyen borzasztó dolog, hogy a CNN előbb tudott a férjem haláláról, mint én. De akkor még nem mondtam semmit. Túlságosan a hír hatása alatt voltam. Csak annyit tettem, hogy megmondtam Kashmira Varininek, hogy azonnal odamegyek a kórházba.

– Egy pillanat! – mondta Jennifer, és felemelte a kezét, hogy nyoma-tékosítsa szavait. – Az ön esetfelelőse Kashmira Varini?

– Igen, ő az. Talán ismeri?

– Azt azért nem mondhatnám, hogy ismerem, de találkoztam vele. A nagyi esetfelelőse is ő volt. Ez most már tényleg egyre furcsább. Ma reggel szóba hoztam neki az ön férje halálát, és azt állította, hogy nem is tud róla.

– Már hogyne tudna róla, hiszen éppen vele találkoztam tegnap este.

– Te jó ég! – méltatlankodott Jennifer. – Volt egy olyan fura érzésem, hogy ez a nő nem szavahihető, de vajon miért hazudna olyasvalamivel kapcsolatosan, aminek könnyen utánajárhatok?

– Nem sok értelme lenne.

– Egy dolgot mondhatok. Amikor ma délután találkozom vele, egyenesen rá fogok kérdezni. Ez egészen nevetséges. Mégis, minek néz bennünket? Gyereknek? Nyugodtan belehazudik a képünkbe?

– Talán a bizalmas adatkezelés lehet az oka.

– Marhaság! – mondta Jennifer, de aztán elszégyellte magát. – Elnézést az erős kifejezésért, egyszerűen arról van szó, hogy egyre jobban ki vagyok akadva.

– Nem kell szabadkoznia, két fiút neveltem fel.

– Az meglehet, de azért a nőkre nem ugyanazok a szabályok vonatkoznak. Visszatérve a CNN-re, valami nagyon hasonló történt velem is. – Jennifer részletesen elmagyarázta, hogy ő is éppen a CNN-en keresztül értesült a nagyanyja haláláról, és hogy először felhívta az egészségügyi céget, amely mindent rendezett, majd magát a kórházat, és megnyugtatták, hogy a nagyanyja teljesen jól van. Csak később tudta meg az igazat, hogy a nagyanyja tényleg meghalt, amikor Mrs. Varini felhívta.

– Hogy ez mennyire bizarr! Úgy tűnik, mintha a Viktória kórházban nem tudná a jobb kéz, mit csinál a bal.

– Nekem meg az a gyanúm, hogy valami sokkal súlyosabb dologról van szó – válaszolta Jennifer.

– Például miről?

Jennifer elmosolyodott, megrázta a fejét, ugyanakkor vállat vont.

– Fogalmam sincs. Az is meglehet, hogy csak olyan nagy bánat ért bennünket, hogy már üldözési mániánk van. Természetesen bármikor kész vagyok elismerni, hogy nem vagyok a régi önmagam azok után, hogy ilyen nagy sokk ért. Hiszen egyszerre vesztettem el a legjobb barátnőmet, az anyámat és a nagyanyámat. Ráadásul azt is megtapasztalhattam, hogy a bioritmus felborulása nem gyerekjáték. Teljesen kimerültem, mégsem tudok aludni. Az is lehet, hogy az agytekervényeim sem forognak rendesen. Úgy értem, a fizetett sebészeti beavatkozásoknál olyan ritka halálozás a Viktória Királynő Kórházban, hogy nem is tudják hirtelen, hogyan kezeljék az esetet. Végül is nem is építettek rendes halottaskamrát.

– Most mire készül?

– Imádkozom, hogy a barátnőm, Laurie Montgomery eljöjjön. Ha nem tud eljönni, akkor tényleg nem tudom, mit tegyek. Addig is ma délután visszamegyek a kórházba. Megkérdezem Mrs. Varinitől, miért hazudott, és érthetően a tudomására hozom, ha eddig még nem tették, akkor ne merjenek a nagyihoz nyúlni. És ön? Van kedve velem vacsorázni ma este?

– Milyen kedves meghívás! Nem baj, ha később mondom meg a választ? Egyszerűen nem tudom, milyen érzelmi állapotban leszek.

– Persze. Akkor szól, amikor jónak látja. De valószínűleg korán vacsorázom. Azt hiszem, az fog történni, hogy egyszer csak elfogy az energiám, és tizenkét órán át egyfolytában alszom. De ön mit tesz a kórházzal kapcsolatosan? Megvárja, amíg idejön a két fia, és rájuk bízza a döntést?

– Pontosan ezt fogom tenni.

– Akkor talán önnek is fel kellene hívnia közös barátnőnket, Mrs. Varinit, hogy figyelmeztesse, nem csinálhatnak semmit az ön kifejezett jóváhagyása nélkül, félreértésre hivatkozva. Amikor a legközelebbi hozzátartozó gyászol, akkor nagyon könnyű ide-oda rángatni. A dolog iróniája az, hogy általában az orvosok azon erősködnek, hogy felboncolják a halottat, nem azon, hogy elblicceljék a boncolást.

– Azt hiszem, megfogadom a tanácsát. Tegnap este nem voltam igazán döntésképes.

– Végzett az ebéddel? – kérdezte Jennifer. – Én most rögtön visszamegyek a kórházba. Úgy volt, hogy elmegyek a nagykövetségre, de azt hiszem, ezt kicsit elhalasztom. Szeretnék feltenni pár kérdést az esetfelelősnek, például azt, hogy miért hazudott nekem. Mindenképpen tudatom önnel, ha valami érdekesre bukkanok.

Miután aláírták az étkezési számlájukat, a két nő felállt, egyszerre több kifutófiú is odarohant, hogy kisegítsék alóluk a széket. Az étterem most már tele volt, és szinte úgy kellett átverekedniük magukat a tömegen, annyian várakoztak asztalra. Odakint az előcsarnokban elköszöntek egymástól, és megígérték, hogy később még beszélnek. Ami kor már el akartak válni egymástól, Jennifernek eszébe jutott valami.

– Azt hiszem, utánajárok ennek a CNN-es kapcsolatnak is, ha lehetséges. Megtenné azt a nagy szívességet, hogy megkérdezi a New York-i ismerősétől, ottani idő szerint melyik híradóban látta a tudósítást a férjével kapcsolatosan?

– Nagyon szívesen, úgyis azt terveztem, hogy visszahívom. Tudom, hogy szörnyen érezte magát, amiért pont tőle tudtam meg ezt a hírt.

Megint csak el akartak köszönni egymástól, amikor Lucinda így szólt.

– Köszönöm, hogy rávett arra, hogy elhagyjam a szobámat. Azt hiszem, ez így sokkal egészségesebb volt, és sokkal jobb, mintha magamba roskadtam volna.

– Részemről az öröm – válaszolta Jennifer. A telefonját ott szorongatta a kezében, készen arra, hogy hívja az autó sofőrjét.

Tizennegyedik fejezet

2007. október 17.,

szerda 13 óra 42 perc,

Újdelhi, India

Mennyi ideig lesz távol, asszonyom? – kérdezte a sofőr. Kinyitotta az ajtót, Jennifer pedig kimászott a járműből. Amíg a szállodából a kórházba tartottak, sikerült aludnia mintegy húsz percet, és most sokkal rosszabbul érezte magát, mint amikor elindultak. Ennek ellenére beszélni akart Kashmira Varinivel.

– Még nem tudom biztosan – válaszolta Jennifer, és felnézett a kórházra. Most először jutott eszébe, hogy fel kellene mennie a negyedik emeletre, ahol állítólag a nagyanyja szobája volt, és megkeresni a mellé kijelölt nappalos nővért. – De elég vacakul érzem magam, úgyhogy nem fog sokáig tartani.

– Megpróbálok itt maradni – mondta a sofőr, és az aszfaltra mutatott –, de ha a portás elzavar, akkor fel kell hívnia a mobilomon.

– Semmi gond – válaszolta Jennifer.

Pontosan úgy, mint az első látogatása alkalmával, a két, színpompás ruhába öltözött ajtónálló kinyitotta a szárnyas ajtót anélkül, hogy Jennifernek bármit mondania kellett volna. Mivel kint jóval melegebb volt, mint reggel, a benti hőmérséklet még hűvösebbnek tetszett. O mindenesetre úgy érezte, hogy túl hidegre állították a légkondicionálót.

Ez alkalommal negyven-ötven ember is volt az előcsarnokban, valamennyien vagy középosztálybeli indiaiak, vagy jómódú külföldiek voltak. A felvételi pult közelében maroknyi leendő beteg várakozott, néhányuk tolószékben ült. Számos kórházi alkalmazott épp a betegek felvételével foglalkozott, látszott, hogy a betegfelvétel különböző szakaszaiban tartanak éppen. Jennifer bepillantott a kávézóba, és látta, hogy tele van; pár ember állva várakozott, hogy asztalhoz jusson.

Mivel az évek során kellő kórházi tapasztalatot gyűjtött, Jennifer rögtön a lift felé indult. Amikor beszállt, meggyőződött róla, hogy a negyedik emelet gombját is megnyomták, aztán beleolvadt a háttérbe.

Jennifer életében nem látott még ilyen kellemesen kialakított osztályt. A padlót meleg színű, jó minőségű, süppedős padlószőnyeg borította, mindehhez high-tech akusztikus mennyezet és fal társult, melyet hangelnyelő anyagból gyártottak, így a kiszűrődő hangokból szinte semmi nem hallatszott. Még a hatalmas, teljesen megtöltött ételszállító kocsi is minimális hangot adott csak, amikor elhaladt Jennifer mögött, miközben a nővérpult felé sietett.

Több beteg épp most tért vissza műtétről, így aztán mindenkinek akadt dolga bőven, még az osztályos főnővérnek is. Jennifer csak figyelt. Lenyűgözte, hogy az osztályvezetési protokoll mennyire hasonlít ahhoz, amit az UCLA Gyógyászati Központjában látott, annak ellenére, hogy több ezer kilométerre arrébb, egy fejlődő országban volt.

Viszonylag rövid idő alatt a frissen műtött betegek bekerültek a szobájukba, stabilizálták az állapotukat, és a legközelebbi hozzátartozójuk be is mehetett hozzájuk. Amilyen hirtelen elkezdődött a sürgölődés, olyan gyorsan abba is maradt. A szintfelelős, akinek a névtáblájára a „Kamna” nevet pingálták, csak ekkor vette észre Jennifert.

– Segíthetek? – kérdezte.

– Azt hiszem, igen – válaszolta Jennifer. Azon tűnődött, vajon a Kamna a nő igazi neve, vagy csak valami indiai szó, amely funkciót takar, például azt, hogy szintfelelős. – Jennifer Hernandeznek hívnak, én vagyok Maria Hernandez unokája. Azt hiszem, ezen az osztályon feküdt.

– Így igaz – mondta Kamna. – A 408-as szobában volt. Nagyon sajnálom, ami történt.

– Én is. Gyakori probléma ez itt?

– Ezt nem egészen értem.

– Gyakran előfordul, hogy meghalnak a betegeik?

Kamna összerándult, mintha arcul ütötték volna. Még az egyik számítógépes terminál mögött ülő nővér is felkapta a fejét, és döbbent kifejezés ült ki az arcára.

– Nem. Nagyon ritkán – válaszolta Kamna.

– Pedig volt még egy eset, pont tegnap este, nagyjából ugyanakkor. Vagyis ez kettő egymás után.

– Ez így igaz – bólintott Kamna idegesen. A nővérre pillantott, hátha tud segíteni neki valamiben.

– Én Kumar nővér vagyok – mondta a nő. – Én vagyok a főnővér. Segíthetek valamiben?

– Szerettem volna beszélni a nagyanyám mellé beosztott nővérrel.

– Igazság szerint ketten is voltak. Először Veena Csandra kisasszony, aki új még nálunk, és mivel új, beosztottunk fölé egy másik nővért is, Shutri Aggrawalt, az ő feladata volt, hogy ellenőrizze a munkáját.

– De gondolom, jogosan feltételezem, hogy Csandra kisasszony volt az, aki személyesen foglalkozott a nagyanyámmal.

– Így igaz. Minden teljesen szabályszerűen zajlott. Nem volt semmiféle problémánk, Mrs. Hernandez remekül viselte a műtétet.

– Beszélhetnék most Csandra kisasszonnyal?

Kumar nővér elhallgatott, s közben Jennifer arcát fürkészte, talán azon tűnődött, hogy esetleg valami őrült nővel van dolga, aki bosszút akar állni a kórházon. Mindenki tökéletesen ismerte a Hemandez-ese-tet. A jelek szerint azonban Jennifer átment a próbán.

– Természetesen. Megnézem, ráér-e most.

– Pompás – mondta Jennifer.

Kumar nővér felállt, végigment a folyosón, de aztán egy idő után visszanézett Jenniferre, majd eltűnt az egyik beteg szobájában.

Jennifer Kamnára nézett, aki rezzenéstelenül állt a helyén. Még mindig nem tudta biztosan, hogy mi Jennifer szándéka valójában. A lány rámosolygott, így próbálta megnyugtatni a nőt, mert olyan volt, mint akinek pattanásig feszültek az idegei. A nő visszamosolygott rá, ám a mosolya még mesterkéltebb és tünékenyebb volt, mint Jenniferé. Mielőtt megpróbálta volna még jobban megnyugtatni, észrevette, hogy Kumar nővér kilép a beteg szobájából a nyomában egy másik fiatal nővérrel. Jennifer pislogni kezdett. Az újonnan felvett nővér még az egyenruhájában is úgy nézett ki, mint egy szépségkirálynő vagy filmsztár, sőt – ami talán még irritálóbb volt Jennifer szerint – inkább mint egy fehérneműmodell. Az a fajta nő volt, aki mellett Jennifer mindig kövérnek érezte magát. A lány teste tökéletes volt, az arcáért pedig versenyezhettek volna a divatlapok.

– Bemutatom Veena Csandra nővért – mondta a főnővér, amikor a nő odaért a pulthoz. Ugyanabban a pillanatban megérkezett a lift is, és kilépett belőle az egyik egyenruhás biztonsági őr, akit Jennifer odalent látott. Mivel a fickó a háttérben maradt, Jennifer úgy érezte, a főnővér nyilván akkor hívta, amikor eltűnt a szeme elől.

Veena összeérintett tenyérrel üdvözölte Jennifert. Jennifer megpróbálta utánozni a gesztusát. A lány közelről még szebbnek tűnt, hibátlan bronzszínű bőrével és elbűvölő zöld szemével, ami Jennifert egészen megbabonázta.

A baj csak az volt, hogy nem nézett a szemébe, csak egy futó pillanatra, aztán elfordította a tekintetét, mintha szégyenlős lenne, vagy zavarná Jennifer jelenléte.

– Jennifer vagyok, Mrs. Hernandez unokája.

– Igen, Kumar nővér már elmondta.

– Nem bánja, ha felteszek pár kérdést?

Veena zavartan a főnővérre pillantott, aki bólintással jelezte jóváhagyását.

– Rendben, nem bánom.

– Akkor talán üljünk le oda a székre az ablak mellé – mondta Jennifer, és az ablak mellett kialakított apró váróhelyiségre mutatott, ahol egy modern kanapé és két szék állt. Jennifer úgy érezte, zavarja a főnővér és a szintfelelős jelenléte, akik szoborként álltak ott, és csüngtek minden szaván.

Veena ismét Kumar nővérre pillantott, ami már kezdte zavarni Jennifert. A nő úgy viselkedett, mintha tizenkét éves lenne, pedig Jennifer szerint már elmúlt húsz, még ha nem is sokkal. Ügy viselkedett, mintha szívesebben lett volna bárhol a világon, csak épp itt nem. Bármit tett volna, csak ne kelljen beszélgetnie Jenniferrel.

Kumar nővér vállat vont, és a váróterületre mutatott.

– Remélem, nem hozom kellemetlen helyzetbe – mondta Jennifer, miközben odasétáltak az ablakhoz, és leültek. – Még azt sem tudtam, hogy a nagyanyám Indiában van, amikor tudomásomra hozták, hogy meghalt. Így aztán enyhén szólva nem vagyok földobva a halálától, és bizonyos mértékig szeretnék utánajárni annak, hogy mi történt.

– Nem, egyáltalán nem érint kellemetlenül a dolog – válaszolta Veena feszülten. – Semmi gond. – Egy pillanatra felötlött a szeme előtt Maria Hernandez görcsösen eltorzult arca.

– Nagyon idegesnek látszik – jegyezte meg Jennifer, és igyekezett elkapni a nővér pillantását, ám mindhiába.

– Talán attól félek, hogy dühös rám.

Jennifer önkéntelenül felnevetett, nem hangosan, inkább meglepetten.

– Miért haragudnék önre? Hiszen csak segített a nagyanyámnak. Te jó ég, egyáltalán nem haragszom. Sőt, hálás vagyok.

Veena bólintott, de nem úgy tűnt, mint akit sikerült meggyőzni, bár most már hosszabb időre a szemébe mert nézni.

– Csak azt akartam megkérdezni, hogy érezte magát a nagyanyám? Jókedvűnek tűnt? Vagy szenvedett?

– Jól volt, nem szenvedett. Még beszélt is magáról, azt mondta, hogy orvosnak készül.

– Ez így igaz – mondta Jennifer. Ezen egyáltalán nem lepődött meg. A nagyanyja rendkívül büszke volt Jennifer eredményeire, és a lány bármilyen kínosnak is találta, mindenkinek eldicsekedett vele, aki csak meghallgatta. Jennifer azon törte a fejét, hogy vajon mit kérdezhetne még. Igazság szerint nem gondolta el előre, hogyan zajlik majd ez a beszélgetés. – Ön talált a nagyanyámra a szívrohama után?

– Nem! – vágta rá Veena szinte azonnal. – Nem, dehogyis – ismételte. – Mrs. Hernandez az esti műszak alatt halt meg. Én nappalos vagyok. Fél négykor már elmegyek. Otthon voltam. Tudja, ez az első hónapom ebben a kórházban. Még felügyelő nővért is beosztottak mellém.

Jennifer elgondolkodott a fiatal nővéren, aki a kortársa volt. Akarata ellenére is az az érzése támadt, hogy valami nincs rendjén, mintha nem lennének egy hullámhosszon.

– Feltehetek pár személyes kérdést? Veena vonakodva bólintott.

– Mondja, nemrégen végzett a nővérképzőben?

– Körülbelül három hónappal ezelőtt – bólintott Veena.

– A nagyanyám volt az első beteg, akit elvesztett?

– Igen, ő volt – mondta Veena, és újfent bólintott. – Az első saját betegem.

– Sajnálom. Ez soha nem könnyű, függetlenül attól, hogy az ember orvos, nővér vagy orvostanhallgató, és biztosíthatom, hogy nem haragszom önre. Talán a sorsra igen, de önre semmiképpen. Nem tudom, vallásos-e, de ha igen, a vallás azért nyújt némi vigaszt, nem? Úgy értem, nyilván a nagyanyám karmájában meg volt írva az, hogy elhagyja ezt az életet, és talán a következő életében nem kell olyan keményen dolgoznia. Egész életében dolgos asszony volt, és nem magáért hajtott ennyire. Igazi nagylelkű ember volt. A legjobb, akit ismertem.

Amikor Jennifer látta, hogy Veena szemébe könnyek gyűlnek, úgy érezte, végre rátalált a nővér szorongásának okára. Nagyi volt az első betege, aki meghalt, és igazi nővérként ez súlyos mérföldkő, ezt Jennifer is kétségkívül át tudta érezni.

– Nagyon kedves öntől, hogy ennyire szívén viselte a nagyanyám sorsát – tette hozzá Jennifer. – Nem akartam kínos helyzetbe hozni. Csak föltennék még pár kérdést. Nem tud véletlenül részleteket a nagyanyám halálának körülményeiről? Úgy értem, ki talált rá például, és milyen körülmények között? A nap mely szakában történt?

– Theru Wadhwa talált rá, amikor bement a szobájába megkérdezni, hogy kér-e altatót – mondta Veena, és öklével kitörölte a könnycseppet a szeme sarkából. – Azt hitte, hogy Maria alszik, amíg észre nem vette, hogy nyitva van a szeme. Kicsit kikérdeztem erről tegnap este, amikor dolgozni jött, mivel Maria az én betegem volt, meg minden.

– És nem tudja, mikor történt? – kérdezte Jennifer. Miután rájött a fiatal nő titkára, és nyíltan beszélhettek a dologról, Jennifer arra számított, hogy a lány kissé megnyugszik és megnyílik. De ez korántsem volt így. Ha lehet, még idegesebbnek tűnt. Az ölébe ejtett két keze valóságos vitustáncot járt.

– Fél tizenegy körül.

– Mivel ön közvetlenül a nővérrel beszélt, nem mesélte el véletlenül, hogyan nézett ki? Úgy értem, nyugodnak látszott, mintha könnyű halála lett volna? Nem mondott ilyesmit?

– Azt mondta, hogy amikor fölkapcsolta a villanyt, kéknek látszott, és azonnal riasztotta a többieket.

– És akkor megpróbálták újraéleszteni, ugye?

– Csak rövid ideig. Nyilvánvalónak tűnt, hogy halott. Nem volt semmiféle szívtevékenysége, és ki volt hűlve, sőt már kissé merev is volt.

– Akkor valóban halott volt. Mi a helyzet az elkéküléssel? Nem tudja véletlenül, hogy mit értett ezalatt? Inkább szürkét vagy igazi kéket?

Veena elfordította a tekintetét, mintha gondolkodna. A két keze eltávolodott egymástól, és a szék karfáját markolta meg.

– Azt hiszem, igazi kékre gondolt.

– Cianózisszerű kékre?

– Szerintem igen. Legalábbis én erre következtettem.

– Nos, az elég különös szívroham esetén.

– Valóban? – kérdezte Veena kissé meglepődve.

– Azt mondta a kolléganője, hogy mindenütt kék volt, vagy csak kék volt az ajka vagy az ujjbegyei?

– Ezt nem tudom, de azt hiszem, mindenütt kék volt.

– Na és mi a helyzet, Mr. Benfattival? – váltott témát hirtelen Jennifer. Hirtelen eszébe jutottak azok a történetek, amelyeket az úgynevezett fekete angyalokról hallott, az egészségügyi ellátásban dolgozó sorozatgyilkosokról, akik megegyeztek azzal a személlyel, aki „rátalált” az áldozataikra, sőt utólag néha meg is próbálták megmenteni őket.

– Hogy mi a helyzet Mr. Benfattival? – kérdezte Veena döbbenten.

– Rá nem Wadh… izé nővér talált rá tegnap este? – kérdezte Jennifer. Tudta, hogy a válasz nemleges lesz, de akkor is muszáj volt megkérdeznie.

– Nem – fakadt ki Veena. – Mr. Benfatti nem is ezen a szinten feküdt, hanem a harmadikon. És nem tudom, hogy ki találta meg.

– Miss Hernandez! – kiáltotta egy hang Jennifer háta mögül. Jennifer összerezzent és megfordult, majd felnézett. Kumar főnővér volt, aki időközben odasétált a nővérpulttól. – Attól tartok, Csandra kisasszonynak vissza kell térnie a betegéhez. Ezenkívül felhívtam Mrs. Kashmira Varinit, hogy tudassam vele, hogy ön itt van. Arra kérte, menjen be az irodájába. Azt mondta, hogy ön tudja, hol van. Biztos vagyok benne, ha maradt még néhány kérdése, arra majd ő válaszol. – Kumar főnővér intett Veenának, hogy térjen vissza a helyére, és folytassa a munkáját. Jennifer és Veena egyszerre álltak föl.

– Nagyon szépen köszönöm – mondta Jennifer. Kinyújtatta a kezét, és a két nő kezet rázott, Jennifer pedig meglepődött, hogy a lány keze olyan hideg volt, mint a jég.

– Nagyon szívesen – válaszolta Veena bizonytalanul. És ismét olyan visszahúzódóan viselkedett, mint egy félénk iskolás lány. A tekintete akaratlanul hol az egyik, hol a másik nőre vándorolt. – Megyek vissza a dolgomra.

Jennifer figyelte, ahogy elsétál, és közben azon tűnődött, vajon milyen keveset kellene ennie, és mennyit kellene edzenie, hogy ilyen teste legyen neki is. Ezután a főnővérhez fordult, és elismerésre ragadtatta magát.

– Milyen gyönyörű ez a nő!

– Úgy találja? – kérdezte Kumar nővér mereven. – Ugye tudja, hol van Mrs. Varini irodája?

– Igen, tudom – bólintott Jennifer beleegyezően. – Köszönöm szépen, hogy segített, és lehetővé tette, hogy beszéljek a nővérrel.

– Nagyon szívesen – válaszolta Kumar főnővér, de aztán hirtelen sarkon fordult, és elindult vissza a nővérpult felé.

Mivel Jennifer némileg úgy érezte, itt már nem kívánatos a jelenléte, elindult a lift felé. Egy pillanatra felötlött benne, hogy talán megkéri őket, hadd nézze meg a nagyi szobáját, de aztán meggondolta magát. Tudta, hogy pontosan úgy nézhet ki, mint bármilyen kórházi szoba, csak kissé kipofozva. Amikor megérkezett a lift, és beszállt, észrevette, hogy a biztonsági őr, aki korábban feljött az emeletre, követi őt. A jelek szerint tehát meglehetős gyanakvással kezelték.

Amikor a lift ereszkedni kezdett, Jennifer végiggondolta a frissen végzett nővérrel történt beszélgetését. Nagy hatással volt rá, hogy a nőben még most is ilyen erős indulatok, érzések kavarognak a nagyi halálával kapcsolatosan, hiszen valószínűleg órákat töltött a nagyi társaságában az elmúlt néhány nap során, mióta megismerte. Természetesen a beszélgetés legérdekesebb része a nagyi állítólagos cianózisával volt kapcsolatos. Egy pillanatra lehunyta a szemét, gondolatban visszarepült az élettanórákra, és megpróbált tudományos magyarázatot találni arra, hogy ugyan miféle szívroham az, amelyik általános elkékülést okoz. Sajnos nem jutott eszébe egyetlen ilyen típus sem. Az egyetlen dolog, ami eszébe jutott, az volt, hogy valószínűleg félrenyelt és megfulladt az ételtől. Ha mindenütt elkékült volna, az azt jelentené, hogy a nagyi szíve jól pumpálta a vért, és a tüdeje volt az, ami nem bírta vele a tempót.

Jennifer kinyitotta a szemét. Az előbbi gondolatai kapcsán felvetődött benne a fulladás. Akár meg is fojthatta valaki a nagyanyját, és az általános cianózist okozhatott, de abban a pillanatban, hogy ez a gondolat felötlött benne, gyorsan elhessegette magától. Már maga is meglepődött azon, hogy mennyire paranoid lett. Zavarban érezte magát. Ha valamiben, hát abban teljesen bizonyos volt, hogy senki nem fojtotta meg a nagyit.

A lift leért az előcsarnokba, és szinte mindenki kiszállt, köztük Jennifer is, és gondosan ügyelt arra, hogy egy pillanatra farkasszemet nézzen az őrrel, aki félig kinyitotta az ajtót, és tartotta.

– Nahát, köszönöm! – mondta Jennifer derűsen. Az őr mintha meglepődött volna, hogy megszólították, de nem viszonozta a barátságos közeledést.

Jennifer nem vesztegette az idejét, hanem a márványburkolatú recepcióspulthoz sietett, megkerülte, majd Kashmira Varini nyitott ajtajához sétált. Megkopogtatta az ajtófélfát. Kashmira az íróasztalánál ült, és egy nyomtatványt töltött ki.

– Kérem, jöjjön be! – mondta, miután Jennifer kopogására felnézett. Felállt, a szokásos módon üdvözölte a lányt, ő pedig pusztán főhajtással válaszolt. Kashmira ezután intett neki, hogy foglaljon helyet, Jennifer pedig kötelességtudóan le is ült, aztán Kashmirára emelte a tekintetét.

– Köszönöm, hogy visszajött – mondta Kashmira. – Remélem, sikerült kissé felfrissülnie az alvásnak köszönhetően.

– Egy szemhunyásnyit sem aludtam.

– Ó! – mondta Kashmira, aki úgy látszik, pozitívabb reakcióra számított az iménti költői kérdése kapcsán. Nyilván azt remélte, hogy jobb hangulatban folytatják a megbeszélést, mint ahogy délelőtt abbahagyták az alagsorban. – Evett valamit? Ha gondolja, hozatok föl szendvicset vagy salátát.

– Köszönöm, ebédeltem.

– Sikerült beszélnie valakivel a követségen?

– Nem – mondta Jennifer, aztán hozzátette: – Mrs. Varini…

– Kérem, szólítson Kashmirának!

– Oké, Kashmira. Azt javaslom, öntsünk tiszta vizet a pohárba. Ma reggel konkrétan rákérdeztem Mr. Benfattira. Ön pedig hazudott nekem. Azt mondta, semmit nem tud Mr. Benfattiról, erre azt kell megtudnom, hogy ön volt az esetfelelőse. Mi oka volt rá, hogy félrevezessen?

Kashmira egy ideig emésztette Jennifer szavait, majd megköszörülte a torkát, aztán így válaszolt:

– Bocsánatot kell kérnem. Felindultságomban cselekedtem így. Arra próbáltam rászorítani önt, hogy ne kalandozzunk el a nagyanyjától, és koncentráljunk arra, hogy döntenie kell, hiszen nem olyan nehéz dolog az. Biztos vagyok benne, hogy ön tisztában van azzal, hogy nem szoktunk más betegekről beszélni. Ezt kellett volna mondanom. Bevallom, bosszús voltam ön miatt, és még most is az vagyok bizonyos mértékig. Nemrég hívott Lucinda Benfatti, és közölte velem, hogy ön azt tanácsolta neki, várjon még a döntésével. Persze tudom, hogy egyébként is a várakozást fontolgatta, amíg ide nem érnek a fiai. De azt reméltem, hogy a sokkhatás elmúltával megkérdezhetem újra, hogy mire a fiai ideérnek, a holttest megfelelő bánásmódban részesüljön. A múltban mindig is így történt ez. Korábban soha nem merült fel ez a fajta probléma.

– Azt akarja mondani, hogy a beregek halálával kapcsolatos ügyintézés gyakori probléma itt?

– Dehogyis, épp ellenkezőleg – mondta Kashmira nyomatékosan. – Kérem, ne próbáljon olyasvalamit a szavaimba belemagyarázni, amit nem is mondtam.

– Jól van, jól van – mondta Jennifer, attól félve, hogy talán túlságosan maga ellen hangolta az asszonyt. – Köszönöm, hogy bocsánatot kért, és elfogadom. Igazság szerint lenyűgözött, ahogy kimagyarázta magát. Kíváncsi voltam, milyen magyarázatot ad, mert azt hittem, semmivel sem tudja megindokolni a cselekedetét.

– A nagyanyjával kapcsolatos ügy teljesen felzaklatott.

– Örömmel hallom, hogy valamiben legalább egyetértünk – suttogta Jennifer.

– Hogy mondja?

– Semmi, semmi… – válaszolta Jennifer. – Csak ostoba tréfa volt. Van valami azonban, amit még látni szeretnék. Ez pedig nem más, mint a nagyanyám halotti bizonyítványa.

– Mi az ördögért kíváncsi rá?

– Arra vagyok kíváncsi, hogy mit jelöltek meg a halál okaként.

– Szívrohamot, ahogy azt már mondtam önnek.

– Szeretném írásban látni. Van legalább egy másolata róla?

– Van. Oda van tűzve az eredetihez.

– Láthatnám? Előbb-utóbb úgyis megszerzem a másolatát, így vagy úgy. Nem államtitokról van szó.

Kashmira elgondolkodott egy darabig, aztán vállat vont, és hátralökte a székét az iratszekrényig. Kihúzta az egyik fiókot, és átlapozta a kórlapokat, míg végül előhúzott egy aktát. Kinyitotta, és egy jellegzetesen indiai kinézetű kormánydokumentum volt benne. Az asszony átnyújtotta Jennifernek az iratköteget.

Jennifer elvette, és a nagyanyja nevének láttán hirtelen megrohanták az érzelmei. Az irat hindi és angol nyelven íródott, így aztán nem jelentett gondot, hogy megértse. Átfutotta a kézzel írt bejegyzéseket, amelyek a halál okát taglalták, ezek szerint szívroham volt, mely 2007. október 15-én 22.30-kor végzett az áldozatával. Jennifer az emlékezetébe véste az olvasottakat, majd visszaadta a papírost Kashmirának. Kashmira visszarakta az irattartóba, majd a mappát visszatette az iratszekrény megfelelő helyére.

Az asszony visszahúzta a székét az íróasztal mögé, majd Jenniferre emelte a tekintetét.

– Nos, azok után, ami elhangzott, és ami megtörtént, készen áll-e arra, hogy megmondja nekem, mit tegyünk? Hamvasszuk vagy balzsamozzuk?

Jennifer megrázta a fejét.

– Nekem is fogytán van a türelmem. De van egy kis reménysugár. A nagyanyám egy nő dadája volt, aki történetesen igazságügyi orvos szakértő lett. Beszéltem vele, és úton van ide. Gondolom, holnap este érkezik. A döntést rájuk bízom, rá és a férjére, aki ugyancsak orvos szakértő.

– Emlékeztetnem kell önt, hogy igazságügyi szakértő az illető vagy sem, az nem számít. Nem lesz boncolás, és pont. Ön nem kapott engedélyt, és nem is fog.

– Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem. Legalább érezni fogom, hogy valaki az én oldalamon áll. Tudom, hogy most kissé kótyagos a fejem. Teljesen kimerültem, és nem tudok aludni.

– Talán adhatnék altatót.

– Köszönöm, nem – válaszolta Jennifer. – Pusztán a nagyanyám kórházi irataira lenne szükségem.

– Az megoldható, de elképzelhető, hogy huszonnégy óráig is eltart.

– Nem számít. És beszélni szeretnék a sebészével.

– Ő roppant elfoglalt ember. Ha konkrét kérdései vannak, azt írja le, és megpróbálok választ kapni rá.

– Mi van akkor, ha valamilyen műhiba történt?

– A nemzetközi egyezmény szerint nem létezik olyan, hogy műhiba. Sajnálom.

– Azt kell hogy mondjam, ön nem valami segítőkész.

– Nézze, Miss Hernandez, bizonyára több segítőkészséget tapasztalna, amennyiben ön is együttműködőbb lenne velünk.

Jennifer felállt.

– De tényleg – mondta Kashmira –, adok valamit, amitől tudna aludni. Ha jól kipihenné magát, akkor nyilván észhez térne, és rájönne, hogy muszáj döntenie. A nagyanyja nem maradhat a hűtőnkben.

– Erre magam is rájöttem már – mondta Jennifer. – Miért nem szállítják át a holttestét a rendes városi hullaházba?

– Az lehetetlen. A közkórházak hullaházaiban szörnyű állapotok uralkodnak az elavult közigazgatási rendszernek köszönhetően. A hullaházak a belügyminisztérium fennhatósága alá tartoznak, nem pedig az egészségügyi minisztérium alá, ahogy az illenék, és a belügyminisztérium alig törődik velük, és nagyon kevés pénzt szán a működtetésükre. Némelyikben nincs is hűtés, másokban csak időnként, így aztán rendszeresen elrohadnak a holttestek. Ha lehetek egészen őszinte, egyszerűen nem engedhetjük, hogy megtörténjen, még az ön nagyanyjával sem, mert tartunk a lehetséges negatív médiavisszhangtól. Próbálunk segíteni önnek. Kérem, ön is segítsen nekünk.

Egyszerre Jennifer kibillent az egyensúlyából. Felállt. Bár a Viktória Királynő Kórház továbbra sem volt túlságosan tapintatos, most legalább úgy tűnt, hogy nem erőszakoskodnak, hanem könyörgőre fogják a dolgot.

– Visszamegyek a szállodába – nyögte ki végül. – Pihennem kell.

– Igen, menjen, és aludja jól ki magát – mondta Kashmira. Ő is felállt, összeérintette a két tenyerét, és meghajolt.

Jennifer kitántorgott az emberektől nyüzsgő előcsarnokba, ahol vagy tucatnyi újabb beteg várt felvételre. Az üvegfalhoz lépeti és kinézett, látja-e az autóját és a sofőrjét a kórház apró parkolójában. Miután nem látta a férfit, előhúzta a mobiltelefonját, és bepötyögte a számát.

Tizenötödik fejezet

2007. október 17.,

szerda 14 óra 55 perc,

Újdelhi, India

Kashmira végignézte, ahogy Jennifer átfurakodik az előcsarnokban összecsődült emberek között. Soha nem gyűlt meg még ennyire a baja egyetlen hozzátartozóval sem. Amikor előzetesen sikerült rábeszélnie a nőt, hogy utazzon Indiába, azt gondolta, Maria Hernandez holttestének problémája nagyjából megoldódott; az ügy azonban egyszerre még sürgetőbbé vált, hiszen nem is egy, hanem mindjárt két igazságügyi orvos szakértő tart ide, hogy beleártsák magukat a dologba. Kashmira tudta, hogy Radzsis Burgava vezérigazgató nem fog örülni ennek a hírnek.

Abban a pillanatban, hogy Jennifer kilépett az előcsarnokba, Kashmira kiment az irodájából, és az előtérbe sétált, melynek sarkán Radzsis irodája helyezkedett el.

– Ráér az igazgató? – kérdezte a titkárnőjétől.

– Azt hiszem, igen – válaszolta a nő. – De nincs jó hangulatban. – Beszólt a főnökének a hangosbeszélőn, aztán intett Kashmirának, hogy mehet, s közben egy újabb bejövő hívást fogadott.

A két telefonhívás között Radzsis éppen egy halom levelet nézett át, és közben sorra ellátta őket a kézjegyével. A szokásos cowboyszerelése helyett, melyet akkor viselt, amikor este behívták, ezúttal nyugati szabású öltöny, fehér ing és Gucci nyakkendő volt rajta.

– Visszajött a nő délután? – tért rögtön a tárgyra, amikor Kashmira becsukta maga mögött az ajtót, és az íróasztalához közeledett.

Az asszony ebédidőben elmesélte az igazgatónak, hogy Jennifer milyen csökönyös volt aznap reggel, milyen nehezen vette az akadályokat, de a végén a beszámolójának optimista kicsengése volt. Kashmira azt mondta, ha a lány alszik egy kicsit, észre tér majd. Azt is elmondta, hogy Jennifer futólag emlegette a boncolást is. Az új információ hallatán Radzsis dühösen azt mondta, hogy szó sem lehet boncolásról semmilyen körülmények között. Hozzátette még, hogy azt végképp nem szeretné, ha véletlenül olyan kórbonctani leletre bukkannának, amelyre a beavatkozás előtt kellett volna fényt deríteni. Kashmira azt is elmondta neki, hogy Jennifer felemlegette az esettel összefüggésben Benfatti nevét, és Radzsis megkérdezte, Jennifer honnan tudhatott a haláláról. Kashmira bevallotta, hogy fogalma sincs. Mindent egybevetve, Radzsisnak így ismeretlenül is meglehetősen a bögyében volt Jennifer Hernandez.

– Épp az imént ment el – bólintott Kashmira, Radzsis kérdésére válaszolva.

– És? – kérdezett vissza a főnöke azonnal. Tekintve, hogy két nap alatt két halottjuk volt, meglehetősen pocsék hangulatban volt. Éjszaka ismét felhívta a nagy hatalmú Rames Srivasztava, és közölte vele, hogy a CNN International újabb halálesetről számolt be Radzsis kórházából, mielőtt a kórház felhívta volna őt. Bár a magas rangú hivatalnok nem fenyegette meg közvetlenül Radzsist, a kijelentés következménye kínosan egyértelmű volt.

– Attól tartok, egyre rosszabb a helyzet. A lány most azt mondja, péntekig akar várni, mielőtt döntene. Mint kiderült, az elhunyt asszony régen olyasvalakinek az alkalmazásában állt, aki később igazságügyi orvos szakértő lett. Az illető ide utazik, holnap este érkezik meg.

Radzsis dühösen a homlokára csapott, aztán masszírozni kezdte a halántékát a hüvelyk- és mutatóujjával.

– Ez egyszerűen hihetetlen – nyögött fel.

– Ez még nem minden. A nő magával hozza a férjét is, az illető ugyancsak igazságügyi orvos szakértő.

Radzsisra hirtelen pánik tört rá, leeresztette a kezét és elhűlve bámult Kashmirára.

– Egyszerre két amerikai igazságügyi orvos szakértő érkezik?

– Nagyon úgy tűnik.

– Egyértelműen Miss Hernandez tudtára adta, hogy nem lesz boncolás?

– Igen. Ma délelőtt és délután is elmondtam neki. Ha jól értem, az a tény, hogy a nő, aki érkezik, igazságügyi orvos szakértő, és az, hogy miért jön ide, nem függ össze. Nem kell tehát azonnal a legrosszabbra gondolnunk.

Radzsis hátradőlt székében, és egyenesen a mennyezetet bámulta.

– Vajon mit vétettem, hogy ezt érdemlem? Én csak annyit próbálok tenni, hogy távol tartom a sajtót az első CNN-beszámoló óta.

– E tekintetben minden csendes. Se tegnap, sem ma nem volt itt senki a sajtótól.

– Hála istennek, hogy ilyen apró szívességet tesz nekünk, de ez bármikor megváltozhat, különösen, most, hogy ketten is meghaltak.

– Mrs. Hernandez lehet, hogy abba az esetbe is beleszól. Megnyikordult a szék, ahogy Radzsis hirtelen előredőlt, és elképedve bámult Kashmirára.

– Azt meg hogy tudná megtenni?

– Valahogy összeismerkedett az özveggyel. Lucinda Benfatti nemrégen hívott, hogy közölje, ő sem engedi, hogy a férje holttestéhez hozzányúljunk, amíg a két fia ide nem ér pénteken. Mint tudja, tegnap este is ugyanezt mondta, de mindketten úgy gondoltuk, jó esély van arra, hogy meggondolja magát azok után, hogy ma délelőtt beszéltem vele. Sajnos azonban erre semmi esély. Igazság szerint szóba hozta, hogy jön Jennifer igazságügyi orvos szakértő barátja és a férje, és megkérte őket, hogy az ő férjének az esetével is foglalkozzanak. Ha a sajtó kiszagol ebből valamit, akkor lehet, hogy lecsapnak a dologra.

Radzsis tenyérrel hatalmasat csapott az íróasztalra. Az elolvasásra váró levelek közül jó néhány a levegőbe repült.

– Ez a nő valóságos csapás! Megfertőz másokat is a csökönyösségével. Attól tartok, az irányítás kezd kicsúszni a kezünk közül. A gyászoló emberek nagy része érzelmileg túlságosan is kiszolgáltatott helyzetbe kerül ahhoz, hogy bajt okozzon. Mi a baj ezzel a Hernandez lánnyal?

– Mint mondtam, meglehetősen önfejű – bólintott Kashmira egyetértően.

– Vallásos?

– Fogalmam sincs. Semmi olyasmit nem mondott, amely alapján bármilyen értelemben válaszolni erre. Miért kérdi?

– Csak arra gondoltam, hogyha esetleg vallásos lenne, akkor kísértésbe hozhatnánk a nagyanyja holtteste kapcsán.

– Ezt meg hogy érti?

– Felajánlhatnánk neki, hogy a világhírű varanaszi égetőben hamvasztanánk el, a hamvait pedig a Gangeszbe szórnánk.

– De ez a kiváltság csak a hindukat illeti.

Radzsis nagyot legyintett, mintha egy legyet akarna elhessegetni.

– Ha megpuhítanánk a jalorei hamvasztó brahminját, az megoldaná a helyzetet. Talán Miss Hernandez elgondolkodna ezen. Úgy lehetne tálalni, hogy megértse, ez nagy tisztesség az elhunytnak. Felajánlhatnánk a dolgot Mrs. Benfattinak is.

– Hát, nem vagyok túl derűlátó az ügyben – mondta Kashmira.

– Egyikük sem tűnik különösebben vallásosnak, és a Varanasziban történő elhamvasztás csak a hinduk számára bír nagy jelentőséggel. De azért megpróbálom. Maga a Hernandez lány is elismerte, ha sikerül aludnia egy kicsit, majd kitisztul a feje. Nagyon kimerült, és nagyon megviselte az utazás. Talán egy ilyen gesztussal kedvező irányba befolyásolhatnánk a döntését.

– El kell tüntetnünk ezeket a holttesteket a kávézó hűtőházából – hangsúlyozta Radzsis. – Különösen most, hogy a kórházat a Nemzetközi Egyesült Bizottság figyeli meg. Egyszerűen nem tehetjük meg, hogy ilyen kihágás miatt húzzák ránk a vizes lepedőt. Addig is felhívom Rames Srivasztavát, és elmondom neki, milyen nehéz dolgunk van ezzel a Hernandez lánnyal.

– Biztosíthatom uram, hogy én minden tőlem telhetőt megpróbáltam. Nagyon egyenesen beszéltem vele. Sokkal egyenesebben, mint bármely más hozzátartozóval.

– Ebben biztos vagyok. Az a baj, hogy meglehetősen meg van kötve a kezünk. Nem vagyunk olyan helyzetben, mint például Rames Srivasztava. Mögötte ott áll az egész indiai kormány. Ha úgy kívánja, még azt is elérhetné, hogy Miss Hernandez két patológus barátját ne engedjék be az országba.

– Ha bármilyen változás lesz, azonnal értesítem önt – mondta Kashmira, miközben megfordult, hogy kimenjen.

– Úgy legyen! – mondta Radzsis, és odaintett az asszonynak búcsúzóul. Beszólt a házi telefonba, és megkérte a titkárnőjét, hogy hívja fel neki Mr. Rames Srivasztavát. Nem örült a telefonbeszélgetésnek. Tudta, hogy Srivasztava milyen nagy hatalmú ember, és hogy egyeden tollvonással el tudja intézni, hogy Radzsis röpüljön az állásából.

Tizenhatodik fejezet

2007. október 17.,

szerda 15 óra 15 perc,

Újdelhi, India

Nem volt ez éppen kellemes nap Rames Srivasztava számára. Abban a pillanatban kezdődött, amikor belépett az irodájába reggel. Ekkor ugyanis az egészségügyi államtitkár-helyettes felhívta, és közölte vele, hogy az államtitkár nagyon dühös a második CNN International tudósítás miatt, amely már másodszor tüntette fel kedvezőtlen fényben a gyógyturizmus-iparágat. Aztán a telefonhívások csak jöttek egyre-másra. Vagy fél tucat hívás érkezett az egészségügyi és népjóléti minisztériumból, az Indiai Egészségügyi Szövetség elnökétől, sőt még az idegenforgalmi államtitkártól is, és valamennyien arra emlékeztették, hogy ő történetesen a gyógyturizmusosztály elnöke épp akkor, amikor minden idők legnegatívabb nemzetközi képét festik róluk. A hívók kivétel nélkül emlékeztették arra, hogy hatalmukban áll véget vetni a pályafutásának, ha nem tesz valamit, mégpedig nagyon gyorsan. A baj az, hogy fogalma sem volt, mit tehetne. Megpróbálta kideríteni, hogy a CNN International honnét szerzi a tippjeit, de az erőfeszítését nem koronázta siker.

– Most egy bizonyos Mr. Radzsis Burgeva keresi – közölte Rames titkárnője, amikor a férfi belépett az ajtón háromórás ebédjéből visszatérve.

Rames berontott az irodájába és felkapta a telefonkagylót.

– Sikerült megtalálnia a léket a hajón? – kezdte kertelés nélkül.

– Egy pillanat – mondta Rames titkárnője. – Máris kapcsolom Mr. Burgevát.

Rames némán szitkozódott, s közben leült az íróasztala mögé. Nagydarab, kopaszodó férfi volt, vizenyős szemmel, az arca pedig ragyás volt a kamaszkori pattanások emlékeként. Türelmetlenül dobolt kövér ujjaival az asztalon. Amint felcsendült a vonal végén Radzsis Burgeva hangja, Rames ugyanazt a kérdést tette föl ugyanolyan indulatosan.

– Még nem – ismerte be Radzsis. – Újból hosszasan elbeszélgettem az orvosi személyzet valamennyi vezetőjével. Még mindig úgy gondoljuk, a legvalószínűbb az, hogy valamelyik kutatóorvos lehet az, akinek hozzáférési joga van néhány magánbetegünkhöz. Tudjuk, hogy páran közülük hevesen ellenzik, hogy a kormány kedvezőbb adózást biztosít számunkra, ugyanakkor ez annak a rovására megy, hogy vidéken nem jut elegendő pénz a fertőző betegségek visszaszorítására. Jelenleg azt próbálják kideríteni, hogy a hangadók közül járt-e valaki a kórházban hétfőn este és tegnap este.

– Na és mit tud mondani a halálesetekkel kapcsolatosan? – torkolta le Rames. – Két nap alatt kettő, ez tűrhetetlen. Mi az, amit rosszul csinálnak? Most, hogy a CNN világgá kürtöli ezeket a haláleseteket, mert naponta hatszor vagy hétszer teszi be adásba, sikerült tönkretenni hat hónapnyi reklámkampányt, különösen Amerikában, amely a legnagyobb célterületnek számít.

– Ugyanezt a kérdést tettem fel a szakmai vezetőnknek is. Ő azonban teljesen tanácstalan. A betegeknek nem volt semmiféle figyelmeztető tünete vagy bármilyen arra utaló jele, hogy probléma lett volna sem a korábbi leleteik alapján, sem pedig a felvételkor történt vizsgálatkor.

– Készítettek EKG-t a műtét előtt?

– Igen, természetesen, és mindketten tökéletes kardiológiai eredménnyel jöttek. A vizsgálatot amerikai orvosok végezték. Az orvosi team vezetője azt mondta, hogy az utólagos vizsgálatok alapján sem lehetett volna semmiképpen megjósolni, hogy mi fog történni. Mindkét sebészeti beavatkozás és a posztoperatív lábadozás komplikáció nélkül zajlott.

– Na és mi a helyzet a Hernandez lánnyal? Legalább vele kapcsolatosan sikerült előbbre jutniuk?

– Sajnos nem – ismerte be Radzsis. – Még mindig nem döntött a holttest sorsáról, sőt újabban azt vette a fejébe, hogy boncolást akar.

– De miért?

– Ezt nem tudjuk biztosan, valószínűleg amiatt, mert tudja, hogy a nagyanyja szívének semmi baja nem volt.

– Ne legyen boncolás! – jelentette ki Rames kategorikusan. – Azzal csak ártanánk magunknak. Ha a boncolás nem mutatna ki semmit, akkor azt nem használnák fel arra, hogy tisztára mossanak bennünket, hiszen abban nincs semmiféle érdekesség. Ha viszont valamilyen kóros eltérést találnak, amiről tudnunk kellett volna, akkor keresztre feszítenek bennünket. Nem, szó sem lehet boncolásról.

– Tovább súlyosbítja a helyzetet, hogy Miss Hernandez a jelek szerint érintkezésbe lépett az elhunyt beteg korábbi munkaadójával és a férjével, akik egyaránt igazságügyi orvos szakértők, és úton vannak ide. Pénteken érkeznek Delhibe.

– Atyaúristen! – mondta Rames.

– Nos, ha esetleg hivatalosan kérvényezik a boncolást, akkor gondoskodjon róla, hogy a kérelmet olyan bíró kapja, akivel már korábban is együtt dolgoztunk.

– Megteszek minden tőlem telhetőt – válaszolta Radzsis. – De talán az ön kapcsolatainak köszönhetően lehet, hogy nemkívánatos személyeknek tekinthetők az országunkban.

– Ahhoz nyomósabb ok kéne. Máskülönben csak a repülőtéren állíthatják meg őket, és azt már önmagában is felfújhatja a média, ráadásul, ha mindezt összefüggésbe hozzák egy amúgy is hírhedt magánkórházzal, amelynek haláleseteiről a CNN tudósít, akkor még nagyobb botrány lesz. Valóságos istencsapás ez a médiaszabadság, ráadásul zabálják ezeket a botrányszagú sztorikat.

– A Hernandez lány más szempontból is problémás. A jelek szerint felkereste ma reggel a másik beteg, Benfatti feleségét, és meggyőzte, hogy ne döntsön még a férje holttestével kapcsolatosan, éppúgy, ahogy ő sem hajlandó nyilatkozni a nagyanyja maradványait illetően.

– Ez hihetetlen! – kiáltott fel Rames.

– Pedig sajnos ez az igazság. Abból, amit az esetmenedzseremtől megtudtam, kezdem azt hinni, hogy igazi bajkeverővel van dolgunk. Úgy tűnik, egészen paranoiás lett, és rajtunk akarja számon kérni a nagyanyja halálát, mintha valami módon szándékosan idéztük volna elő a tragédiát.

– Ha ez így van – mondta Rames –, akkor nem mehet így tovább.

– Tehet valamit az ügyben, uram? – kérdezte Radzsis reménykedve.

– Talán – válaszolta Rames. – Nem ülhetünk ölbe tett kézzel, miközben ez a nő szabadon vagdalkozik, amíg valami módon igazolást nem nyer az üldözési mániája.

– Maximálisan egyetértek, uram.

– Hívjon azonnal, ha valamilyen új fejlemény adódna! – mondta Rames.

– Természetesen – válaszolta Radzsis.

Rames letette a telefont, majd a számítógépe billentyűzete felé fordult. Megnyitotta a címjegyzéket, és kikereste belőle az újdelhi rendőrségnél dolgozó Nares Praszad felügyelő számát, aki egy kis ipari őrzővédő cég vezetője is volt. Felemelte a kagylót és tárcsázta a számot. Mivel majdnem hat hónap telt el, mióta utoljára beszéltek egymással, először pár személyes információt váltottak egymással, mielőtt Rames rátért volna a hívása valódi okára.

– Adódott egy kis problémánk a gyógyturisztikai osztályon, és szükségünk lenne a szakértelmére.

– Hallgatom, uram – válaszolta Nares.

– Alkalmas most az idő, hogy beszéljünk?

– Teljes mértékben.

– Van egy Jennifer Hernandez nevű fiatal nő, akinek a nagyanyja hétfőn este elhunyt a Viktória Királynő Kórházban egy sajnálatos módon bekövetkezett szívroham következtében. A CNN valahonnét kiszagolta a sztorit, és jócskán felfújta. Többször is adásban volt az eset, és megkérdőjelezték, hogy biztonságosak-e az itteni magánkórházak.

– Ez már gond.

– Nem is kis gond – mondta Rames. Aztán folytatta az elbeszélést, és Nares elé tárta az egész problémát. Elmondta a második haláleset részleteit is. Ezután felsorolta, hogy mit művelt Jennifer eddig, és miben sántikál, amelynek köszönhetően nemkívánatos személy lett.

– Az meglehetősen nagy károkat képes okozni a gyógyászati turisztikai reklámhadjáratunkban, amelynek köszönhetően nagyon nehéz lesz elérni a céljainkat. Nem tudom, mennyire tájékozott az ügyben, de a becslések szerint az indiai gyógyturizmus 2010-re 2,2 milliárd dollár hasznot hozhat az országnak.

Nares füttyentett egyet. Kétségkívül nagy hatással volt rá, amit hallott.

– Nem értesültem ezekről a számadatoktól. Utol akarják érni az informatikai szakterületet? Irigykedni fognak magukra, mivel úgy képzelik, hogy ők foglalják el örökre a külkereskedelem királyi trónját.

– Sajnos ez a jelenlegi probléma súlyos hatással lehet a céljaink elérésére – mondta Rames, mit sem törődve Nares iménti kérdésével.

– Segítségre van szükségünk.

– Ezért vagyunk mi itt. Mit tehetünk önökért?

– Két dolgot is. Egyrészt az ön részlege tehetne valamit, illetve a másik dolgot ön személyesen. Ami az egységét illeti, ki kellene deríteni azt, hogy az CNN International kitől szerzi a bizalmas információkat. A Viktória Királynő Kórház vezérigazgatója és az orvosi team vezetője szerint valamely radikális elméleti orvos lehet az, aki hozzáféthet bizonyos adatokhoz. Én nem tudom, hányan vannak ilyenek a Viktória kórházban, de azt szeretném, ha kiderítenék. Meg kell tudnom, hogy ki az illető.

– Ez könnyen megoldható, a legjobb emberemet fogom ráállítani. Mi lenne az én dolgom?

– Ez a Jennifer Hernandez nevű lány. Azt szeretném, ha gondja lenne rá. Nem lehet olyan nehéz ügy. Az Amalban lakik.

– Hívja fel az egyik kollégáját a bevándorlási hivatalnál. Nyilván nem jelentene problémát, hogy kitoloncolják az országból. Ezzel meg is oldódna az ügy.

– Az az érzésem, hogy ez a lány meglehetősen önfejű, öntörvényű, ugyanakkor találékony. Ha rászáll a bevándorlási hivatal, attól tartok, nagy balhét rendez, és ha a sajtó kiszagolja, hogy összefüggés van az ő ügye és a CNN tudósítása között, akkor még nagyobb botrányt robbanthatnak ki, amellyel besároznák a kormányt. Egész biztos, hogy ebből csak rosszabbul jönnénk ki.

– Igaza van. Pontosan mit ért az alatt, hogy „legyen gondom a lányra”? Fogalmazzunk pontosan!

– Bízom az ön méltán kiérdemelt hírnevében, miszerint meglehetősen kreatív. Azt szeretném, hogy ne jelentsen többé problémát számunkra. Amennyiben ön ezt el tudja érni, akkor elégedett leszek. Igazság szerint jobb, ha nem tudok róla, hogyan történik. Így aztán, ha később esetleg faggatózni kezdenének, hiszen nekem érdekemben áll elhallgattatni őt, akkor nem kell hazudnom.

– Mi van akkor, ha biztosítom önt arról, hogy ártalmatlan, és a jelenlegi fenyegetés csak vaklárma?

– Természetesen az is kielégítő lenne. Különösen, ha az ön teamje megtalálná, hogy ki a besúgó az orvosok között. Két irányból kell megközelítenem ezt a problémát.

– Számolhatok a szokásos díjazással?

– Mondjuk úgy, hogy nagyjából. Járjon utána dolgoknak! Kövesse a nőt! Ne feledje, nem szeretnénk, ha bekerülne a hírekbe, és azt semmiképpen sem akarjuk, hogy valamiféle mártírt csináljanak belőle. Ami a díjazását illeti, attól függ, milyen nehéz lesz a feladata. Nem először bízom meg hasonló feladattal. Bízhatunk egymásban.

– Akkor majd jelentkezem.

– Rendben.

Rames letette a telefont. A rendőrrel folytatott beszélgetés vége felé újabb ötlete támadt a Flernandez-problémával kapcsolatosan, egy olyan lehetséges megoldás, amely könnyebb, olcsóbb, sőt valószínűleg jobb lenne, mivel a kormánynak nem lenne köze hozzá. Csak annyit kell tennie, hogy felkeres valakit, akiről tudja, hogy elég dühös természetű, és történetesen az az egyén, akire Rames gondolt, nagyon is lobbanékony volt, pláne, ha egy kis pénzről volt szó. Rames maga is meglepődött, hogy nem jutott eszébe, hogy felkeresse Sasank Malotrát. Végül is a férfit rendszeresen lefizette, sőt elvitte egy rendkívül emlékezetes dubai utazásra is.

– Üdv, drága barátom! – kiáltotta Sasank jó pár decibellel hangosabban, mint szükséges lett volna. – De örülök, hogy felhívott! Hogy van a családja?

Rames maga elé képzelte Sasankot a palotaszerű irodájában, amely a divatos Connaught térre nézett. Sasank az indiai újgazdag üzletemberek közé tartozott, akik a legkülönfélébb tevékenységeket folytatták, egyesek ezek közül legálisak voltak, mások már nem annyira. Sasank az utóbbi időben különösen beleásta magát az egészségügybe, és úgy vélte, a gyógyturizmusnak köszönhetően újabb tetemes vagyont halmozhat fel. Az elmúlt három év során jelentős összegeket áldozott erre, és főrészvényes volt egy olyan vállalatban, amely meglehetősen szoros kapcsolatban volt a jelenlegi problémával. A vállalat tulajdonában voltak a delhi, a bangalorei és a chennai Viktória Királynő kórházak, valamint a delhi, bombayi és hiderbadi Aszklépiosz gyógyászati központok. Ráadásul oroszlánrészt vállalt az európai és észak-amerikai reklámkampány költségéből, melynek célja az volt, hogy Indiát a XXI. század gyógyturisztikai központjává változtassa. Sasank Malotra tehát nagyban játszott.

Az ilyenkor szokásos udvariassági formulákat követően Rames rátért a tárgyra.

– A delhi Viktória kórházban történt probléma miatt hívom. Hallott az ügyről?

– Hallottam, hogy volt valamilyen kisebb probléma. – Jól érzékelte Rames hangjának megváltozását, és híres volt arról, hogy igen érzékenyen reagált a „probléma” szóra, mivel ez általában azt jelentette, hogy a zsebébe kell nyúlnia. Különösen érzékeny volt a Viktória Királynő kórházcsoporttal, illetve az Aszklépiosz gyógyászati központokkal kapcsolatos problémákra, mivel ezek voltak pénzügyi birodalmának legújabb tagjai, és egyelőre még csak vitték a pénzt.

– Többről van szó apró problémánál – mondta Rames. – És azt hiszem, tudnia kell erről. Van egy perce?

– Viccel? Természetesen mindent tudni szeretnék.

Rames elmondta a történetet, nagyjából ugyanúgy, ahogy Nares Prasad felügyelőnek, csak most kihagyta belőle a kormány gyógytu-rizmussal kapcsolatos optimista jóslatait, mivel azzal Shasank nagyon is tisztában volt. Ahogy a történet egyre részletesebben kibontakozott Shasank előtt, a férfi egyre inkább felfogta, mennyire fontos, továbbá mennyire sürgős ügyről van szó, ez jól látszott azokból a jól irányzott kérdésekből, amelyeket Rameshez intézett.

Amikor az igazgató befejezte a beszámolót, és elhallgatott, Sasank egy darabig nem szólt egy szót sem. Rames hagyta, hogy a férfi eméssze az információkat, különösen azt a részt, amely arról szólt, hogy a probléma tönkreteheti a reklámkampány eddigi eredményeit.

– Azt hiszem, kicsit előbb kellett volna figyelmeztetnie – mérgelődött. Egyszerre mintha teljesen kicserélték volna. A hangja halk és fenyegető lett.

– Szerintem minden rendbe jön, ha ez az ifjú hölgy végre eldönti, hogy mi legyen a nagyanyja holttestével, aztán szépen hazamegy. Biztos vagyok benne, hogy ismer olyan embert, aki jól tudja, hogyan lehet döntésre bírni valakit. Olyasvalakire gondolok, akire egész biztosan hallgatna az ifjú hölgy.

– Hol lakik a nő?

– Az Amal Palace-ban.

Rames egyszer csak arra lett figyelmes, hogy a vonal túlsó végén leteszik a kagylót.

Tizenhetedik fejezet

2007. október 17.,

szerda 15 óra 45 perc,

Újdelhi, India

Veena az órájára pillantott. Még soha nem tartott ilyen sokáig az eligazítás. Már fél négykor el kellett volna mennie, ám ezúttal már háromnegyed négyre járt az idő.

– Akkor ennyi lett volna – mondta Kumar főnővér az esti főnővér-nek. – Van kérdése?

– Azt hiszem, nincs – mondta az éjszakás nővér.

Mindenki felállt. Veena nyílegyenesen a lift felé indult, míg a többiek cseverészni kezdtek egymással. Szamira látta, hogy a barátnője hova megy, és meg kellett szaporáznia a lépteit, hogy utolérje. .– Hová mégy? – kérdezte tőle.

Veena nem válaszolt. A tekintete az egyik felvonótól a másikra vándorolt, hogy lássa, melyik ér ide először.

– Veena! – ismételte Szamira könyörgő hangon. – Még mindig nem állsz szóba velem? Ugyan már, túlzásba viszed a dolgot.

Veena mit sem törődött Szamirával, belépett az elsőként odaérkező liftbe. Szamira utána ment.

– Tudom, jó okod van rá, hogy haragudj – suttogta Szamira, amikor a barátnője mellé lépett. Pár nővér érkezett még a lifthez, és az aznapi eseményekről cseverésztek. – Most már biztos volt időd, hogy végiggondold, és szerintem felfogtad, hogy nemcsak magamért tettem, hanem érted és a többiekért is.

A lift megérkezett. Mindenki beszállt. Veena a felvonó hátsó részébe ment, és arccal az ajtó felé fordult. Szamira odaállt mellé.

– Ez nem fair, hogy nem szólsz semmit – folytatta Szamira suttogva. – Nem is érdekel, hogy mi történt tegnap este?

– Nem – válaszolta Veena ugyancsak suttogva. Most szólt először közvetlenül Szamirához, hogy hétfőn megtudta Caltól, hogy a barátnője kiteregette a férfi előtt a családi szennyesét. Rajta kívül egyetlen ember tudott a dologról a világon, az pedig Szamira volt, így nem volt kérdés, hogy honnét származott az információ.

– Köszönöm, hogy végre szóltál hozzám – mondta Szamira, még mindig olyan halkan, hogy a többiek túlharsoghassák. – Tudom, hogy nem szabadott volna beszélnem az apádról, de ez most más helyzet volt. Durell azt mondta, hogy a kivándorlásunk függ tőle. Azt is megígérték, hogy megoldják a problémádat, és szabad leszel te is és a családod is.

– A családomat megszégyenítették – mondta Veena. – És ez visszafordíthatatlan.

Szamira egy szót sem szólt. Tudta, hogy Veena kezdetben csak arra fog gondolni, hogy milyen rossz hírbe hozta a családját ahelyett, hogy örülne az új helyzettel járó szabadságának és annak, hogy most már a testvéreinek nem kell félnie a szörnyeteg apjuktól. Szamira soha nem érezte annyira, hogy ki akar törni India kulturális béklyóiból. Alig várta már, hogy a Nurses International hozzásegítse az áhított szabadsághoz.

A műszakváltásnak köszönhetően a lift minden emeleten megállt.

– Nem megyek vissza egyenesen a házba – mondta Veena, és a tekintetét egy pillanatra sem vette le eközben a lift kijelzőjéről. – Útközben beugrom Siramati Kashmira Varinihez.

– Mi a fenének mégy oda? – kérdezte Szamira suttogva.

– Az áldozat unokája felkeresett ma délután, és meglehetősen kínos beszélgetést folytattunk. Cal egy szót sem szólt arról, hogy ilyesmit is kell majd csinálnunk. Ez a lány megrémít. Azt mondta, hogy nem tud belenyugodni a nagyanyja halálának körülményeibe, és utána fog járni a dolognak. Ez egyáltalán nem tetszik.

A felvonó egy döccenéssel megállt a földszinten, és valamennyi utas kiszállt. Veena pár lépés után megállt. Szamira hasonlóképpen.

– Szerintem először beszélned kellene Callal vagy Durellel – mondta Szamira, miután megbizonyosodott arról, hogy senki sem hallgatózik.

– Ki akarom deríteni, hogy a lány mit szándékozik tenni arra az esetre, ha Cal kíváncsi lenne rá. Biztos vagyok benne, hogy az esetmenedzser tud segíteni ebben.

– Gondolom, igen.

– Egyébként a lány szóba hozta a te betegedet is.

– Milyen értelemben? – kérdezte Szamira ijedten.

– Azt akarta tudni, hogy ugyanaz a nővér talált-e Mrs. Hernandez holttestére, aki Mr. Benfattira.

– Mit számít az?

– Nem tudom.

– Ez elég nyugtalanító – ismerte be Szamira. – Itt megvárlak – mondta, amikor Veena befordult és az információs pult felé indult. A barátnője jóváhagyólag visszaintett a válla fölött. Veena megkerülte a pultot, és Kashmira Varini nyitott ajtaja felé pislantott. Azt remélte, hogy az esetfelelős egyedül lesz, és így is volt.

– Elnézést – mondta Veena, és meghajolt, amikor Kashmira felnézett. – Kérdezhetek valamit?

– Természetesen – válaszolta Kashmira, és viszonozta az üdvözlést. Veena az asztalhoz lépett.

– Ma beszéltem Mrs. Hernandez unokájával, Jenniferrel.

– Igen, Kumar nővér említette, amikor felhívott, hogy tudassa velem, Jennifer itt van. Foglaljon helyet! – Kashmira az állával az egyik irodai szék felé bökött.

Veena ugyan úgy tervezte, hogy csak pár másodpercre marad, mégis leült.

– Kíváncsi vagyok, önnek mi a véleménye róla. Nekünk meglehetősen sok fejfájást okoz.

– Milyen értelemben? – kérdezte Veena, és egyre kényelmetlenebbül érezte magát az amerikai nő miatt.

– Szinten minden tekintetben. Csak azt szeretnénk kideríteni, mit szándékozik tenni a nagyanyja holttestével, hogy azután gondoskodhassunk róla. ü azonban nem hajlandó nyilatkozni. Attól tartok, az a kényszerképzete van, hogy valamilyen orvosi műhiba vagy szándékosság lehet a háttérben. Még azt is elintézte, hogy több amerikai igazságügyi orvos szakértő idejöjjön, a jó ég tudja, miért. Pedig többször is egyértelműen a tudomására hoztam, hogy nem lesz boncolás.

Veena ösztönösen visszatartotta a lélegzetét, amikor Kashmira a „szándékosság” szót említette, de remélte, hogy a menedzser nem vette észre. Nagyságrendekkel megerősödött benne az a gyanú, hogy Jennifer Hernandez nagy gondot jelent.

– Jól van? – kérdezte Kashmira, és Veena felé hajolt.

– Persze, jól vagyok, csak nehéz napom volt.

– Kér egy kis vizet, vagy ilyesmi?

– Nem, minden rendben. Igazából azért ugrottam be, hogy megkérdezzem, hol szállt meg Jennifer Hernandez. Azon gondolkodtam ugyanis, hogy felhívom. Biztos akartam lenni benne, hogy minden kérdését megválaszoltam. Amikor itt járt, nagyon sok volt a dolgom, és Kumar nővérnek félbe kellett szakítania a beszélgetésünket, hogy visszamenjek a betegemhez.

– Az Amalban lakik – mondta Kashmira. – Milyen benyomása támadt róla, amikor beszélgettek? Ellenséges volt? Velem szemben hol ilyen, hol olyan. Nem tudom, mi az oka. Vajon csak a kimerültség teszi, vagy dühös?

– Nem, nem volt ellenséges. Igazság szerint épp ellenkezőleg. Együtt érzőnek bizonyult, bár tudta, hogy mióta végeztem az iskolában, a nagyanyja volt az első betegem, aki meghalt.

– Hát, ez nem jellemző rá.

– Azt azonban nyomatékosan kijelentette, hogy nagyon nehezen nyugszik bele a nagyanyja halálába, akármit is akart ezzel mondani, és utána fog járni a dolognak. Ezeket a szavakat használta, de eléggé tárgyilagos volt.

– Ha beszélne vele, kérem, próbálja ön is győzködni, hogy döntsön már a nagyanyja holttestét illetően. Óriási segítség lenne számunkra.

Miután Veena megígérte, hogy szól pár szót az ügy érdekében, ha alkalma adódik rá, elköszönt Shrimati Varinitől, és visszasietett az előcsarnokba. Ott találta Szamirát, és kikísérte.

– Na, mit tudtál meg? – kérdezte Szamira, amíg végigmentek a be-kötőúton.

– Beszélnünk kell Callal erről a Hernandez lányról. Nagyon aggaszt a jelenléte. Kashmira Varininek is meggyűlt vele a baja. Szerinte Jennifer Hernandez arra gyanakszik, hogy a nagyanyja halálát vagy orvosi műhiba okozta, vagy valamilyen szándékosság áll a háttérben. Más szóval, nem természetes körülmények között hunyt el.

Szamira megállt, megragadta Veena könyökét, s megállásra kényszerítette.

– Úgy érted, azt gondolja, hogy a nagyanyját meggyilkolták?

– Ügyszólván igen – válaszolta Veena.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha minél előbb visszamegyünk a házba.

– Abszolút egyetértek.

Annak ellenére, hogy közelgett a csúcsforgalom ideje, a két nő szerencsére talált egy motoros riksát. Beültek hátra, és megadták a ház címét, majd erősen kapaszkodva nekivágtak az útnak.

Tizennyolcadik fejezet

2007. október 17.,

szerda 16 óra 28 perc,

Újdelhi, India

Van egy perced? – kérdezte Durell a könyvtárajtóból. Cal felnézett a Nurses International költségeit taglaló táblázatkezelő programból. Meglehetősen gyorsan fogyott a pénz, viszont olyan jól mentek a dolgok, hogy ez nem aggasztotta annyira, mint mondjuk két vagy három nappal ezelőtt.

– Persze – mondta Cal. Hátradőlt és nyújtózkodott egyet. Figyelte, ahogy Durell befurakszik, aztán több térképet is kiterít a könyvtárasztalra, amelyet Cal íróasztalként használt. Egy csomó fénykép is volt nála különféle járművekről, amelyeket szép sorban kiterített hatalmas, erős kezével. Durell szokás szerint testhez feszülő fekete sztreccspólót viselt, amely úgy rásimult az izmaira, mintha festékszóróval vitték volna fel rá.

– Na jó – mondta Durell, majd kiegyenesedett és elégedetten összedörgölte a kezét. – Tessék, ezt találtam.

Mielőtt folytathatta volna, bevágódott a bejárati ajtó a távolban, olyan hangosan, hogy nemcsak hallották, de rezegni is kezdett Cal kávéscsészéje az asztalnál. A két férfi összenézett.

– Mi az isten…? – kérdezte Cal.

– Valaki tudatni akarta, hogy hazaért – válaszolta Durell. A férfi az órájára pillantott. Már majdnem fél öt volt. – Nyilván valamelyik nővérnek rossz napja volt.

Amint ezek a szavak elhagyták Durell ajkát, Veena és Szamira lépett be a könyvtár ajtaján. Egyszerre kezdtek beszélni.

– Hé! – kiáltotta Cal, s mindkét kezével határozott mozdulattal leintette őket. – Egyszerre csak egy beszéljen, és ha lehet, ehhez tartsátok magatokat. Egyébként éppen félbeszakítottátok Durellt.

Veena és Szamira egymásra pillantottak. Aztán Veena kezdett beszélni.

– Gond lehet a Viktória Királynőben.

– Gond lehet? – vágott a szavába Cal.

Veena izgatottan bólintott.

– Azt hiszem, ez esetben lehetnél kicsit tapintatosabb. Durell éppen beszélt.

– Erre később is visszatérhetünk – mondta Durell, és összeszedegette az autós fotókat.

Cal megragadta a csuklóját, hogy visszatartsa, és a szemébe nézett.

– Ne, folytasd, kérlek, ők várhatnak.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Durell, és egészen közel hajolt, hogy Cal fülébe súgja. – Azt hittem, ez a menekülési dolog csak a vezetőségre tartozik.

– Nem, semmi gond, ha beüt a krach, úgyis azt szeretném, ha ők is velünk jönnének. Hadd halljuk! Lehet, hogy ők is tudnak segíteni.

Durell jóváhagyólag feltartotta a hüvelykujját, aztán felegyenesedett.

– Figyeljen mindenki! – mondta Cal. – Durell olyasvalamin dolgozik, amit nevezhetünk talán vésztervnek. Abban az esetben, ha balul ütnének ki a dolgok. De ez bizalmas információ. A többieknek ne szóljatok róla!

Sikerült felcsigáznia a két nő kíváncsiságát, akik az asztal mellé léptek, és a térképeket nézegették.

– Remélem, tudod, ha őket is beavatod, még komplikáltabb lesz a dolog, amennyiben a tervet aktiváljuk – mondta Durell Calnak.

– A részleteken később dolgozhatsz még – mondta Cal. – Halljuk a lényeget!

Durell ismét rendezgetni kezdte a járművekről készült képeket. Eközben elmagyarázta a két nőnek, hogy van egy ötlete azzal kapcsolatosan, hogyan juthatnak ki az országból, ha úgy hozza a szükség.

Veena és Szamira idegesen egymásra pillantottak. A menekülési terv tulajdonképpen összefüggésben volt azzal, amit ők akartak mondani.

– Először is itt van pár potenciális jármű, ezek közül kell megvenni valamelyiket, és ott tárolni az ingatlanunkban lévő garázsban. Azt találtuk ki, hogy teljesen feltöltjük üzemanyaggal, bepakolunk, hogy menetkész legyen. Szerintem négykerék-meghajtásút kéne venni, mert az általam javasolt utak nincsenek éppen a legjobb állapotban.

– Milyen útvonalat javasolsz? – kérdezte Cal.

– Amikor elhagyjuk Delhit, délkelet felé kellene indulnunk, a Varanasziba tartó főúton. Onnét északkelet felé fordulnánk, és a Rakszaul-Birgulj határátkelőnél átlépnénk a nepáli határt – húzta végig Durell az ujját a térképen.

– Az alkalmas átkelőhely?

– Szerintem a legjobb. Rakszaul Indiában van, Birgulj pedig Nepálban. Mindkettő tulajdonképpen kis porfészek, pár száz méterre egymástól, és főleg abból tartják fenn magukar, amennyiben meg tudom ítélni, hogy nagyüzemben folyik a szeszcsempészet, illetve nagyjából kétezer-valahányszázan lépik át a határt mindennap.

– Jól hangzik.

– A mi szempontunkból szerintem is tökéletes. Annyira eldugott határátkelő, hogy még vízumot se kérnek. Valójában csak a vámosok állítják le az embert.

– A hegyekben van? – kérdezte Cal.

– Nem, a trópusokon, és teljesen sík.

– Oké. Tökéletes. És mi lesz azután, ha átkeltünk a határon?

– Innen viszonylag egyenes az út a Katmandu nepáli oldalán lévő prethiri autópályára, és egyúttal egy nemzetközi repülőtérhez. Onnantól kezdve pedig már szabad az út hazafelé.

– Nepálban elég nagy hegyek vannak, gondolom.

– Hát igen.

– Akkor a Toyota Land Cruisert javaslom – mondta Cal, majd a kezébe vette a fotót és a leírást. – Ebben hat ülőhely van, ráadásul négykerék-meghajtású.

– Igazad van – mondta Durell, és összeszedegette a többi fotót. – Én is erre szavaztam volna elsősorban.

– Jól van, vedd meg, és állj be vele a garázsba! Mondd meg a gondnoknak, hogy hetente egyszer indítsák be. Ezenkívül valamennyien pakoljunk össze egynapi útiholmit.

– Ha odakint hagyjuk a kocsikulcsot, nem biztos, hogy azt javasolnám, hagyjuk ott a táskánkat is. A birtok hátsó részén, egy helyen bedőlt a kerítés.

– Jó, akkor tegyük be a táskákat az alatta lévő pincébe. A fenti ajtó zárható, igaz?

– Igen, egy hatalmas, régi kulcs van hozzá, olyan, mintha egy középkori kastélyé lenne.

– Az nekünk pont megfelel. Mindenki pakoljon össze egy kistáská-nyi holmit, és zárjuk be a pincébe.

– És mi lesz a kulccsal? – kérdezte Durell. – Valamennyiünknek tudnunk kell arról, hogy hol a kulcs. Ha valami nagy baj történik, és életbe lép a terv, akkor mindenkinek tudni kell róla, hol található a kulcs. Nem szabad, hogy ezen bukjon meg a terv.

Cal körülnézett a könyvtárban. A régi könyvekből álló hatalmas gyűjteményen kívül egy csomó csecsebecse hevert az asztalon és a polcokon. Cal szeme megakadt egy régi indiai papírmasé ládikán, mely a márvány kandallópárkányon hevert. Felállt és odament hozzá. A gyönyörűen festett és lakozott doboz kétségkívül elég nagy volt. Némi erőlködés után sikerült kinyitnia. Nem is volt benne semmi.

– A kulcs itt lesz. Mit szóltok? – Aztán magasra tartotta a dobozt, hogy mindenki lássa.

Mindenki bólintott, Cal pedig visszatette az indiai kézművestárgyat az eredeti helyére. Amikor visszaért a székéhez, a két nőhöz fordult.

– Részetekről rendben a dolog? Össze tudjátok a holmitokat pakolni egy kis táskába, és odaadni Durellnek? Úgy értem, tényleg kis táskába, csak pár napra elegendő ruha kell bele.

A két nő ismét bólintott.

– Na jól van, úgy tűnik, sínen vagyunk, Durell – mondta Cal –, különösen, mivel gyakorlatilag nulla az esély arra, hogy szükség lenne a tervünkre, de azért jobb, ha az ember felkészül.

Cal arra gondolt, ám nem mondta ki, hogy a terv ötlete eredetileg Veena öngyilkossági kísérlete miatt fogalmazódott meg benne, hiszen az tényleg olyan esemény volt, amelyre senki sem számított. A lányra pillantott, és elcsodálkozott a szemmel látható pálfordulásán. Viszont azok után, hogy megismerte a családi hátterét, és tudta, mennyi mindent kellett eltűrnie, csodálattal adózott annak, amiért képes ennyire higgadt és megbízható maradni egyáltalán.

– Akkor beavatom Petrát és Santanát a részletekbe – mondta Durell Calnak, majd összeszedegette a térképeit. Aztán azt mondta a két nőnek, hogy később még beszélnek arról, hogyan értesíti őket abban az esetben, ha ne adj' isten, mégiscsak életbe lépne a terv.

Cal odabiccentett Durellnek, de most már teljes egészében Veená-nak és Szamirának szentelte a figyelmét.

– Na jó – szólalt meg végül. – Most rajtatok a sor. Mi az az esetleges probléma?

Veena és Szamira egyszerre zendítettek rá, aztán elhallgattak, majd újra nekifutottak, végül Szamira jelezte, hogy átadja a terepet inkább Veenának. Veena elmesélte, hogyan zajlott a találkozása Jennifer Hernandezzel, illetve Flernandez esetfelelősével.

Cal felemelte a kezét, hogy leállítsa, aztán kikiabált:

– Durell, lehet hogy mégiscsak hallanod kéne ezt!

Durell kifelé tartott az ajtón, épp azzal bíbelődött, hogyan hajthatná össze a térképeket. Megfordult és visszajött. Cal összefoglalta neki, hogy eddig mit hallott a lányoktól, aztán jelezte Veenának, hogy folytassa.

Veena tovább ecsetelte, mit mesélt Jennifer arról, hogy a kórház képtelen megoldani Hernandez holttestének elhelyezését, de ami még fontosabb, hogy szaglászni kezd a nagyanyja halálával kapcsolatban. Veena azt mondta, hogy az esetmenedzser a műhiba és a szándékosság szavakat használta, amikor arról beszélt, hogy Jennifer szerint mi válthatta ki a rokona halálát.

– Attól tartok, nem hiszi, hogy természetes halállal halt meg – foglalta össze Veena a mondandóját. – Márpedig te azt mondtad, nem fordulhat elő, lehetetlen, hogy ez valakinek a fejében egyáltalán megforduljon. Pedig ez a Jennifer Hernandez pont az ellenkezőjét teszi, és meglehetősen rossz érzéseim vannak emiatt…

– Jól van, jól van – mondta Cal, és felemelte a kezét, hogy jelezze Veenának, ne aggódjon. – Kissé túllihegitek a dolgot. – Cal Durellre pillantott. – Szerinted hogy a fenébe lehet, hogy az a Hernandez lány így gondolkodik?

Durell megrázta a fejét.

– Fogalmam sincs, de szerintem jobb, ha utánajárunk. Lehet, hogy a szukcinilkolin-stratégiának vannak olyan vonatkozásai, amelyeket nem vettünk eddig figyelembe?

– Nem tudom elképzelni – válaszolta Cal. – Az aneszteziológus nagyon részletesen elmesélte a feltételezett esetet. Azt mondta, az a jó, ha az áldozatnak, korábban volt valamilyen szívproblémája; az, hogy az micsoda pontosan, nem számít. Az illetőnek tizenkét órán belül műtéten kell átesnie, a drogot pedig az intravénás kanülön keresztül kell beadni. Így történt minden, nem igaz?

– Amennyire emlékszem, igen – mondta Durell.

– A lány orvostanhallgató – tette hozzá Veena. – Egy csomó mindent tud az ilyesmiről.

– Az nem számít – mondta Cal. – Az aneszteziológus szerint lenyomozhatatlan a dolog.

– Csakhogy a lány idehívott két igazságügyi orvos szakértőt Amerikából – mondta Szamira.

– Így igaz – bólogatott Veena. – Nem csak vele kell számolnunk.

– Ráadásul az én betegemet, Mr. Benfattit is szóba hozta Veenának, vagyis róla is tud – toldotta meg a barátnője szavait Szamira.

– Mivel a CNN-en leadták a dolgot, bárki tudhat róla – mondta Cal. – Ez nem nagy ügy.

– De téged nem aggaszt az, hogy jön két igazságügyi orvos szakértő? – kérdezte Veena. – Engem nagyon zavar, hogy profi kórboncnokokkal lesz dolgunk.

– Nem zavar, két oknál fogva: az egyik az, hogy amit elmondtál, abból a napnál is világosabb számomra, hogy a Viktória Királynő Kórháznak nem áll szándékában engedélyezni a boncolást, a másik pedig az, hogy amennyiben el is végeznék a boncolást, nem találnák a szukcinilkolin nyomát, de ha mégis rábukkannának a szukcinilkolinra, akkor annak tulajdonítanák a jelenlétét a beteg szervezetében, hogy altatáskor bizonyos dózist kapott belőle. Egyetlen dolog izgat bizonyos mértékig, mégpedig az, hogy ez az orvostanhallgató lány gyanút fogott. Vajon mi kelthette fel a gyanakvását?

– Lehet, hogy egyszerűen paranoiás – mondta Durell. – Na és persze az a tény, hogy két haláleset történt közvetlenül egymás után.

– Ez érdekes gondolat – mondta Cal. – Szerintem ez lehet az oka. Gondolj csak bele! Teljesen váratlanul megtudja, hogy a nagyanyja belehalt a műtétbe. És nem másutt, mint Indiában. Ide kell repülnie a világ túlsó végéről. Aztán a kórház nyomást gyakorol rá, hogy döntsön végre, mi legyen a nagyanyja holttestével, ő viszont még nem áll készen erre. Ráadásul sor kerül még egy hasonló halálesetre. Szerintem ezek után bárki paranoiás lenne. Szerintem számunkra az egyetlen tanulság az, hogy ugyanabban a kórházban ne legyen két ennyire hasonló eset ilyen gyors egymásutánban.

– De Szamirának tökéletes betege volt – mondta Durell barátnője védelmében. – És nagyon szívesen elvállalta. Szerintem meg kell jutalmaznunk a kezdeményezőkészségéért.

– Kétségtelen, és meg is tettük. Remek munkát végeztél, Szamira. Arról van csupán szó, hogy ezután ne intézzük úgy, hogy ugyanabban a kórházban két egymást követő napon haljon meg valaki. Hagyjunk egy kis szünetet. Végül is hat kórházban vannak nővéreink. Nem kell felesleges kockázatot vállalnunk.

– Nos, ma este nem lesz efféle kockázat – mondta Durell.

– Ma este újabb eset lesz? – kérdezte Veena kíváncsian. – Szerinted nem kéne egy darabig pihentetni a dolgot? Legalább egy hétig. Vagy legalább addig, amíg Jennifer Hernandez el nem hagyja az országot?

– Az eddigi siker láttán elég nehéz leállni – mondta Cal. – Tegnap este az USA-ban három tévécsatorna is átvette a CNN hírét, és különböző műsorokat adtak le az ázsiai gyógyturizmussal kapcsolatosan, mindegyik arról szólt, hogy nem annyira biztonságos ideutazni, mint gondolták. Megrázó volt valamennyi.

– Így igaz – mondta Durell. – Szerintem az üzenet nagyon is hatott. Santana úgy értesült a CNN-es kapcsolatától, hogy máris arról számolnak be, hogy egy csomó előjegyzett műtétet visszamondták. A siker önmagáért beszél, legalábbis apám mindig ezt mondta.

– Melyik kórház lesz a soros ezúttal? – kérdezte Veena ugyanolyan komolyan, mint az előbb. Nem próbálta véka alá rejteni rosszallását amiatt, hogy az első két eset után ilyen hamar megtörténjen a harmadik is, különösen, mivel ő volt az, aki elindította a lavinát.

– Az Aszklépiosz Egészségügyi Központban – mondta Cal. – Rádzs telefonált ma, és azt mondta, az egyik betege, David Lucas, egy negyvenvalahány éves férfi tökéletes jelölt lenne. Ma reggel gyomorszűkítő műtétet végeztek rajta. Kardiológiai szempontból nem is lehetne alkalmasabb. Három évvel ezelőtt sztentet ültettek be neki, tehát köztudott róla, hogy volt már elzáródásos betegsége. Ráadásul megkönnyítettük a dolgot – mondta Durell. – Megfogadtuk Szamira remek tanácsát a szukcinilkolinnal kapcsolatosan. Most már saját készletünk van belőle, így nem kell felesleges veszélynek kitennie magát az illetőnek azzal, hogy beoson a műtőbe.

– Így igaz – mondta Cal. – Ma kaptuk meg a szert. Az ilyen javaslatokat várjuk, ettől lesz a terv még jobb és még biztonságosabb. Szerintem premizálni fogjuk ezeket az ötleteket, hogy ezzel is konstruktív gondolkodásra bírjuk a kollégákat.

– Ez esetben azt hiszem, Szamira megérdemelne egy kis prémiumot – javasolta Durell, és elismerően megszorította a lány vállát.

– És Veenának is jár prémium, hiszen ő volt az, aki megtörte a jeget – mondta Cal. Azzal megölelte Veenát, és a nővéregyenruha alatt hozzásimultak egy pillanatra a lány tökéletes idomai, ami rögtön felizgatta.

– Ez azt akarja jelenteni, hogy nem szándékoztok semmit tenni Jennifer Hemandezzel? – kérdezte Veena. Azonnal elhúzódott Caltól. Meglepődött azon, hogy Calt és Durellt nem aggasztotta annyira Jennifer érdeklődése nagyanyja halálával kapcsolatosan. – Akkor fölöslegesen nyomoztam ki, hogy hol lakik, pedig azt hittem, tudni akarjátok.

– Miért, hol szállt meg?

– Az Amal Palace-ben.

– Igazán? Micsoda véletlen egybeesés, hiszen annak idején, amikor kiválasztottunk benneteket a Nurses International csapatába, mi is ott szálltunk meg.

– Cal, én komolyan beszéltem.

– Én is. De nem szándékozom semmit tenni azzal a nővel, legalábbis a Nurses International fejeként semmiképpen. Viszont az nem keltené fel a gyanakvását, ha te beszélnél vele. Ha annyira aggaszt a dolog, szerintem találj ki valami ürügyet, és beszélj meg vele egy találkozót, puhatold ki, mi a szándéka, és mire gyanakszik. Biztos vagyok benne, hogy kiderül, Durellnek igaza volt, pusztán a saját paranoiája vezérli, és megkönnyebbülsz, és persze mi is, ha megtudjuk, hogy nincs semmiféle hiányzó láncszem.

– Azt nem tehetem – mondta Veena, és megcsóválta a fejét, mintha hirtelen rosszullét kerülgetné.

– Miért nem?

– Elég csak rágondolni, és máris magam előtt látom a nagyanyja arcát, amint eltorzult vonásokkal haldoklik, és ami még rosszabb, hallom a hangját, ahogy újra meg újra megköszöni.

– Akkor semmi esetre se találkozz vele! – mondta Cal némi éllel a hangjában. – Csak ahhoz próbáltam ötletet adni, hogyan kezeld az idegességedet.

– Talán le kéne állnom ezzel az egésszel – mondta Veena hirtelen.

– Jól van, ne reagáljuk túl a dolgokat. Ne feledd, nem kell már több beteggel „elbánnod”. Te már megtetted a magadét. Te voltál az első, megtörted a jeget, ez minden. Most már csak a többieket kell segítened és támogatnod.

– Ügy értem, egyikünknek sem kéne ezt tenni.

– Nem a te feladatod, hogy ezt eldöntsd – jelentette ki Cal. – Gondolj arra, hogy az a dharmikus kötelességed, hogy támogasd a többieket. És jobb, ha eszedbe vésed, hogy ennek köszönhetően sikerült megszabadulnod az apádtól, és ennek a segítségével juthatsz ki te és a kolléganőid Amerikába, a szabad világba.

Veena csak állt ott egy darabig bólogatva, mintha egyetértene, aztán sarkon fordult és szó nélkül kiment a szobából.

– Nem lesz vele gond? – kérdezte Durell, majd fürkészve nézte a többiek arcát, akik végignézték, ahogy Veena némán kimegy.

– Nem lesz vele baj – mondta Szamira. – Csak egy kis időre van szüksége. Ő jobban szenved, mint mi. Az a baj, hogy ő nem járt olyan gyakran a nyugati internetes oldalakon, mint mi, és még jobban kötődik az indiai hagyományokhoz. Például amikor végre szóba állt velem ma, azok után, hogy annyira ki volt rám akadva, amiért elárultam a legféltettebben őrzött sötét titkát, nem az volt az első reakciója, hogy örült, amiért végre megszabadult az apjától, és beteljesülhet az álma, hogy kijut Amerikába, hanem azt magyarázta, hogy szégyent hozott a családjára.

– Azt hiszem, kezdem megérteni – mondta Cal. – Engem inkább ez az öngyilkossági kísérlet aggaszt. Szerinted van rá esély, hogy még egyszer megpróbálja?

– Nem, semmiképpen sem! Azért tette, mert úgy érezte, ezt várja el tőle a vallása és a családja. De te megmentetted. Ezzel le is zárult a dolog. Nem az van megírva a karmájában, hogy meghaljon, még ha eredetileg azt is képzelte. Nem, nem fogja újból megpróbálni.

– Hadd kérdezzek még valamit – mondta Cal. – Mivel te vagy a legjobb barátnője, szokott beszélni valaha a szexről?

Szamira fakó hangon felnevetett.

– A szexről? Most komolyan kérdezed? Nem, soha nem beszél a szexről. Gyűlöli a szexet. Na jó, hadd helyesbítsek. Tudom, hogy egy nap majd szeretne gyereket. De a szexet, csak úgy az érzékiség kedvéért, megveti. Nem úgy, mint a többi ember, akit ismerek. – Szamira Du-rellre kacsintott, aki erre felnyerített.

– Köszönöm – válaszolta Cal. –Talán pár héttel ezelőtt kellett volna feltennem ezt a kérdést.

Tizenkilencedik fejezet

2007. október 17.,

szerda, 6 óra 15 perc,

New York

Mielőtt dr. Jack Stapleton kinyitotta volna a szemét, valami számára idegen hang ütötte meg a fülét. Távoli elfojtott morajlás volt, olyasvalami, amit elég nehéz leírni. Egy pillanatig erősen törte a fejét, hogy mi keltheti ezt a zajt. Mivel a manhattani 106. utca téglatömbjében laktak, amelyet mindössze két évvel ezelőtt újítottak fel, arra gondolt, lehet, hogy normális hang ez egy újonnan átalakított házban, csakhogy eddig még soha nem figyelt fel rá. De aztán, ha jobban belegondolt, túl hangos volt ahhoz, hogy a magyarázat megállja a helyét. Próbálta még jobban kivenni, aztán hirtelen egy vízesés képe ötlött fel előtte.

Jack szeme felpattant. Megtapogatta az ágyat a felesége oldalán, mivel nem ütközött bele az alvó asszonyba, tudta már, hogy honnét jön a hang: a zuhanyzóból. Laurie tehát már felkelt, márpedig ilyen még soha nem fordult elő. A felesége igazi éjszakai bagoly volt, és reggel úgy kellett kirugdosni az ágyból, hogy időben odaérjenek az IOK rövidítésre hallgató Igazságügyi Orvostani Központba. Ami Jacket illeti, ő szeretett időben beérni a munkahelyére még mindenki előtt, hogy kimazsolázgassa magának a legjobb eseteket.

Jack tehát elképedve rúgta le magáról a takarót, és anyaszült meztelenül, mert így szeretett aludni, kicsattogott a gőzfürdőszerű állapotban lévő fürdőszobába. Laurie szinte láthatatlan volt a zuhanyfülke mögött. Jack résnyire kinyitotta a fülke ajtaját.

– Hé, te ott! – kiáltotta, hogy túlharsogja a zubogó víz hangját.

Laurie zuhanyzósapkával a fején kihajolt a vízsugár alól.

– Jó reggelt, álomszuszék – felelte. – Ideje felkelni, sűrű napunk lesz.

– Miről beszélsz?

– Hát az indiai utazásról! – mondta Laurie. Visszahajolt a vízsugár alá, aztán leöblítette a haját.

Jack hátrébb ugrott, nehogy Laurie lefröcskölje, aztán becsukta a zuhanyfülke ajtaját. Egyszerre megrohanták a tegnap éjszaka emlékei. Már akkor homályosan felrémlett előtte, hogy miről is beszélgettek éjfél körül, de azt hitte, csak valami rémálom volt.

Jack azóta nem látta Laurie-t ennyire felpörögve, mióta ő és az anyja összeálltak, hogy megszervezzék az esküvőt. Kisvártatva Jack azt is megtudta, hogy Laurie fennmaradt egész éjszaka, és megtervezte az egész utat és a szállást, így aztán egyedül Calvin engedélyétől függött az, hogy elmehetnek-e egy hétre. Úgy volt, hogy este indulnak, Párizsban átszállnak egy másik gépre, és másnap este érnek Újdelhibe. Ami a szállodát illeti, ugyanabban a hotelban foglaltatott maguknak szobát, ahol Jennifer Hernandez is lakott.

Mire hetet ütött az óra, Jack már ott találta magát a Colombus Ave-nue-i fotósbolt digitális kamerájának lencséje előtt. A vaku villanására összerándult. Pár perccel később ő és Laurie már az utcán voltak.

– Hadd nézzem a képedet! – mondta Laurie, aztán kuncogni kezdett, amikor meglátta. Jack kikapta a kezéből, mert dühös volt, hogy az asszony kifigurázza. – Akarod látni az enyémet? – kérdezte Laurie, de odanyújtotta Jacknek, mielőtt a férje válaszolhatott volna. Ahogy arra számított, a feleségéé sokkal jobban nézett ki, mint az övé. A vaku fénye megcsillant gesztenyebarna haján, mintha profi fotós készítette volna a felvételt. A legnagyobb különbség a szemükben volt. Jack mélyen ülő szeme alatt olyan árok éktelenkedett, mintha másnapos lenne, ugyanakkor Laurie kékeszöld szeme szikrázóan ragyogott.

Fél nyolcra értek be az IOK-ba, és elég biztatónak tűnt a helyzet. Laurie korábban arra gondolt, hogy ha nagyon sűrű napjuk lesz, akkor Calvin talán kevésbé hajlandó elengedni mindkettőjüket egész hétre. Csakhogy egyelőre nem volt nagy sürgés odabent. Amikor Jack és ő besétált az irodába, ahol valamennyi orvos szakértő számára megkezdődött a nap, az ügyeletes átnézte az előző este befutott eseteket. Dr. Paul Plodget ott ült az asztalnál, és a New York Timest olvasta. Szokatlanul vékony iratköteg hevert előtte, ezeket már átnézte. Mellette egy barna műanyag széken Vinnie Amendola, az egyik technikus ült, akinek feladata volt, hogy korán bejöjjön, és segítsen az átállással az éjszakai boncsegédnek és boncmestereknek. Ő készítette el a közös kávéadagot is. Pillanatnyilag viszont épp a New York Postot olvasta.

– Ma könnyű napunk lesz? – kérdezte Laurie, hogy megbizonyosodjon, helyes volt a feltételezése.

– Kivételesen igen – válaszolta Paul, és föl sem nézett az újságjából.

– Valami érdekes eset? – kérdezte Jack, és lapozgatni kezdett az akták között.

– Attól függ, ki kérdezi – mondta Paul. – Van egy öngyilkosunk, az lehet, hogy problémás lesz. Azt hiszem, te találkoztál a szüleivel. Korábban odakint ücsörögtek az ügyeletes szobában. Prominens, jó kapcsolatokkal rendelkező zsidó családból származnak. Tömören összefoglalva, nem akarnak boncolást, és meglehetősen csökönyösek. – Paul kinézett az újságpapír mögül, hogy meggyőződjön róla, Jack hallotta-e, amit mondott.

– És egyébként tényleg muszáj boncolni? – kérdezte Jack. A törvény előírta, hogy az öngyilkosoknál végezzenek boncolást, de az IOK mindig megpróbált igazodni a családok igényeihez, különösen, ha vallási probléma is felvetődött.

Paul vállat vont.

– Szerintem igen, úgyhogy ügyesen kell kezelni a dolgot.

– Akkor a feladatra dr. Stapleton nem alkalmas – szólt közbe Vinnie.

Jack durván megpöckölte Vinnie újságját, hogy a fickó összerándult.

– Ha már ilyen szépen beajánlottak, nem baj, ha én viszem el az ügyet? – kérdezte Jack Paultól.

– Ahogy óhajtod – mondta Paul.

– Megjött már Calvin? – érdeklődött Laurie.

Paul leeresztette az újságját, hogy kérdő és egyúttal rosszalló pillantást vessen Laurie-ra. Ezt lehetett leolvasni az arcáról: „Megörültél?”

– Jacknek és nekem valószínűleg rendkívüli szabadságra kell mennünk a mai naptól – mondta Laurie Paulnak. – Ha nem gond, márpedig azt hiszem, nem, ma inkább a papírmunkával foglalkoznék, és annyi esetet megoldok, amennyit csak tudok.

– Persze, nem gond – válaszolta Paul beleegyezően.

– Én meg megyek és beszélek a szülőkkel – mondta Jack csak úgy mindenkinek, és a levegőbe emelte az aktát.

Laurie elkapta a karját.

– Én megvárom Calvint. Amilyen hamar csak lehet, ki akarom csikarni belőle az igent vagy a nemet. Ha elenged bennünket, akkor indulás előtt beugrók a városba a vízumokért.

– Rendben – válaszolta Jack, aki a jelek szerint máris lélekben az előtte álló üggyel foglalkozott.

Laurie kisebb kitérőt tett Marlene-hoz a recepcióra, hogy megkérje, azonnal szóljon neki, ha Calvin megjött, aztán felment lifttel az ötödik emeleti irodájába. Leült, és beleásta magát az elintézésre váró iratkötegbe. Nem jutott azonban túl messzire. Huszonkét perccel később Marlene közölte vele, hogy Calvin most jött be a főbejáraton, jóval korábban, mint szokott.

A főnökhelyettes irodája közvetlenül a nagyfőnöké mellett volt, az épület főbejáratának közelében. Ilyenkor, nyolc körül a titkárnők még nem jöttek be, így Laurie-nek saját magát kellett bejelentenie.

– Gyere csak! – mondta Calvin, amikor meglátta Laurie-t az ajtóban. – Bármit is akarsz mondani, fogd rövidre, be kell mennem a városházára. – Calvin megtermett afroamerikai férfi volt, akiből akár profi futballjátékos is lehetett volna, ha nem érdekli annyira az orvostudomány, amikor végzett a főiskolán. Tekintve, hogy milyen fölényes tudott lenni, milyen lobbanékony volt a természete, és mennyire maximalista, tökéletes főnöknek bizonyult. Annak ellenére, hogy az IOK a város alá tartozott, elsősorban dr. Calvin Washington hatékony munkájának köszönhetően működött a hivatal.

– Bocs, hogy ilyen korán zavarlak – kezdte Laurie –, de attól tartok, afféle vészhelyzet van.

– Aha – válaszolta Calvin, és közben próbálta összeszedegetni az anyagot, amely a polgármesternek kellett. – Vajon miért van olyan érzésem, hogy egy darabig nélkülöznöm kell a két leghatékonyabb patológusomat? Na jó, fogd rövidre, és mondd el, mi a baj!

Laurie megköszörülte a torkát.

– Emlékszel arra a Jennifer Hernandez nevű kislányra, akit meginvitáltam ide tizennégy évvel ezelőtt?

– Már hogyne emlékeznék. Abszolút elleneztem a dolgot, de valahogy mégis sikerült rábeszélned, hogy engedjem meg. Aztán kiderült, hogy az egyik legklasszabb dolog volt ebben a hivatalban. Már tizennégy éve lett volna? Atyaúristen!

– Bizony, ilyen régen volt. Igazság szerint Jennifer idén kapja meg az orvosi diplomáját az UCLA-n.

– Ez állati jó hír! Imádtam azt a kiscsajt.

– Üdvözletét küldi.

– Hasonlóképpen – válaszolta Calvin. – Laurie, légy szíves, húzz bele egy kicsit, öt perc múlva el kell hagynom az épületet.

Laurie elmesélte Maria Hernandez halálának körülményeit, és azt, hogy milyen problémák adódtak Jennifer számára a holttestet illetően. Azt is ecsetelte Calvinnak, hogy Maria olyan volt neki, mintha az anyja lett volna, nemcsak neki, hanem Jennifernek is, aztán végül azzal zárta le a történetet, hogy ő és Jack egy hétre el akarnak menni Indiába.

– Őszinte részvétem – mondta Calvin. – Természetesen megértem, hogy te miért akarod tiszteletedet tenni, de nem igazán fogom fel, miért kellene Jacknek is elmennie. Ha egyszerre ketten itt hagytok bennünket, akkor meglehetősen nehezebb lesz a dolgunk, hacsak nem tényleg valamilyen fontos dologról van szó.

– Igazság szerint Maria Hernandez halálának nem sok köze van ahhoz, hogy Jacknek is el kell jönnie – magyarázta Laurie. – Jack és én nyolc hónapja veszünk részt közös meddőségi kezelésen. Jelenleg abban a ciklusban vagyok, amikor magas hormontartalmú injekciókat adok be magamnak, és napokon belül beadom magamnak a tüszőrepesztő injekciót. Akkor viszont…

– Rendben, rendben! – kiáltotta Calvin, hogy leállítsa Laurie-t. – Felfogtam. Rendben. Kaptok egy hetet. Valahogy túléljük. – Azzal felkapta az aktatáskáját.

– Köszönöm, dr. Washington – mondta Laurie. Hirtelen áramütésszerűen futott végig rajta az izgalom. Tehát mégiscsak elutaznak. A főnökhelyettessel együtt ő is elhagyta az irodát.

– Légy szíves, majd hívj fel, és tudasd, mikor jöttök vissza dolgozni! – kiáltotta Calvin a válla fölött, és kiment a főbejáraton.

– Úgy lesz – válaszolta Laurie, és a lift felé indult.

– Még valami – kiáltotta Calvin, amikor már félig kiment az ajtón, amit a fenekével nyitott ki, mivel a keze tele volt. – A kedvemért, légy szíves, ess teherbe! – azzal kiment, a lengőajtó pedig becsapódott mögötte.

Laurie derűs izgalma felett hirtelen viharfelhőszerűen suhant át egy sötét gondolat. Calvin utolsó megjegyzése feldühítette. Hátat fordított a liftnek, és elkáromkodta magát. Olyan nagy nyomásnak tette ki magát azzal, hogy megpróbált teherbe esni, és annyi elkeseredéssel járt mindez, hogy több se kellett neki. Az, hogy Calvin belekeverte ezt az egészet a dologba, felért egy nemi diszkriminációval. Végül is Jackre nem rak rá ugyanekkora terhet.

Odabent a liftben öklével rácsapott az ötödik emelet gombjára. Egyszerűen fel nem tudta fogni, hogy lehetnek a férfiak ennyire érzéketlenek. Erre nem volt magyarázat.

Aztán a dühe épp olyan gyorsan elpárolgott, ahogy jött. Ebből Laurie rögtön tudta, hogy már megint a hormonjai léptek működésbe. Hasonlóan reagált tegnap éjszaka Jackre is, illetve az idős hölgyre is az élelmiszerboltban. Leginkább az lepte meg, és attól jött zavarba, hogy milyen viharszerű gyorsasággal zajlottak ezek az epizódok. Egyszerűen nem maradt ideje a racionális döntésre.

Miután visszatért az irodájába, és sikerült úrrá lennie az érzelmein, felhívta a legjobb barátnőjét, Shirley Schoenert. Tudta, hogy most alkalmas, mivel Shirley mindenkinek azt mondta, hogy nyolc és kilenc között keressék telefonon, ilyenkor kommunikált e-mailen is a meddőségi kezelés alatt álló betegeivel. Azonnal felvette a telefont.

Laurie tudta, hogy más beteg is hívhatja, így aztán gyorsan a lényegre tért, és elmondta Shirley-nek, hogy ő és Jack elmennek Indiába még aznap, és hogy miért.

– Hű, de irigy vagyok – mondta Shirley. – Annyira… érdekes lesz az egész.

– Hát, ezt szokták mondani, amikor az illetőnek valami nem tetszik, de megpróbál diplomatikus lenni – válaszolta Laurie.

– Nem, csupán arról van szó, hogy elég nehéz reagálni Indiára ma gyarázkodott Shirley. – Ez az ország olyan ellentmondásos reakciókai vált ki az emberből; közönséges érzékkel úgysem lehet leírni. De nekem nagyon tetszett.

– Igazából nem azért megyünk, hogy felfedezzük Indiát – mondta Laurie. – Elég villámlátogatásszerű lesz az egész, attól tartok.

– Nem számít, India tele van ellentmondásokkal mindenütt, és majd ráérzel arra, amiről beszéltem, függetlenül attól, hogy mennyi ideig leszel ott, és nem számít, hova mész, Delhibe, Bombaybe vagy Kalkuttába. Hihetetlenül összetett dolog ez. Egy évvel ezelőtt jártam ott egy orvosi konferencián, és azóta nem vagyok a régi önmagam. Az ország az elképesztő szépség és az otromba rútság hihetetlen elegye. Egyszerre szembesülsz a mesés gazdagsággal és a nyomorúságos szegénységgel. Meglátod, eláll a lélegzeted. Elképzelhetetlen, hogy ez az ország ne érintsen meg valakit.

– Természetesen nyitva tartjuk a szemünket, de elsősorban azért megyünk, hogy a Maria Hernandez halálával kapcsolatos dolgokat intézzük. De persze foglalkoznunk kell a ciklusommal is.

– Te jó ég! – kiáltotta Shirley. – Én meg itt lelkendezek Indiával kapcsolatosan, és el is feledkeztem erről. Annyira pozitív érzéseim vannak a ciklusoddal kapcsolatosan; nem akarom, hogy elmenj. Nem arathatom le a babért, ha teherbe esel. Márpedig úgy érzem, ezúttal sikerülni fog.

– Jaj, ne tegyél rám még te is újabb terhet! – mondta Laurie kuncogva. Barátnője eszébe juttatta Calvin iménti ártatlan megjegyzését.

– És tessék, még te kételkedtél azzal kapcsolatosan, hogy baj van a hormonjaiddal! – nevetett Shirley.

– Ne is emlékeztess erre! De tényleg nem gondoltam, hogy ez előfordul. A boncasztalon fekvő alanyaimmal soha nincs annyi probléma, mint egyes élő ismerőseimmel.

– Szükség lesz tehát arra, hogy valaki megnézzen Újdelhiben az érkezésetek utáni első napon. Nem szabad megkockáztatnunk a hiperstimulációt.

– Pont ezért hívlak. Nem ismersz valakit Újdelhiben, akit ajánlani tudnál?

– De, egy csomó embert – válaszolta Shirley. – Annak köszönhetően, hogy ott voltam a konferencián, jó párral tartom a kapcsolatot. Az indiai gyógyászat meglehetősen előrehaladott, sokkal jobban, mint az emberek gondolnák. Legalább fél tucat olyan orvost ismerek, akit nyugodtan merek ajánlani. Van esetleg valamilyen külön kívánságod, például férfi vagy nő legyen az illető, vagy valamilyen város?

– Az lenne a legjobb, ha olyan embert tudnál ajánlani, akinek köze van a Viktória Királynő Kórházhoz – mondta Laurie. – Nagyon jól jönne, ha ismernél valakit az ottaniak közül, amikor majd az adminisztrációval kell bajlódnunk.

– Teljesen igazad van. Tudod mit? Most rögtön nekiállok telefonálni. Delhiben most úgy háromnegyed hat körül járhat az idő, ami éppen tökéletes. E-mailezhetnék is, de azt hiszem, a közvetlen telefonhívás most jobb lesz, és a jelek szerint most úgysem keres éppen senki.

– Köszönöm, Shirley – mondta Laurie. – Nagyon hálás vagyok neked, ugye tudod? Csak azt nem tudom, hogyan fogom megszolgálni a jóságodat. Abban biztos vagyok, hogy a szakmai segítségemből nem kérsz.

– Ezzel nem szabad viccelni – mondta Shirley. – Túlságosan babonás vagyok, hogy ilyesmivel tréfáljak.

Miután letették a kagylót, Laurie önkéntelenül az órájára pillantott. Az a hivatal, ahol az indiai vízumot adják, csak kilenckor nyitott, így aztán volt még egy kis ideje. Az első dolga az volt, hogy felhívta a légitársaságot, és a hitelkártyája segítségével megvette a jegyeket, amelyeket lefoglalt. Ezután Jennifert hívta. A telefon négyszer vagy ötször csörgött, és végül felvették, ám Laurie hangpostára számított. A hívásra azonban Jennifer válaszolt, és úgy tűnt, mint aki eléggé ki van fulladva.

Laurie bemondta a nevét, és megkérdezte, nem rosszkor hívja-e, mert nem probléma, bármikor visszahívhatja.

– Nem, jókor hívsz – mondta Jennifer, és nagy levegőt vett. – Éppen fantasztikus kínai vacsorát eszem itt a szálloda éttermében, és kirohantam az előcsarnokba, hogy itt vegyem fel a telefont. Találd ki, kivel vacsorázom!

– El sem tudom képzelni.

– Egy bizonyos Mrs. Benfattival. Annak a férfinak a feleségével, akinek a férje tegnap este meghalt a Viktória Királynőben.

– Micsoda véletlen!

– Nem igazán, felkutattam, hogy hol van, és együtt ebédeltünk. Az a helyzet, hogy rengeteg furcsa párhuzamot fedeztem fel a férje halála és a nagyié között.

– Tényleg? – kérdezte Laurie.

Közben azon tűnődött, hogy vajon ezek igazi párhuzamok-e, vagy csak Jennifer képzeletének szüleményei.

– Te jó ég, én csak itt szövegelek összevissza, pedig te hívtál. Könyörgök, mondd azt, hogy eljöttök Indiába.

– Igen, tényleg eljövünk – mondta Laurie izgatottan.

– Szuper! – kiáltotta Jennifer. – Jaj, annyira örülök, hogy el sem tudod képzelni! Mondd meg dr. Washingtonnak, hogy köszönöm, köszönöm, köszönöm!

– Ja, egyébként üdvözöl is – mondta Laurie. – Változott azóta valami az ottani helyzetet illetően?

– Nem igazán. Még mindig erőltetik, hogy adjam áldásomat a hamvasztásra vagy a balzsamozásra. Megmondtam nekik, hogy ide utaztok, úgyhogy majd talán valamikor péntek délelőtt.

– Említetted nekik, hogy igazságügyi orvos szakértők vagyunk?

– Naná!

– És hogy reagáltak?

– Ismét kioktattak, hogy nem lesz boncolás. Meglehetősen csökönyösek e tekintetben.

– Majd meglátjuk – mondta Laurie.

– Sikerült beszélnem azzal a nővérrel is, aki nagyit ápolta. Az a nő olyan, mint egy szépségkirálynő. El se hinnéd, micsoda alakja van.

– Hát, ha te mondod, az komoly bóknak számít.

– Ó, én nem vagyok az ő súlycsoportjában. Az a fajta nő, aki szerintem bármit ehet, legfeljebb jobban néz ki tőle. Egyébként nagyon kedves, de először furán viselkedett.

– Ezt meg hogy érted?

– Visszahúzódónak tűnt, vagy zavarban volt, magam sem tudom. Aztán kiderült, attól félt, hogy dühös leszek rá.

– Miért lennél rá dühös?

– Ezt kérdeztem én is. És tudod, mit mondott? A nagyi volt az első betege, akit elveszített, mióta végzett az iskolában. Nem megható?

– És megtudtál valami fontosat tőle a nagyanyáddal kapcsolatosan? – kérdezte Laurie. Nem válaszolt Jennifer iménti költői kérdésére. Elsőre nem is értette, mi az összefüggés aközött, hogy Maria volt a nővér első halálesete, és hogy Jennifer esetleg dühös lehetne rá. Aztán Laurie arra gondolt, hogy talán valami kulturális különbségről lehet szó.

– Nem igazán – mondta Jennifer, de aztán helyesbített. – Illetve annyit megtudtam, hogy nagyi cianotikus volt, amikor rátaláltak.

– Igazi cianózis volt? – kérdezte Laurie.

– Ezt mondta. Rá is kérdeztem konkrétan. De ő is másodkézből hallotta. Nem az ő műszakjában halt meg a nagyi, hanem az éjszakáséban. Attól a nővértől hallotta, aki rátalált, amikor nagyi már halott volt.

– Lehet, hogy nem kéne orvosi nyomozást folytatnod – javasolta Laurie. – Túl nagy hullámokat kavarhatsz magad körül.

– Valószínűleg igazad van – helyeselt Jennifer –, különösen azok után, hogy ti idejöttök. Mikor indul a járatod?

Laurie megadta a járat számát és azt, hogy feltehetőleg mikor érkeznek.

– Nem kell ám kijönnöd elénk a repülőtérre, ahogy ígérted – mondta Laurie. – Beugrunk egy taxiba, és kész.

– De szeretnék jönni. A szálloda autójával jövök. Úgy értem, az én költségeimet fedezik.

Ilyen körülmények között Laurie beleegyezett, hogy Jennifer kijöjjön eléjük, amikor megérkeznek.

– Na jól van, most menj szépen vissza vacsorázni, ne várasd tovább a vacsorapartneredet!

– Ha már Mrs. Benfattinál tartunk, felajánlottam neki, hogy kicsit foglalkoztok a férje esetével is. Remélem, nem baj. Mint mondtam, rengeteg a párhuzam.

– Először megnézzük azokat a párhuzamokat, aztán majd eldöntjük – mondta Laurie.

– Ja, és még valami – mondta Jennifer. – Ma délután jártam az amerikai követségen, és egy nagyon kedves tisztviselővel beszéltem, aki rendkívül segítőkésznek bizonyult.

– Megtudtál valamit?

– Kiderült, hogy a kórház esetfelelőse igazat beszélt a holttest hazaszállításával kapcsolatosan. Rengeteg bürokratikus kört kell megfutni, és meglehetősen drága. Így aztán hajlok arra, hogy elhamvasztassuk nagyit.

– Jó, erre még visszatérünk, ha odaértünk – mondta Laurie. – Most pedig nyomás vissza vacsorázni!

– Igenis, asszonyom. Találkozunk holnap este – búcsúzott el Jennifer vidáman.

Laurie letette a kagylót. Egy darabig még rajta tartotta a kezét, és azon tűnődött, hogyan függhet össze a szívroham és az általános cianózis. Amikor a szív leáll, és nem pumpálja már a vért, akkor szokott kialakulni általános cianózis. A cianózis oka elsősorban az, hogy a tüdő mondja fel a szolgálatot, ugyanakkor a szív tovább pumpálja a vért.

A telefon harsány hangon megcsörrent Laurie keze alatt, és az asszony összerándult. Hevesen dobogó szívvel kapta fel a kagylót, és gyorsan beleszólt.

– Dr. Laurie Montgomeryt keresem – mondta egy kellemes hang.

– Én vagyok az – válaszolta Laurie meglepődve.

– Itt dr. Arun Ram beszél. Az imént hívott fel dr. Shirley Schoener. Azt mondta, hogy ön nemsokára Újdelhibe jön a meddőségi kezelési ciklusának közepén. Ügy tudom, nyomon kell követni a tüszői méretét, illetve ellenőrizni kell a vérében az ösztardiolszintet.

– Így igaz. Köszönöm, hogy felhívott. Arra számítottam, hogy dr. Schoener visszahív, bediktál pár számot, és nekem kell hívogatnom.

– Nagyon szívesen. Én javasoltam dr. Schoenernek, mivel mondta, hogy épp az imént beszélt önnel. Csak azt akartam közölni, részemről a megtiszteltetés, hogy segíthetek. Dr. Schoener beszélt önről egy keveset, és egészen le vagyok nyűgözve. Volt idő, amikor magam is igazságügyi orvos szakértőnek készültem, sokat néztem az ezzel foglalkozó amerikai sorozatokat, sajnos ki kellett ábrándulnom. A mi országunkban meglehetősen szűkösek a lehetőségek a hírhedt bürokráciánknak köszönhetően.

– Ez nagy kár. A területnek szüksége van a jó szakemberekre, és India sokat profitálhatna abból, ha ez a terület fejlődhetne.

– Dr. Schoener először az egyik kollégámat, dr. Daja Misrát hívta fel, aki nyilvánvalóan nő, ha esetleg ön jobban szeretne egy női orvost. De dr. Schoener azt mondta, hogy ön olyasvalakit szeretne, akinek bejárása van a Viktória Királynő Kórházba, így aztán dr. Misra engem ajánlott.

– Nagyon hálás lennék, ha fogadni tudna engem. A férjem és én más ügyből kifolyólag a Viktória Királynő Kórházba megyünk, így hát nagyon praktikus lenne.

– Mikor érkeznek pontosan?

– Ma este indulunk New Yorkból, és a menetrend szerint csütörtök késő este érkezünk Delhibe. Egészen pontosan október 19-én 22 óra 50-kor.

– Jelenleg hol tart a ciklusában?

– A hetedik napon, de ami még fontosabb, hétfőn, dr. Schoener becslése alapján, öt nap lesz vissza a tüsző repedésig, és ekkor kell beadni az injekciót.

– Ezek szerint utoljára hétfőn vizsgálták meg önt, és minden rendben volt.

– Igen, minden rendben volt.

– Akkor azt hiszem, legjobb lenne, ha péntek délelőtt találkoznánk. Milyen időpont lenne alkalmas önnek? Nekem bármi jó, ugyanis péntek a kutatónapom, így aztán az előjegyzésem teljesen üres.

– Nem is tudom – mondta Laurie. – Mit szólna reggel nyolchoz?

– Akkor legyen reggel nyolc – válaszolta Arun Ram.

Miután Laurie befejezte a dr. Rammal folytatott telefonbeszélgetést, felhívta Shirley-t, hogy megköszönje a segítségét.

– Megkedveled majd – mondta Shirley. – Nagyon okos fickó, remek a humorérzéke, és jók az eredményei.

– Nos, ennél többet azt hiszem, nem is kívánhatnék – mondta Laurie, mielőtt letették a kagylót.

Miután Laurie minden hívást elintézett, az órájára pillantott. Ideje volt elindulnia a hivatalba, amely az indiai vízumokat kezeli. Előszedte az aktatáskájából Jack és a saját útlevelét, és melléjük tette az aznap reggel készült fotókat.

Berakta az útlevelet és a fényképeket a válltáskájába a mobiltelefonja mellé, majd kilépett az irodájából, és ismét a lift felé indult. Amikor hallotta, hogy nyílik a lift ajtaja, megszaporázta a lépteit, hogy odaérjen, ám a nagy sietségben beleütközött dr. Riva Mechtába, a kolléganőjébe, akivel egy irodában dolgozott. Mindketten bocsánatot kértek. Laurie végül elnevette magát.

– Te aztán jó kedvedben vagy – jegyezte meg Riva.

– Úgy ám – válaszolta Laurie vidáman.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy terhes vagy? – mondta Riva.

Riva és Laurie nemcsak egy irodában dolgoztak, de bizalmukba is fogadták egymást. Riva volt Shirley-n kívül az egyetlen olyan nő, akivel megosztotta a meddőségi kezeléssel járó problémáit.

– Bárcsak úgy lenne! – mondta Laurie. – Nem, Jack és én váratlanul Indiába utazunk. – Laurie közben nagy nehezen megakadályozta, hogy becsukódjon a liftajtó.

– Ez állati jó – mondta Riva. – Na és Indián belül hová? – Riva és a szülei akkor vándoroltak ki az USA-ba, amikor tizenegy éves volt.

– Újdelhibe – mondta Laurie. – Igazság szerint épp az indiai vízumért megyek. Körülbelül fél óra múlva visszajövök. Utána nagyon jó lenne beszélni egy kicsit, mert biztos tudsz adni egy-két jó tanácsot.

– Feltétlenül beszéljünk – mondta Riva, azzal elbúcsúztak. Laurie belépett a felvonóba, s hagyta, hogy a csökönyös ajtó végre becsukódjon. Lefelé menet eszébe jutott, hogy Riva mit mondott a hangulatáról, és rájött, hogy tényleg jó kedve van, amit persze felnagyított az, hogy az utóbbi két-három hónapban mennyire morózus volt. De azért remélte, hogy a meddőségi kezelés miatt nem tartják a többiek hangulatembernek.

Amikor Laurie a földszintre ért, a boncteremhez sietett. Miután tudta, hogy csak pár percet tölt ott, felkapott egy sapkát, és belebújt egy köpenybe, aztán belökte a kétszárnyú ajtót. Bár már majdnem 8.45 volt, egyedül Jack Vinnie dolgozott. Több boncmester és technikus készítette elő a többi tetemet, de más orvos még nem bukkant fel. Jack és Vinnie már jócskán előrehaladt. A holttest mellkasán, amelyen dolgoztak, hatalmas, Y alakú bemetszés éktelenkedett, amely már össze volt varrva. Éppen a koponyatetőt távolították el, és az aggyal kezdtek foglalkozni.

– Hogy megy? – kérdezte Laurie, amikor Jack mellé ért.

– Szokás szerint a lövedéket keressük – válaszolta Jack, és kiegyenesedett, majd nyújtózott egyet.

– Tipikus öngyilkosság pisztollyal? – kérdezte Laurie. Jack felnevetett.

– Aligha. Pillanatnyilag nagyon úgy néz ki, hogy gyilkosságról van szó.

– Tényleg? – kérdezte Laurie. – Az meg hogy lehet?

Jack átnyúlt a tetem fölött, és megragadta a hátrahúzott és kifordított skalpot, majd visszahúzta az eredeti helyzetébe, hogy eltakarja az arcot is. A halántékon, a kiborotvált heg közepében éles, határozott szélű sötétvörös bemenet volt, körülötte pedig két-három hüvelyknyi területen fekete foltok.

– Te jó ég! – kiáltott fel Laurie. – Igazad van, ez nem öngyilkosság.

– És ez még nem minden – mondta Jack. – A lövedék élesen lefelé haladt, s a végén a nyak szubkután szöveteiben állt meg.

– Honnét tudtok ennyi mindent megállapítani ebből? – kérdezte Vinnie.

– Egyszerű – válaszolta Laurie. – Ha valaki lelövi magát, akkor mindig a bőréhez szorítja a fegyver csövét. Ilyenkor az történik, hogy a robbanáskor felszabaduló gázok a lövedékkel együtt a sebbe jutnak. Ennek következtében a bemeneti seb roncsolt szélű lesz, ráadásul kiszakadnak darabok a koponyából és a bőrből is.

– És látod itt ezeket a foltokat? – kérdezte Jack, majd a szike nyelével a seb környéki fekete foltokra mutatott. – Ez puskapormaradvány. Öngyilkosság esetén ez az egész a sebbe jut. – Aztán visszafordult Lau-rie-hoz, és megkérdezte tőle. – Szerinted milyen messze lehetett a fegyver csöve, amikor elsütötték?

Laurie vállat vont.

– Negyven-ötven centire.

– Én is pontosan így gondoltam – bólogatott Jack. – És szerintem az áldozat feküdt, amikor ez történt.

– Lehetőleg minél előbb értesítsd erről a főnököt – tanácsolta Laurie. – Az efféle ügyeknek mindig van valamilyen politikai velejárója.

– Én is úgy terveztem – mondta Jack. – Elképesztő, hány olyan esettel találkozunk, amikor a halál teljesen máshogyan következett be, mint ahogy azt előtte gondoltuk.

– Ezért olyan fontos a munkánk – válaszolta Laurie.

– Hoppá! – kiáltotta Jack. – Sikerült már beszélned Calvinnal?

– Ja, persze – válaszolta Laurie, mert már el is felejtette, hogy ez lett volna a dolga. – Épp ezért ugrottam be ide. Mindjárt megyek a Travisába, hogy átvegyem az indiai vízumunkat. Calvin egész hétre elengedett bennünket.

– A francba! – mondta Jack, de aztán elnevette magát, mielőtt Laurie dühbe gurult volna.

Huszadik fejezet

2007. október 17.,

szerda 19 óra 40 perc,

Újdelhi, India

Rádzs Katvani résnyire nyitotta a lépcsőház ajtaját, és kikukucsált az Aszklépiosz Gyógyászati Központ harmadik emeleti folyosójára. Senkit sem látott, de hallotta, hogy egy gyógyszeres kiskocsi közeledik, mert jellegzetes nyikorgó és csörömpölő hang hallatszott. Avastag tűzálló ajtón keresztül hallotta, hogy a kocsi elgördül előtte.

Nekidőlt a betonfalnak, és megpróbálta visszatartani a lélegzetét. Annyira feszült volt, hogy még ez is nehezére esett. A homlokára verejtékcseppek ültek ki. Csak annyira tudott gondolni, hogy mennyire tiszteli most már Veenát és Szamirát. Most, hogy az első betege elaltatásán mesterkedett, rájött, hogy az egész sokkal félelmetesebb, mint amire számított, különösen azok után, hogy Szamira azt mondta neki, semmi az egész. „Na persze, semmi”– gondolta dühösen.

Miután elegendő idő telt el, ismét résnyire nyitotta az ajtót. Senkit sem látott, és nem is hallott semmit, így aztán még szélesebbre tárta az ajtót egészen lassan, és kidugta a fejét, majd végignézett a folyosón mindkét irányban. Egyedül a nővérpult környékén látott pár embert a távolban, egy nővér éppen egy ambuláns beteggel beszélgetett. Olyan messze voltak, hogy Rádzs épphogy csak hallott valamit a beszédükből. A másik irányban három betegszoba volt a folyosó mindkét oldalán, az üvegházhoz vezető kijáratnál. A folyosó mindkét végén üvegház helyezkedett el növényekkel és székekkel azon betegek számára, akik már tudtak járni, és volt kedvük kiülni.

Rádzs fülében ott csengett Szamira tanácsa: „Ne lássanak meg, de ha mégis, viselkedj természetesen. Majd a nővéregyenruhád beszél helyetted.” „Ne lássanak meg!” – dohogott magában Rádzs. Mivel nagydarab fickó volt, több mint kilencven kiló, meglehetősen nehezére esett láthatatlannak maradni, különösen egy zsúfolt kórházi folyosón, ahol nővérek és műtőssegédek, betegtologatók mászkáltak mindenfelé megannyi megbízatásból kifolyólag.

Rádzs felkereste Szamirát és Veenát a szobájában, hogy tanácsot kérjen aznap este, mielőtt eljött ide, az Aszklépiosz Gyógyászati Központba. Valójában nem igazán volt szüksége segítségre, inkább a kolléganői iránti tiszteletből tett náluk látogatást, de most, hogy itt volt, örült, hogy megtette. Szamira végül beismerte, hogy ő is ideges volt, amit jó volt hallani, mivel ő is meglehetősen izgult, az biztos. Veena azonban nem mondott semmit.

A Nurses International tizenkét ápolója közül ő volt az egyetlen férfi, Rádzs alkotta az ellenpólust a tizenegy vonzó, nagyon is nőies kolléganője mellett. Közepesen barna, hibátlan bőre volt, egészen rövidre nyírta a haját, sötét, átható szeme volt, és olyan vékony bajuszt viselt karvalyorra alatt, mintha ceruzával rajzolták volna oda. De a legjellegzetesebb külső vonása a fizikuma volt. Széles válla volt és keskeny csípője, s csak úgy dagadtak rajta az izmok. Testének minden négyzetcentiméterén látszott, mennyire komolyan veszi a súlyemelést, és hogy fekete öves harcművész. A megjelenése ellenére Rádzs nem volt férfias viselkedésű fickó, ám nőies sem, legalábbis a gondolkodása semmiképp. És meleg sem volt. Egyszerűen csak úgy gondolt magára, mint Rádzsra. A jellemével kontrasztban álló súlyemelés és harcművészet eredetileg az apja ötlete volt. Mivel már korán felismerte a fia másságát, azt szerette volna, ha meg tudja védeni magát ebben a kegyetlen világban. Amikor Rádzs idősebb lett, megszerette a súlyemelést, és élvezte, hogy megbámulják az izmai miatt, de sok barátja akadt a lányok között is. A harcművészetben pedig azt szerette, hogy szerinte inkább tánchoz hasonlított, mintsem agresszív sporthoz.

Egyszer csak Rádzs hangos lépteket hallott a csupasz betonon. Legnagyobb rémületére rádöbbent, hogy valaki van mögötte a lépcsőházban: odafentről jött lefelé. Annyira közelről jött a zaj, hogy rájött, az illető rögtön odaér a lépcsőfordulóhoz a harmadik és a negyedik emelet közé, ahol Rádzs is ólálkodott, és meglátja! Tudta, hogy nincs más választása, ha nem akarja, hogy meglássák: vagy lerohan a lépcsőn egészen az alagsorig, vagy kilép a harmadik emeleti folyosóra, megkockáztatva, hogy esetleg ott lássák meg.

A léptek vészjóslóan közeledtek, Rádzsnak döntenie kellett. Páni félelem lett rajta úrrá. Hallotta, ahogy a léptek tompán visszhangoznak, ahogy az idegen a lépcsőfordulóra ért. Még jobban eluralkodott rajta a pánik, így aztán kinyitotta a harmadik emeleti folyosó ajtaját annyira, hogy kiléphessen, aztán becsukta maga mögött. Észre sem vette, hogy eddig visszatartotta a lélegzetét, így most hangosan kifújta, és végignézett a folyosón. Hallotta a háta mögött az ajtón keresztül a léptek tompa zaját, ahogy az illető a harmadik emeleti fordulóhoz közeledett. Mivel attól félt, hogy az ismeretlen esetleg kijön a harmadik emeletre, Rádzs benyomta maga mögött az ajtót, és elindult a betege szobája felé. Kénytelen volt tehát akcióba lendülni. Olyan volt, mintha eddig a medence szélén állt volna, s egyszer csak belökték volna a mély vízbe. Rádzs nem nézett hátra, amíg oda nem ért David Lucas ajtajához. Közvetlenül előtte két nővér bukkant fel a szomszédos szobából, teljesen elmerültek a beszélgetésben, a beteg kezeléséről vitatkoztak. Szerencsére azonnal a nővérpult felé fordultak. Ha az ellenkező irányba néznek, rögtön észrevették volna Rádzsot, aki mindössze három méterre volt tőlük, és elég nehéz lett volna megmagyaráznia, hogy mit keres itt.

Szerencsére sikerült észrevétlenül besurrannia a szobába. Halk beszélgetést hallott. David Lucas nem volt hát egyedül.

Rádzs teljesen összezavarodott, nem tudta, most menjen vagy elmeneküljön, így kővé dermedt. A következő pillanatban nagy kő esett le a szívéről. Nem látogató volt a betegnél, hanem csak a tévé szólt. Hirtelen támadt magabiztossággal beljebb lépett a szobába, megkerülte a fürdőszoba külső falát, így megpillanthatta a feltűnően elhízott beteget, amint feltámasztott háttal feküdt a kórházi ágyon. A beteg aludt. Egy gyomorszonda csöve lógott ki az egyik orrlyukából, és a szívóval állt összeköttetésben. Körülbelül félpohárnyi sárgás színű, vérrel kevert folyadék látszott a gyűjtőpalackban. Mr. Lucas mögött a falon szívmonitor helyezkedett el, amely rendszeres időközönként csipogott.

Mindent egybevetve az egész jelenet pont olyan volt, mint amilyennek Rádzs látta délután három óra után, mielőtt hazament.

Rádzs belenyúlt fehér orvosi nadrágja zsebébe, és előhúzta az injekciót, amelyet még otthon, a házban készített elő. Veenával és Szamirával ellentétben neki nem kellett beosonnia az üres műtőbe, hogy szukcinilkolint szerezzen, és ennek külön örült. Tudta, hogy ezt Szamirának köszönheti, és már meg is tette személyesen.

Miután ellenőrizte a fecskendőt, hogy meggyőződjön arról, nem folyt-e ki a folyadék, amire volt némi esély, mivel igazság szerint túltöltötte a tíz köbcentiméteres fecskendőt, Rádzs akcióra készen állt. Direkt töltötte túl a fecskendőt, mert arra gondolt, hogy az végképp nem hiányzik, hogy túl keveset adjon be.

Visszament az ajtóhoz, és még egyszer végignézett a folyosón. Egy nővér sétált felé, de aztán befordult az egyik szobába, és eltűnt. Rádzs érezte, hogy ennél kedvezőbb alkalom már nem adódik, így aztán visszatért az ágy mellé. Óvatosan felvette az intravénás vezetéket anélkül, hogy meghúzta volna, levette a tű kupakját a fogával, aztán óvatosan beillesztette a tűt a kanülbe. Nem kellett aggódnia a steril technika miatt.

Miután ezzel megvolt, Rádzs még egy pillanatra megállt, hallgatózott, nem hall-e valamilyen árulkodó hangot a folyosó felől, amit esetleg meghallhatna a lehalkított tévé mellett. Nem hallott semmit, így aztán beleürítette a fecskendő tartalmát az intravénás vezetékbe. Mivel előzőleg nem állította be az intravénás szerelék sebességét, nem vette észre, hogy az infúziós pumpában milyen gyorsan megemelkedett a folyadékszint. Mindezt azonban beárnyékolta a beteg reakciója. Ahogy arra Szamira figyelmeztette, szinte azonnal arcizomrángás jelentkezett, ugyanakkor David Lucas szeme hirtelen felpattant. Kiabálni kezdett, és a végtagjai miotóniásan rángatózni kezdtek.

Rádzs hátralépett, teljesen megdöbbentette a látvány. Bár kolléganői figyelmeztették erre, a hatás gyorsabb és riasztóbb volt, mint amire számított. Még figyelte egy másodpercig, ahogy a beteg megpróbál felülni, de aztán azonnal visszahanyatlott, mint egy folyadékkal teli zacskó. Rádzson eluralkodott a pánik, sarkon fordult és kimenekült a szobából. A baj csak az volt, hogy nem jutott messzire. Ahogy szélesre tárta az ajtót, a szó szoros értelmében belerohant egy fehér köpenyes alakba, aki épp felemelte a kezét, hogy belökje az ajtót, amely azonban Rádzs miatt már nem volt a helyén.

Rádzs megkapaszkodott a férfiban, nehogy ellökje, de a tehetetlenség következtében kitántorodtak a folyosó közepére.

– Bocsánat – dadogta a riadt ápoló. Az összeütközés teljesen váratlan volt. Ráadásul felismerte a férfit. Dr. Nirav Krisna volt, David Lucas sebésze, aki éppen körbe akarta járni a betegeit, mielőtt hazamegy.

– Úristen, ember! – kiáltott fel dr. Krisna. – Mi az ördög van magával, hogy így rohan?

Rádzs páni félelmében megpróbált kitalálni valami értelmes magyarázatot. Rájött, hogy nincs más választása, mint hogy az igazat mondja.

– Vészhelyzet van! Mr. Lucas rosszul lett.

Dr. Krisna nem szólt semmit, félretolta Radzsot, és berontott a szobába. Amikor az ágyhoz lépett, látta, hogy David Lucas kezd elkékülni. A szeme sarkából azt is látta, hogy a szívmonitor viszonylag normális szívműködést jelez. Ekkor döbbent rá, hogy a beteg nem lélegzik. Nem látott semmilyen arcrángást, mivel addigra már abbamaradt.

– Hozza az életmentő felszerelést! – kiáltotta dr. Krisna. Kirántotta a gyomorszonda csövét, és félrehajította. Megragadta az ágytámasz állítóját, és leengedte a fejrészt. Látta, hogy Rádzs lába a földbe gyökerezik, így még egyszer rákiáltott, hogy hozza az újraélesztéshez szükséges felszerelést. Meg kellett próbálnia visszahozni a beteget.

Rádzs felocsúdott a döbbenetből, de a félelme nem múlt el. Kirohant a szobából, és végigszaladt a folyosón a nővérpult felé, ahol az életmentő felszerelést tárolták egy kocsin. Futás közben megpróbálta kitalálni, hogyan mászhatna ki ebből. Nem jutott más az eszébe, csak az, hogy segítenie kell. A sebész jól megnézte, és ha csak úgy eltűnne, akkor nyilván rá terelődne a gyanú.

Berontott a nővérszobába, ahol két nővér ücsörgött az íróasztalnál, és rájuk kiáltott, hogy vészhelyzet van a 304-es szobában. Aztán anélkül, hogy megállt volna, szélesre tárta a raktár ajtaját, ahol az újraélesztési felszerelést tartották, megragadta, kitolatott vele, aztán visszaszaladt David Lucas szobájába hatalmas csörömpölés közepette. Amikor odaért, addigra a villanyt már felkapcsolták. Dr. Krisna szájból szájba lélegeztette a beteget, és Rádzs legnagyobb rémületére Mr. Lucas állapota nem tűnt olyan vészesnek. A cianózis nagy része már eltűnt.

– Ambuballont! – kiáltotta dr. Krisna. Az egyik délutános nővér, aki Rádzs után szaladt, felkapta a ballont a kocsiról, és odahajította az orvosnak. Dr. Krisna újra a megfelelő pozícióba állította a beteg fejét, felhelyezte a ballon maszkját, és lélegeztetni kezdte az áldozatot. A mellkasa most még jobban mozgott, mint a szájból szájba lélegeztetéskor.

– Oxigént! – üvöltötte dr. Krisna. A másik nővér odavitte a palackot az ágy fejrészéhez, és dr. Krisna két befúvása között összekötötte a ballonnal. Mr. Lucas színe másodpercek leforgása alatt szinte teljesen feljavult, igazság szerint egész rózsaszín volt. Radzsnak eközben alkalma nyílt arra, hogy végiggondolja, egyáltalán milyen helyzetbe csöppent. Azt sem tudta, mi volna jobb. Ha a beteg meghalna, vagy ha életben maradna. Azt sem tudta eldönteni, hogy elsomfordáljon, vagy inkább maradjon, így aztán úgy állt ott, mintha odaszögezték volna.

Ebben a pillanatban megérkezett az esti ügyeletes orvos, dr. Sarla Dayal. A doktornő az ágy végéhez lépett, és dr. Krisna gyorsan elmondta, mi történt.

– Amikor ideértem, egészen cianotikus volt – mondta dr. Krisna –, a szívmonitor viszont normális szívműködést mutatott, de az csak egy dolog. A baj az volt, hogy leállt a légzése.

– Ön szerint stroke volt? – kérdezte dr. Dayal. – Talán a szívroham valamilyen stroke-ot váltott ki. A betegnek korábban elzáródásos szívproblémája volt.

– Meglehet – bólintott dr. Krisna. – A szívmonitor nyilván elárul majd valamit. A ritmus mindenesetre lassul.

Dr. Dayal a beteg mellkasára helyezte az egyik kezét.

– A szívverés lassul. Sőt, alig érezhető.

– Ez valószínűleg a beteg súlyfeleslegének tudható be.

– Ráadásul mintha magas lenne a hőmérséklete. Tapintsa meg, én majd lélegeztetem egy darabig.

Dr. Krisna átadta az ambuballont az ügyeletes orvosnak, és megtapintotta David Lucas mellkasát.

– Egyetértek. – Aztán az egyik nővérre emelte a tekintetét. – Mérje meg a lázát, legyen szíves! – A nővér bólintott, és hőmérőt vett elő.

– Van ügyeletes kardiológusunk? – kérdezte dr. Krisna.

– Természetesen – válaszolta dr. Dayal. Odaszólt a másik nővérnek, hogy hívja fel dr. Ashok Misrát, és kérje meg, jöjjön ide azonnal.

– Mondja meg neki, hogy vészhelyzet van – tette még hozzá.

– Nem tetszik, hogy lassul a szívritmusa – mondta dr. Krisna a monitort figyelve. – Nézzük meg a káliumszintjét!

Az az ügyeletes nővér, aki épp nem telefonált, levett egy kis vért, és elszaladt vele a laborba.

Rádzs nem akart útban lenni, így lassan hátrálni kezdett, míg végül nekiütközött a falnak. Örült, hogy az embereket annyira lefoglalja az újraélesztés, hogy nem is törődtek vele. Megint azon kezdett gondolkodni, hogy vajon kisurranjon-e, habár félt attól, hogy azzal felhívja magára a figyelmet, így aztán maradt.

– Dr. Misra azt mondta, hogy jön, amilyen hamar csak tud – kiáltotta a nővér a kezében a telefonkagylóval. – Épp egy másik sürgős esetnél van.

– Az nem jó hír – mondta dr. Krisna. – Rossz előérzetem van. A betegnek egyre lassabb a szívverése, lehet, hogy addigra már késő lesz. Egészen biztos, hogy baj van a szívével. Én ugyan nem vagyok szívspecialista, de úgy látom, hogy a QRS-ek közötti szünet egyre nagyobb lesz.

– A betegnek láza van – mondta a nővér, és hitetlenkedve bámulta a lázmérőt.

– Mennyi? – kérdezte dr. Krisna határozottan.

– Több mint negyvenkét fok.

– A szentségit! – kiáltotta dr. Krisna. – Ez hiperpirexia. Jeget!

A nővér kirohant a szobából.

– Igaza van, dr. Dayal – nyögött fel dr. Krisna. – Egyszerre van szívrohama és stroke-ja.

A nővér, aki az imént elszaladt a laborba, futva érkezett vissza. Erősen zihált, de azért sikerült kinyögnie:

– A káliumszintje 9,1 mmól/liter. A laboros azt mondta, hogy még soha nem látott ilyen magas értéket, úgyhogy megismétli a gyorstesztet.

– Úristen! – kiáltotta dr. Krisna. – Én sem hallottam még ilyen magas káliumszintről. Adjunk neki egy kis kalciumglukonátot: 10 milliliter 10%-os oldatot. Szívja fel! Pár percen keresztül ezt kapja. Ezenkívül kapjon húsz egység rendes inzulint. Van egyébként kationcserélő gyantánk? Ha igen, hozzák!

A másik nővér visszatért a jéggel. Dr. Krisna ráborította a betegre, és egy csomó leszóródott a földre. A nővér visszaszaladt, és megpróbálta a gyantát megszerezni, eközben a másik nővér felszívta az orvosságot.

– A szentségit! – kiáltotta dr. Krisna, mikor a monitor kijelzőjén a vonal kiegyenesedett. – Leállt a szíve. – Felmászott az ágyra, és nekilátott a szívmasszázsnak.

Még húsz percen keresztül próbálták újraéleszteni, de az orvosság, a jég és a gyanta ellenére hiába erőlködtek, nem tért vissza a szívverése.

– Azt hiszem, fel kell adnunk – mondta végül dr. Krisna. – Az az érzésem, hogy mit sem használ a próbálkozásunk. És attól tartok, már kezd beállni a hullamerevség, valószínűleg a beteg hipertermiájának köszönhetően. Abba kell hagynunk. – Aztán ő is leállt a szívmasszázs-zsal. Bár dr. Dayal már tíz perccel korábban javasolta, hogy hagyják abba az újraélesztést, a férfi nem volt hajlandó feladni.

– Az én betegem – magyarázta.

Miután dr. Krisna megköszönte a két nővér és dr. Dayal segítségét, lehajtotta az újraélesztési kísérlet miatt felgyűrt köpenye ujját, és az ajtó felé indult.

– Majd én megcsinálom a papírmunkát! – kiáltotta vissza a válla fölött, miközben a többiek nekiláttak, hogy összeszedjék az eszközöket, rendet rakjanak a szobában, és rendbe hozzák a holttestet. – Mivel ma e-mailben azt az utasítást kaptuk, hogy bármilyen halálesetet azonnal jelenteni kell, felhívom Kadzsán Csaudri vezérigazgatót, hogy közöljem vele a rossz hírt.

– Köszönjük, dr. Krisna – visszhangozták a nővérek.

– Majd én felhívom – ajánlotta dr. Dayal.

– Azt hiszem, az én dolgom – válaszolta dr. Krisna. – Az én betegem volt, és nekem kell vállalnom a felelősséget. Azok után, hogy ketten is meghaltak nemrég a Viktória Királynőben, ráadásul meglehetősen felfújta a nemzetközi sajtó, ez az epizód finoman fogalmazva is nagyon kellemetlen lesz. Biztos vagyok benne, hogy nagy nyomás nehezedik ránk, hogy titokban tartsuk a dolgot, és minél előbb megszabaduljunk a holttesttől. Nagy kár, mert normál körülmények között igazság szerint nagyon tanulságos lenne végigkövetni az események élettani sorrendjét, kezdve azzal, hogy a betegnek obstruktív szívbetegsége volt, egészen a hiperpirexiáig és a rendkívüli mértékben megemelkedett káliumszintig.

– Azt hiszem, sohasem tudjuk meg az igazságot – mondta dr. Dayal.

– Egyetértek azzal, hogy a vezetés nyilván titokban akarja tartani a dolgot. De ha az igazgató beszélni akar velem, mondja meg neki, hogy itt vagyok a kórházban, mondja meg neki, hogy csörgessen meg a hívómon.

Dr. Krisna intett a válla fölött, jelezve, hogy hallotta a megjegyzést. Már éppen ki akart fordulni a folyosóra, amikor a tekintete összeakadt Rádzséval. Ösztönösen visszafordította a fejét a szoborszerűen ott álló ápoló felé.

– Te jó ég, fiam, rólad teljesen meg is feledkeztem. Gyere velem! – Dr. Krisna intett Rádzsnak, hogy kövesse, aztán kitessékelte az ajtón.

Rádzs azt remélte, nem veszik észre, mintha láthatatlan lenne, ám most vonakodva követte a sebészt. A szíve ismét szaporán vert. Fogalma sem volt, mire számíthat, de abban biztos volt, hogy nem lesz kellemes.

Amikor kiértek az előtérbe, dr. Krisna megvárta.

– Bocsánat, hogy nem is törődtem veled, fiatalember – mondta a sebész. – Borzasztóan lefoglalt a beteg, de most már emlékszem rád. Láttalak ma reggel, amikor Lucasnál viziteltem. Te nappalos vagy, ha nem tévedek. Mi is a neved?

– Rádzs Katvani – mondta Rádzs vonakodva.

– Ó, igen, Rádzs. Te jó ég, te aztán rendesen túlórázol.

– Nem dolgozom, már három után elmentem.

– Márpedig itt vagy még a kórházban, és nagyon úgy nézel ki, mint aki dolgozik, hiszen még egyenruha is van rajtad.

– Azért jöttem vissza a kórházba, hogy a könyvtárban tanuljak. Annak a műtétnek szerettem volna utánanézni, amelyet ön végzett Mr. Lucason. Az elhízott emberek sebészeti kezeléséről nem tanultunk semmit a szakiskolában.

– Nahát, ez lenyűgöző! Te pont olyan vagy, mint én voltam diákkoromban! Az orvostudományban a belső motiváció a siker kulcsa. Gyere, kísérj el a központi pultig!

A két férfi elindult, de Rádzs legszívesebben elmenekült volna. Tudta, hogy minél tovább marad, annál inkább bajba keverheti magát. Még érezte is a nadrágja zsebében a mérget tartalmazó fecskendőt, ahogy nekinyomódik a combjának.

– Na és felvetődött benned valami kérdés azzal kapcsolatban, amit olvastál?

Rádzs kétségbeesetten próbált kitalálni valamilyen kérdést, ami hihetővé tenné, hogy tényleg tanult.

– Hát… – szólalt meg. – Honnét tudja, hogy mennyire kell leszűkíteni a gyomrot?

– Jó kérdés – mondta dr. Krisna, és egyszerre átvedlett tanárrá, és élénk gesztikuláció közepette magyarázott Rádzsnak. Aztán észrevette, hogy Rádzs vágyakozva a lépcsőházajtó felé néz, amely mellett elhaladtak. A sebész hirtelen elhallgatott, félbeszakította a mondandóját.

– Bocsánat – mondta. – Valami sürgős dolgod van?

– Csak haza kell mennem – mondta Rádzs.

– Akkor nem tartalak fel – mondta dr. Krisna. – De azért van egy kérdésem. Hogy lehet, hogy ott voltál Mr. Lucas szobájában, amikor ez a szörnyű fordulat bekövetkezett?

Rádzs kétségbeesetten próbált valami magyarázatot találni. Az volt a legrosszabb, hogy tudta, minél tovább habozik, annál kevésbé lesz meggyőző a válasza.

– Azok után, amit olvastam, lett volna pár kérdésem a beteghez. De abban a pillanatban, amikor beléptem a szobájába, láttam, hogy valami nagy baj van.

– Eszméleténél volt?

– Nem tudom. Mindenesetre vonaglott, mintha fájdalmai lennének.

– Ezt valószínűleg a szívroham okozta. A túlsúlyos betegek többségével az végez. Majdnem sikerült megmentenie az emberünket. Köszönöm.

– Nagyon szívesen – mondta Rádzs, s nagyot nyelt. Majdnem elárulta magát. Egyszerűen képtelen volt felfogni, hogy még meg is köszönték neki.

– Írtam pár cikket az elhízott betegek sebészeti megoldásairól, odaadhatom, ha érdekel.

– Az pompás lenne – nyögte ki Rázsd. Gyors kézrázást követően a két férfi elvált egymástól, Rádzs pedig eltűnt a lépcsőházban, dr. Krisna viszont a központi pult felé indult, hogy kitöltse a halotti bizonyítványt, és felhívja az esetmenedzsert, valamint Kadzsán Csaudri igazgatót.

Odabent a lépcsőházban Rádzsnak meg kellett állnia pihenni. A szíve olyan hevesen vert, hogy szédelgett kissé. Leguggolt körülbelül húsz másodpercre, hogy enyhüljön a szédülése, aztán letörölte a hideg verejtéket a homlokáról, majd ismét felállt, és megkapaszkodott a korlátban. Megkönnyebbülve tett egy-két lépést lefelé, aztán amikor úgy érezte, hogy minden rendben van ismét, rohanni kezdett lefelé a földszintre.

Örült, hogy az előcsarnok már kihalt, így félig futva szelte át a helyiséget a főbejáratig, majd elhagyta az épületet. Odakint erőnek erejével lelassította lépteit, és már csak gyorsan gyalogolt. Ám nehezére esett, hogy megzabolázza páni félelmét, és ne kezdjen el rohanni. Ügy érezte magát, mint egy bankrabló, aki kijött a pénzzel a bankból, és minden szem rá szegeződik. Arra számított, hogy bármely pillanatban az éjszakába hasíthat egy rendőri sípszó, és ráparancsolnak, hogy álljon meg.

Amikor a még mindig nyüzsgő utcára ért, leintett egy motoros riksát, és csak akkor kezdett végre megnyugodni, amikor az Aszklépiosz Egészségügyi Központ már a távolba veszett az apró, hátsó kémlelőablakon keresztül. Előrefordult, és szinte transzállapotba kerülve azzal kínozta magát, hogy újra lepörgette maga előtt az egész epizódot. Félt attól, hogy elmondja a többieknek, de attól még jobban félt, hogy ne mondja el nekik, mert nem tudta biztosan, mi lesz a végső következmény.

Amikor Rádzs belépett a bejárati ajtón, megállt, hogy hallgatózzon kicsit. Érezte a házimozi-rendszer nagy mélynyomójának rezgését, ahogy a társalgóban a basszus hangokat kipréseli magából, így aztán abba az irányba indult. Ott találta Calt, Durellt, Petrát és Santanát,

Veena, Szamira és két további nővér társaságában, valamennyien egy akciófilmet néztek DVD-ről. Durell teljesen beleélte magát a cselekménybe, hangosan szurkolt a főhősnek, aki elképzelhetetlenül nehéz helyzetből próbált kimászni.

Rádzs Cal mögé lépett, és rövid habozás után gyengéden megrázta a vállát.

Cal a film hatása alatt állt, így rémülten összerezzent az érintésétől, megnézte, hogy ki akarja magára hívni a figyelmet, aztán leállította a filmet.

– Rádzs! De jó, hogy visszatértél. Hogy ment?

– Attól tartok, egyáltalán nem ment jól – ismerte be Rádzs, és lesütötte a szemét. – Katasztrofális volt.

Egy pillanatra csend állt be, és valamennyi szempár Rádzsra szegeződött.

– Én gondoltam, hogy nem kéne ilyen hamar újabb esetet produkálni – tört ki Veenából. – Hallgatnotok kellett volna rám.

Cal felemelte a kezét, hogy lecsendesítse.

– Azt hiszem, végig kellene hallgatnunk Rádzsot, mielőtt korai következtetéseket vonunk le. Mondd el, mi történt, Rádzs! Ne hallgass el egyetlen részletet sem!

Rádzs elmondta az egész történetet anélkül, hogy kiszínezte volna, egészen onnan, hogy összeütközött az orvossal, egészen addig, hogy a végén a kórházi folyosón megköszönte neki a munkáját a balul sikerült újraélesztési kísérlet után. Amikor befejezte a történetét, elhallgatott, még mindig a földet bámulta, nem mert senkinek a szemébe nézni.

– Ennyi volt? – kérdezte Cal rövid hallgatást követően, megkönnyebbülve. O is és a többiek is valami sokkal rosszabbra számítottak, mint például arra, hogy Rádzsot azzal vádolták, hogy ő követte el a mérgezést. – Akkor hadd foglaljam össze! A diagnózis szívroham és valamiféle stroke volt. Ez lesz rajta a halotti bizonyítványon, nem?

Rádzs bólintott.

– Ha jól értettem, igen.

– Nem hallottál semmi olyasmit, hogy azt mondták volna, vizsgálat lesz, vagy boncolás, vagy nyomozás?

– Nem. Semmi ilyesmit. Azt viszont hallottam, amikor a sebész azt mondta, hogy kapott egy e-mailt, amelyben felszólították, ha bármilyen haláleset következne be, azonnal köteles felhívni a kórház igazgatóját. Ezek szerint nagy az aggodalom a Viktória Királynőben történt két haláleset miatt. Hiszen a Viktória Királynőben történt esetek nemzetközi visszhangot váltottak ki. Azt akarják, hogy senki ne újságolja el a ma esti esetet.

– Hát ez szinte túlságosan jól hangzik számomra – mondta Cal.

– Jelen körülmények között el sem tudom képzelni, hogy egy ilyen potenciális katasztrófahelyzetnek jobb kimenetele legyen. Rádzs, nekem nagyon úgy tűnik, hogy kitűnő jó munkát végeztél.

Rádzs kezdett feloldódni. Még a szemébe is nézett jó pár embernek. Cal vezetésével spontán üdvrivalgásban tört ki valamennyi kollégája.

– Hozzunk egy csomó King Fishert a hűtőből, és igyunk Rádzs egészségére! – javasolta Cal.

– Na és mit szóltok ahhoz, hogy le kéne most állni egy darabig?

– kérdezte Veena. – Azt hiszem, döntenünk kellene azzal kapcsolatosan, hogy most álljunk le legalább pár napig. Ne kísértsük a szerencsénkei!

– Ebben igazad van – mondta Cal. – De használjuk ki teljes mértékben ezt az utóbbit. Sikerült megszerezned a beteg kórházi adatait? – kérdezte Cal Rádzstól.

Rádzs a zsebébe süllyesztette a kezét, és előhúzta a pendrive-ot és a szukcinilkolinos fecskendőt. Cal átvette tőle a pendrive-ot, és továbbadta Santanának.

– Azonnal juttasd el ezt a sztorit a CNN-nek! Írj le mindent: a balul sikerült újraélesztési kísérletet, erre majd ráharapnak, és még nagyobb lesz a hatása. Próbáld rávenni őket, hogy tegyék adásba, amilyen hamar csak lehetséges.

Santana átvette az adattároló eszközt.

– Csak pár perc, aztán már jövök is vissza azért a sörért. Jobb lenne, ha megvárnátok.

Huszonegyedik fejezet

2007. november 17.,

szerda, 21 óra 05 perc,

Újdelhi, India

Jennifer alvási ritmusa még életében nem borult fel ennyire. Amikor visszatért a szobájába a Lucinda Benfattival elköltött vacsorája után, annyira fáradt volt, hogy majdnem elaludt fogmosás közben. De amikor végre ágyba bújt és lekapcsolta a villanyt, a gondolatai vadul cikázni kezdtek. Azon kapta magát, hogy nagyon várja Laurie és Jack érkezését. Teljesen izgatottá vált, és azon tűnődött, vajon nem kellett volna máris lefoglalni az egyik szállodai kocsit, hogy értük mehessen a repülőtérre. A jelek szerint este tíz és hajnali kettő között érkezett a nemzetközi járatok nagy része, így aztán ilyenkor lehet a legnagyobb igény a szállodai járművekre.

Jennifer aggódni kezdett, hogy esetleg már lecsúszott róluk, így felült, felkapcsolta a villanyt, és felhívta a recepciót. Beszélt a szobafőnökkel, és megtudott egy teljesen új információt. Az Amal Palace vendégeiért kivétel nélkül megy autó a szállodából, így a járművet már elő is jegyezték, hogy felvegye Laurie-t és Jacket. Ezután megkérdezte, hogy ő is beülhet-e a kocsiba, mire a főportás biztosította, hogy természetesen, megmondta neki, mikor indul az autó, és megígérte, tudatja a diszpécserrel, hogy ő is menni fog.

Miután ezzel megvolt, Jennifer újra lekapcsolta a villanyt, és bevackolta magát a takaró alá. Először a hátára feküdt, és kényelmesen összefonta a karját a mellén. Csakhogy az imént teljesen felpörgött az autófoglalás kapcsán, így azon kapta magát, hogy azon tűnődik, vajon Laurie-nek és Jacknek több szerencséje lesz-e az esetmenedzserrel, mint neki, és mit jelenthet mindez egy esetleges boncolás tekintetében.

Pár perc múlva Jennifer az oldalára fordult, ugyanakkor a cianózis-ra gondolt, és az járt a fejében, hogy vajon Herbert Benfatti cianotikus volt-e, és ha igen, hogyan győződhetne meg erről.

Öt perccel később már a hasán feküdt, és azon gondolkodott, mit kellene tennie másnap. Természetesen nem állt szándékában a Viktória Királynő Kórház körül őgyelegni, hogy egész nap nyaggassák. Arra gondolt, hogy esetleg elmehetne egy kicsit várost nézni, habár amennyire lefoglalják az agyát ezek az ügyek, lehet, hogy nem találná élvezetesnek. Ismerte magát eléggé ahhoz, hogy tudja, még a legjobb körülmények között sem igazán városnéző típus, már ami a régi épületeket és a sírokat illeti. Öt inkább az emberek érdekelték.

Ekkor azon kezdett tépelődni, hogy mennyire keveset tud Indiáról, az indiaiakról és az indiai kultúráról.

– A francba! – kiáltotta hirtelen a sötétbe. Annak ellenére, hogy a testében érezte, mennyire kimerült, az agya egyfolytában járt. Zsongott, mint egy méhkas.

Jennifer dühösen felült, felkapcsolta az éjjeli lámpát és kikászálódott az ágyból. A gardróbban megkereste az útikönyveket, amelyeket a könyvtárból vett ki, bevitte a szobába, és az ágyra hajította őket. Aztán a tévéhez lépett és az ágy felé fordította a képernyőt. Ismét beugrott az ágyba, és a távirányító segítségével az CNN Internationalre kapcsolt. Ezután ismét szitkozódni kezdett, mert rájött, hogy elfelejtette a vizet. Kimászott az ágyból, és a minibárhoz lépett, kivett belőle egy üveg hideg ásványvizet, és lecsavarta a kupakját. Ezután visszament az ágyba, kissé felverte a párnákat, és a fejtámlának dőlt. Végül, miután kényelmesen elhelyezkedett, kinyitotta az egyik útikönyvet, és az Újdelhiről szóló fejezethez lapozott.

Miközben a CNN műsorvezetői arról beszéltek, hogy az agyafúrt francia vállalkozók azt találták ki, hogy Disney-témájú szállodákat építtetnek Dubaiban, Jennifer épp a Vörös erődről olvasott, amelyet a mughal császárok építettek. A könyv tele volt tényekkel, adatokkal, nevekkel és évszámokkal. A következő oldalon India legnagyobb mecsetéről talált leírást, hasonlóan unalmas statisztikai adatokkal kiegészítve, mint például hogy hány embert tud befogadni a pénteki istentisztelet alkalmával. De aztán végre talált valamit, ami felkeltette az érdeklődését: hosszasan leírták az ódelhi felújított bazárt.

Jennifer megpróbálta beazonosítani a világhírű fűszerbazárt az útikönyvben lévő térképen, amikor egyszerre csak felfigyelt a tévében elhangzottakra. A műsorvezetőnő a következő bejelentést tette:

– Azt követően, hogy két haláleset is történt a korábban tökéletesnek vélt, indiai gyógyturizmus céljából épült kórházakban, egy harmadik esetre is sor került, mindössze egy órával ezelőtt. Bár a két első haláleset az újdelhi Viktória Királynő Kórházban történt, a ma esti tragikus esemény az Aszklépiosz Gyógyászati Központban következett be. Ez a kórház ugyancsak Újdelhiben található, az elhunyt pedig egy egészséges, bár elhízott, negyvennyolc éves amerikai férfi, nevezetesen a floridai Jacksonville-ből származó David Lucas. A beteg ma reggel gyomorszűkítő műtéten esett át. Nős ember volt, tragikus halálát követően egy tíz- és egy tizenkét éves gyermek maradt árván.

Jennifer szinte megbabonázva ült fel az ágyban.

– Micsoda tragédia – vette át a szót a férfi műsorvezető –, különösen a gyerekek szempontjából. Esett szó arról, hogy mi volt a halál oka?

– Igen. A jelek szerint szívroham és stroke együttes jelenléte okozta az áldozat halálát.

– Ez egyenesen szörnyű. Az emberek azért mennek Indiába, hogy megspóroljanak pár dolcsit, és bumm, koporsóban jönnek haza. Ha nekem kellene a kés alá feküdnöm, és választhatnék, hogy kicsit kevesebbet fizetek, de belehalok, vagy esetleg többet fizetek, és életben maradok, nem kétséges, hogy mit választanék.

– Ez nem kérdés. A jelek szerint sok más beteg is hasonlóképpen gondolkodik. A CNN rengeteg beszámolót és e-mailt kap azzal kapcsolatosan, hogy az emberek visszamondták az Indiában előjegyzett műtéteiket.

– Nos, nem vagyok meglepve – vette át a szót ismét a férfi. – Amint mondtam, ha rólam lenne szó, biztos, hogy én is így tennék.

Amikor a két műsorvezető más témára tért át, és a közelgő, mindössze két hét múlva esedékes halloweenról kezdtek beszélni, Jennifer lehalkította a tévét. Teljesen le volt taglózva. Újabb szívroham-eredetű haláleset egy indiai magánkórházban, az áldozat pedig egy egészséges amerikai, aki épp sikeres műtéten esett át.

Jennifer az órára pillantott, és azon tűnődött, hogy most vajon hány óra lehet Atlantában. Végül arra jutott, hogy körülbelül délelőtt fél tizenkettő. Felkapta a telefonját, és a nemzetközi tudakozó segítségével sikerült felhívnia a CNN-t. Miután elmagyarázta, hogy mi érdekli, és különféle osztályokra kapcsolgatták, végül sikerült egy olyan nővel beszélnie, aki a jelek szerint tudta, hogy mit akar. A nő Jamielynn néven mutatkozott be.

– Épp az imént láttam egy tudósítást a CNN-en a halállal végződő gyógyturizmus kapcsán – mondta Jennifer. – Azt szeretném tudni, hogy kicsoda…

– Nagyon sajnálom, de a hírforrásainkról semmilyen információt nem adunk ki – szakította félbe Jennifer Jamielynn.

– Ettől tartottam – mondta Jennifer. – De mikor futott be önökhöz a hír? Az nem kompromittálná a forrását, ha megmondaná, mikor kapták a hírt.

– Azt hiszem, tényleg nem – helyeselt Jamielynn. – Várjon, megkérdezem! Kérem, tartsa a vonalat! – Jamielynn elment pár percre, aztán visszatért. – Megmondhatom, hogy mikor kaptuk a hírt, de ez minden. A helyi idő szerint 10.4l-kor, és először 11.02-kor került adásba.

– Köszönöm – mondta Jennifer. Lefirkantotta a két számadatot a telefon melletti írótömbbe. Ezután letelefonált a szobaszolgálatnak, és megkérdezte az Aszklépiosz Gyógyászati Központ telefonszámát. Miután megkapta a számot, feltárcsázta. Jó pár csörgést végig kellett várnia, mire felvették. Amikor végre beleszólt valaki, megkérte, hogy kapcsolják David Lucas szobájába.

– Sajnálom, de nyolc óra után nem kapcsolhatunk be betegnek hívást.

– Akkor hogyan telefonálhatnak a családtagok nyolc után? – kérdezte Jennifer. Persze tudta, de azért megkérdezte.

– Nekik van közvetlen számuk.

Jennifer letette anélkül, hogy elköszönt volna. Úgy érezte, most lendületben van, nem szabad megállnia, így letelefonált a recepcióra. Megkérdezte, lakik-e a szállodában egy Mrs. David Lucas nevű vendég.

Miközben a válaszra várt, azon tűnődött, lesz-e elég bátorsága ahhoz, hogy felhívja az asszonyt ilyen hamar az eseményt követően.

– Sajnálom, de nem jelentkezett be hozzánk Mrs. Lucas néven senki – válaszolta a recepciós.

– Biztos ebben? – hitetlenkedett Jennifer. Egy pillanat alatt teljesen elkedvetlenedett.

A recepciós még egyszer lebetűzte a nevet, és megkérdezte Jenni-fert, nem lehetséges-e, hogy esetleg másként írják. Jennifer azt mondta, hogy nem, és már épp le akarta tenni, amikor hirtelen eszébe jutott valami.

– Én azért vagyok itt az Amal Palace Flotelben, mert a Viktória Királynő Kórház itt szállásolt el. A többi kórház is ide küldi a külföldről érkező betegeik közetlen hozzátartozóját? Vagy más szállodába?

– Nem csak ide – válaszolta a recepciós. – Előfordul, hogy a Viktória Királynőből sem ide hozzák a hozzátartozókat, ha tele vagyunk.

– Meg tudná mondaná, melyik szállodában érdemes még próbál koznom?

– Természetesen. Bármely másik ötcsillagos hotelben. A Tádzs Mahalban, az Oberoiban, az Imperialban, az Ashokban és a Grand Hotelben. Ezek a legnépszerűbbek, de a Park és a Hyatt Regency szintén szóba jöhet. Attól függ, hol van hely. Ha szeretne ezek közül beszélni bármelyikkel, a központos nagyon szívesen odakapcsolja.

Jennifer megfogadta a recepciós tanácsát és felhívta a többi szállodát abban a sorrendben, ahogyan a neveket megkapta. Nem tartott sokáig a dolog. Jennifer a harmadik szállodában, az Imperialban megtalálta, akit keresett.

– Odakapcsolhatom? – kérdezte az Imperial központosa. Jennifer elbizonytalanodott. Nyilván zavarná és felizgatná az asszonyt, függetlenül attól, hogy tud-e már a férje haláláról, vagy sem. Mégis, olyan sok hasonlóságot vélt felfedezni a nagyanyja, Mrs. Benfat-ti esete és a mostani eset között, hogy úgy érezte, nincs más választása.

– Igen – döntött Jennifer végül.

Jennifer arca grimaszba torzult, amikor ki csörgött a vonal. Amikor felvették, összerándult, de aztán gyorsan hadarva elnézést kért, hogy ilyenkor zavarja.

– Nem zavar – mondta Mrs. Lucas. – Egyébként szólítson Ritának.

„Nem kérnéd, hogy Ritának szólítsalak, ha tudnád, miért telefonálok” – gondolta magában Jennifer, miközben próbálta összeszedni a bátorságát, hogy belekezdjen. Tisztában volt vele, hogy akárcsak annak idején vele vagy Mrs. Benfattival, Ritával sem közölték a férje halálát, annak ellenére, hogy a CNN már szétkürtölte a hírt. Jennifer megpróbált tapintatos lenni, így először azzal kezdte, hogy elmesélte az asszonynak, mi történt vele és Lucindával a CNN kapcsán.

– Szörnyű lehet így megtudni – mondta Rita együttérzően, de aztán hirtelen elhalkult a hangja, mert egyszerre megérezte, hogy Jennifer miért hívhatja este kilenc után.

– Igen – válaszolta Jennifer egyetértően –, különösen, mivel az amerikai média óvakodik az ilyesmitől, először mindig a családot értesítik. De Mrs. Lucas, alig pár perccel ezelőtt néztem a CNN Internationalt, és a műsorvezető épp az ön férje sajnálatos haláláról beszélt.

Miután Jennifernek végre sikerült kinyögnie ezt, elhallgatott. Több másodpercen át csend állt be a vonalba közöttük, Jennifer pedig nem tudta, mit tegyen: fejezze ki az együttérzését, vagy várja meg Mrs. Lucas reakcióját. Ahogy telt-múlt az idő, Jennifer már nem bírta tovább, és megszólalt.

– Nagyon sajnálom, hogy épp nekem kellett ezt a szörnyű hírt közölnöm, de nem ok nélkül tettem.

– Ez most valami otromba tréfa akar lenni? – kérdezte Rita dühösen.

– Biztosíthatom, hogy szó nincs erről – mondta Jennifer, és átérezte a nő dühét és fájdalmát.

– De hiszen alig egy órája hagytam ott Davidét, és teljesen jól volt! – kiáltotta.

– Megértem, hogy így érez, Mrs. Lucas, azok után, hogy egy vadidegen egyszer csak hirtelen felhívja ilyesmivel. De biztosíthatom, az egész világ hallhatta a CNN adásából, hogy a floridai Jacksonville-ben lakó David Lucas egy órával ezelőtt elhalálozott az Aszklépiosz Gyógyászati Központban, azt is mondták, hogy az illető két árva gyereket hagyott maga után.

– Szentséges atyaúristen! – kiáltotta Rita kétségbeesetten.

– Mrs. Lucas, kérem, hívja fel a kórházat, hogy meggyőződjön az igazságról. Ha igaz a hír, bár én lennék a legboldogabb, ha nem az lenne, kérem, hívjon vissza. Csak segíteni próbálok. Amennyiben tényleg így történt, és megpróbálják kicsikarni önből a döntést, hogy hamvasszák el vagy balzsamozzák be a holttestet, akkor kérem, ne adjon választ. Mert az eddigi tapasztalataim alapján azt hiszem, valami szörnyű baj van az indiai gyógyturizmussal.

– Nem is tudom, mit mondjak! – szólalt meg Rita dühösen, ugyanakkor összezavarta az, hogy Jennifer annyira őszintének tűnt.

– Ne mondjon semmit, csak hívja fel a kórházat, aztán hívjon vissza. Igazság szerint én már odatelefonáltam, de nem adtak ki semmilyen információt, ami elég nagy ostobaság, hiszen már amúgy is volt róla szó a televízióban. Én az Amal Palace szállodában lakom, és itt maradok a telefon mellett. Még egyszer kérem, bocsássa meg, hogy nekem kellett elmondanom ezt a hírt, holott a kórház feladata lett volna.

A következő pillanatban Jennifer már csak a vonal búgó hangjai hallotta: Rita letette a kagylót. Arra gondolt, hogy ugyanebben a hely zetben valószínűleg ő is ezt tette volna, így lassan lerakta ő is a kagylói. Szörnyen érezte magát, hogy neki kellett közölnie ezt a borzasztó hírt, és gyűlölte ezt a szerepet. Ugyanakkor orvostanhallgatóként tisztában volt azzal, hogy pályafutása során még számos alkalommal kell magára vállalnia ezt a feladatot.

Jennifer tudta, hogy most már szóba sem jöhet az alvás, így azon tűnődött, mit tegyen. Arra gondolt, hogy olvasgatja még egy kicsit az útikönyvet, de aztán elvetette a gondolatot. Képtelen volt összpontosítani. Aztán az kezdte nyugtalanítani, hogy az is előfordulhat, hogy még ha igazat is mondtak a CNN-n, Rita kétségek között hagyja, és nem hívja vissza, afféle passzív-agresszív reakcióként, mert a rossz hír hozójára lesz dühös.

Jobb ötlete nem lévén, Jennifer felhangosította a tévét, és tompán bámulni kezdte a CNN Darfurról szóló tudósítását. Alig helyezte azonban kényelembe magát az ágyon, amikor megszólalt a telefon. Felkapta az első csörgésre. Ahogy azt remélte, Rita volt, de a hangja teljesen megváltozott. Annyira fojtogatta a sírás, hogy szinte alig lehetett érteni, mit mond.

– Nem tudom, kicsoda vagy miféle emberi lény maga, de a férjem tényleg halott.

– Szörnyen sajnálom, és higgye el, semmi örömet nem jelentett számomra, hogy nekem kellett elmondanom a rossz hírt. Csak az motivált, hogy figyelmeztessem, előfordulhat, hogy a kórház megpróbál majd erőszakosan fellépni önnel szemben, hogy adja meg az engedélyt, hogy hamvasszák el vagy balzsamozzák be.

– Mit számít az? – vágott vissza Rita.

– Csak annyit, hogy bármelyiket végzik el, boncolásról már szó sem lehet. Márpedig nagyon úgy tűnik, hogy sok hasonlóság van az ön férjének váratlan halála és az én nagyanyám, illetve Mr. Benfatti halála között. Gondolom, váratlanul érte a férje halála.

– Teljes mértékben! Alig egy hónappal ezelőtt jártunk a kardiológusánál.

– Ugyanez a helyzet a nagyanyámmal és Mr. Benfattival is. Őszintén szólva az aggaszt, hogy szerintem ezek a halálesetek nem természetes oknál fogva következtek be. Erre céloztam, amikor azt mondtam, hogy valami nincs rendben.

– Ezt meg hogy érti tulajdonképpen?

– Attól tartok, hogy szándékosan idézték elő a halálukat.

– Tehát maga szerint valaki megölte a férjemet.

– Valahogy úgy – mondta Jennifer, s közben maga is rádöbbent, hogy mennyire paranoiásnak hangzik ez a kijelentés.

– De miért? Senki nem ismer itt bennünket. Senkinek nem származhatott ebből haszna.

– Attól tartok, fogalmam sincs. De holnap két igazságügyi orvos szakértő barátom érkezik ide. Segítenek a nagyanyámmal kapcsolatosan, de megkérhetem őket, hogy nézzenek utána a férje esetének is. – Jennifer tudta, hogy felelőtlenség Laurie és Jack nevében ígérgetni anélkül, hogy beszélt volna velük, de arra gondolt, biztosan hajlandók lesznek együttműködni. Jennifer azt is tudta, hogy amennyiben egy összeesküvést akarnak felgöngyölíteni, akkor minél több esetük van, annál nagyobb a siker esélye.

Jennifer hallotta, hogy Rita kifújja az orrát, mielőtt ismét beleszólna a kagylóba. Az asszony kapkodva szedte a levegőt, s közben próbált úrrá lenni az érzelmein.

– Kérem, Mrs. Lucas, ne hagyja őket, hogy eltüntessék a lehetséges bizonyítékokat. Tartozunk ennyivel a szeretteinknek. Azt is kérdezze meg, kérem, hogy amikor rátaláltak a férjére, el volt-e kékülve! Mert a nagyanyám és Mr. Benfatti egyaránt cianotikusak, vagyis kékek voltak.

– Ez mennyiben segít? – kérdezte az asszony a könnyeivel küszködve.

– Nem tudom. Ebben a helyzetben, ha igaz, amitől félek, akkor elég nehéz megjósolni, hogy mely tények segítenek megoldani ezt a rejtélyt. Ezt már jól megtanultam, hiszen orvostanhallgató vagyok, és sokszor próbálok diagnózist felállítani. Az ember nem tudhatja, mi az, ami fontos.

– Maga orvos?

– Még nem, végzős vagyok az egyetemen. 2008 júniusában kapom meg a diplomámat.

– Ezt miért nem mondta eddig? – kérdezte az asszony számonkérően, bár kissé kevésbé csípősen.

– Nem gondoltam, hogy fontos lehet – mondta Jennifer, bár ha jól belegondolt, többször is előfordult már, hogy az emberek szavahihetőbbnek tartották, miután megtudták, hogy orvostanhallgató. Még akkor is, ha a dolognak semmi köze nem volt az orvostudományhoz.

– Nem ígérek semmit – mondta Rita. – De most megyek a kórházba, és majd végiggondolom, amit mondott. Reggel felhívom.

– Jó lesz így, köszönöm – mondta Jennifer.

Az a tény, hogy ezúttal Rita rendesen elköszönt tőle, némi optimizmussal töltötte el Jennifert. Az asszony nemcsak visszahívta, hanem úgy tűnt, együttműködni is hajlandó. De amikor Jennifer arra gondolt, hogy ilyen rövid idő alatt három haláleset fordult elő, és ebből mire lehet következtetni, eszébe jutott a híres Shakespeare-idézet: „Valami bűzlik Dániában.” Ugyanakkor az is átfutott a fején, lehet, hogy ezt az egész összeesküvés-elméletet arra használja, hogy tompítsa a nagyanyja halála miatt érzett fájdalmát.

Huszonkettedik fejezet

2007. október 17.,

szerda 22 óra 11 perc,

Újdelhi, India

Rames Szrivasztavának minden erejére szüksége volt, hogy meg őrizze a lelki nyugalmát. Már elmúlt este tíz óra, és tessék, újabb hívást kapott. Olyan érzése volt, mintha egész este csak telefonált volna. Először a gyógyturizmussal foglalkozó minisztériumból hívni a helyettese, hogy közölje vele, a közvetlen beosztottja épp percekkel ezelőtt hívta azzal a lesújtó hírrel, hogy a CNN-en egy újabb amerikai beteg haláláról számoltak be. A haláleset megint egy indiai magánkórházban történt. Három napon belül ez volt a harmadik eset, ezúttal az Aszklépiosz Gyógyászati Központban történt az incidens. A tévétársaság szempontjából külön szenzációt jelentett az, hogy a beteg ezúttal csak negyven-egynéhány éves volt. Alighogy Rames letette a kagylót a felkavaró hívást követően, megint hívták, ezután Kadzsán Csaudri, az érintett kórház igazgatója, aki elmondta neki az összes tudomására jutott részletet. És tessék, megint csörgött a telefonja.

– Mi az? – szólt bele Rames dühösen, meg sem próbált udvariaskodni. Mintha egy magas rangú indiai köztisztviselőtől nem várhatták volna el azt, hogy ilyen sokáig dolgozzon.

– Ismét Kadzsán Csaudri vagyok, uram – mondta a kórházigazgató. – Attól tartok, kisebb probléma adódott azzal kapcsolatban, amit ön határozott utasításba adott… nevezetesen, ragaszkodjunk ahhoz, hogy ne legyen boncolás.

– Milyen probléma lehet ezzel? – kérdezte Rames ingerülten. – Elég egyszerű utasítás, nem?

Kadzsán korábban elmagyarázta David Lucas halálának bizarr körülményeit, nevezetesen, hogy úgy kezdődött, hogy a beteg elkékült, pedig nem volt semmilyen légúti obstrukció, aztán a beteg szíve gyengülni kezdett, hirtelen felment a láza és a káliumszintje. Tekintve, hogy Rames nem volt orvos, megkérte az igazgatót, fordítsa le ezt az idegesítő hókuszpókuszt emberi nyelvre, mire közölték vele, hogy a legvalószínűbb feltételezés az, hogy a beteg egyszerre kapott szívrohamot és stroke-ot. Rames erre azt mondta, hogy a sebész pontosan ezt írja a halotti bizonyítványra, és semmilyen körülmények között ne kerüljön sor boncolásra.

– A felesége okozza a problémát – mondta Kadzsán óvatosan. – Határozottan boncolást akar.

– De az emberek általában nem ragaszkodnak a boncoláshoz – mondta Rames dühösen. – Talán a sebész rábeszélte azok után, hogy direkt kihangsúlyoztam, szó sem lehet erről?

– Nem, a sebész nagyon is tisztában van azzal, hogy általában menynyire ellenezzük a magánszektorban a boncolást, különösen ebben a kényes helyzetben. Nem ő volt az, aki rábeszélte a boncolásra a feleséget, hanem egy másik amerikai, bizonyos Jennifer Hernandez, aki felhívta az asszonyt, mielőtt egyáltalán értesült volna a férje haláláról. Ez a Hernandez nevű nő volt az, aki bogarat ültetett a fülébe, és azt mondta neki, hogy több amerikai igazságügyi orvos szakértő tart ide, hogy megvizsgálják a nagyanyja holttestét, és megnézhetik az ő férjét is abban az esetben, ha nem hamvasztják el a holttestét, vagy nem balzsamozzák be.

– Ez nem lehet igaz, már megint az a nő! – nyögött fel Rames hangosan. – Most már tűrhetetlen, amit művel.

– Mit tegyek, ha Mrs. Lucas ragaszkodik a boncoláshoz?

– Ugyanazt tudom mondani, amit a Viktória Királynő igazgatójának, Rádzsis Burgavának. Ügyeljen arra, hogy a boncolási kérelmet az a bíró kapja meg, akivel már többször dolgoztunk együtt, és közölje vele, hogy szó sem lehet boncolásról. Addig is tegyenek meg mindent, ami csak telik önöktől, hogy rávegyék Mrs. Lucast arra, hamvasztassa el vagy balzsamoztassa be a férjét. Szorítsák sarokba! Még mindig ott van a kórházban?

– Igen, uram.

– Akkor rajta, mindent bele!

– Igen, uram.

Rames azonnal letette a kagylót, és máris hívta Nares Praszad felügyelőt.

– Jó estét, uram – mondta Nares. – Hónapokig nem hallok ön felől, most meg naponta kétszer hív. Mit tehetek önért?

– Mit tudott meg?

– Mivel kapcsolatosan?

– A Viktória Királynő Kórházban lévő kémmel kapcsolatosan, illetve arról az átkozott Jennifer Hernandezről.

– Ezt most komolyan kérdezi? Hiszen csak ma beszéltünk. Még egyik üggyel sem volt időm foglalkozni. Holnap áll össze a csapat.

– Az a helyzet, hogy egyre komolyabbá válik az ügy. És szeretném, ha tennének már végre valamit.

– Hogy érti azt, hogy komolyabb az ügy?

– Ujabb haláleset történt, és a CNN szinte azonnal tudósított róla. Az egyik helyettesemtől tudom, akinek az asszisztense történetesen nézte a tévét, hogy nem sokkal azután, hogy a kórházigazgató értesült az esetről közvetlenül a sebésztől, aki megpróbálta újraéleszteni a beteget, már adásban is volt az ügy.

– Gondolom, ugyanabban a kórházban, a Viktória Királynőben történt.

– Nem, ezúttal az Aszklépiosz Gyógyászati Központban.

– Hm. Ez érdekes! Talán segíthet az a tény, hogy kórházat váltottak, amennyiben az áruló orvos. Az illetőnek nyilván bejárása van mindkét kórházba. Ez leszűkíti a listát.

– Jó gondolat. Ez nekem eszembe sem jutott.

– Talán ez az oka annak, hogy ön tisztségviselő, én pedig rendőrnyomozó vagyok. Mi a helyzet a nővel? Mit csinált, amivel még jobban feldühítette önt?

Rames elmondta Naresnek, hogy Jennifer rábeszélte az özvegyet, ragaszkodjon a boncoláshoz, de már azelőtt, hogy a kórházból felhívták volna az asszonyt, hogy közöljék vele a férje halálát.

– Honnét tudott ez a Hernandez nevű nő a férfi haláláról?

– Azt nem tudom biztosan, de gondolom, látta a CNN-en.

– Lehet, hogy ismer valakit a CNN-nél, aki informálja. Mi a véleménye erről?

Rames egy darabig nem válaszolt. Tulajdonképpen egyre idegesítőbbnek találta, hogy ilyen talányok megoldására pazarolja az idejét. Ez Nares feladata volt, nem az övé. Ő eredményeket akart. Meg akart szabadulni ettől az egész rumlitól, hogy a reklámkampányukat ért csorbát teljesen kiköszörülhesse.

– Idehallgasson! – mondta Rames, mit sem törődve Nares iménti kérdésével. – A lényeg a következő. Jennifer Hernandez tűrhetetlen dolgokat művel, és mindeközben az indiai gyógyturizmus sikerét teszi kockára, különösen az USA szempontjából, márpedig ez a legnagyobb potenciális piacunk az ő idióta egészségügyi rendszerüknek köszönhetően, illetve az elszabadult orvosi infláció miatt. Azt szeretném, hogy legyen gondja erre a nőre. Magának vagy a megbízottjának. Állítson rá valakit pár napra, és folyamatosan informáljon, hogy kivel találkozik, kivel beszél, hová megy. Részletes beszámolót akarok, és legfőképpen azt szeretném, hogy toloncolják ki az országból anélkül, hogy az eset nemzetközi publicitást kapna. Ha nem követ el semmit, akkor találjanak ki valamit. De az isten szerelmére, ne csináljanak belőle mártírt, és semmi erőszakosság. Megértette?

– Természetesen – mondta Nares. – Reggel hozzáfogok a Hernandez nő ügyéhez, és magam gondoskodom a dologról. Kipróbált emberemet pedig arra állítom rá, hogy derítse ki, ki a CNN informátora.

– Tökéletes – mondta Rames. – És ahogy az imént mondtam, kérem, folyamatosan informáljon.

Rames lecsapta a telefont, és hangosan kifújta a levegőt. Bár jó érzése volt azzal kapcsolatosan, hogy kissé alápörkölt Naresnek, ígéretet csikart ki belőle, és reggel rááll, és attól fogva folyamatosan informálja, azért abban nem lehetett biztos, hogy ez elegendő lesz. Véleménye szerint Nares megbízható és viszonylag jó szakember volt, de kétségkívül nem egy észlény. Ugyanakkor az is aggasztotta, hogyan reagálnak a CNN-en közölt újabb halálhírre azok a felettesei, akik épp aznap délután hívták, és a másik két eset miatt nyavalyogtak. Nyilvánvaló, hogy nem lesz pozitív kicsengése a dolognak, és emiatt megint csak kétségei támadtak Nares módszeres, ám lassú stílusával kapcsolatosan. Erről eszébe jutott, hogy aznap délután felhívta Sasank Malhatrát, aki aztán minden volt, csak lassú és módszeres nem. Arra gondolt, nem árthat, ha egy kicsit még jobban felpiszkálja a lobbanékony üzletembert. Rames felemelte a kagylót, és tárcsázott. Azt remélte, ez lesz az utolsó aznapi hívása.

– Ezúttal azért hív, hogy valamilyen jó hírt közöljön? – szólt bele Sasank ingerülten, miután megtudta, hogy ki keresi.

– Bárcsak úgy lenne! – válaszolta Rames. – Sajnos ma este újabb amerikai gyógyturista halt meg az egyik kórházban, és máris beszámoltak róla a CNN-en.

– Már megint a Viktória Királynőben történt? – csattant fel Sasank. Nyilvánvaló volt, hogy nincs abban a hangulatban, hogy bájcsevegjenek.

– Nem, ez az egyetlen pozitívum az esetben – válaszolta Rames. – Az Aszklépiosz Gyógyászati Központban történt ezúttal. – Rames bizonyos értelemben provokálta Sasankot ezzel a megjegyzésével, mert tudta, hogy az Aszklépiosz Gyógyászati Központ épp úgy Sasank érdekeltségi körébe tartozik, mint a Viktória Királynő Kórház. – A rossz hír viszont az, hogy a beteg fiatal volt, és két árva gyermeket hagyott maga után. Az ilyen történeteket általában imádja a sajtó, mert együttérzést válthat ki a nézőkből és az olvasókból.

– Felesleges traktálnia olyan részletekkel, amelyeket magam is tudok.

– A másik baj ez a Jennifer Hernandez. Valahogy ebbe az ügybe is beleártotta magát, úgy, mint a másikba, pedig ez most egy másik kórházban történt.

– Mit művelt ezúttal?

– Ön is tudja, hogy az ilyen kényes esetekben szeretnénk elkerülni a boncolást, mert a boncolás olaj lehet a tűzre. Minél kevesebbet foglalkoznak az üggyel, annál jobb, így aztán próbáljuk elkerülni a sajtót, s különösen nem adunk ki nekik semmi olyat, amit érdemes lenne leközölni, márpedig a boncolás ebbe a kategóriába tartozik.

– Értem, logikus. De még egyszer utoljára kérdem – dühöngött Sasank –, mit művelt a nő?

– Valahogy meggyőzte mindkét özvegyet, hogy ragaszkodjanak a boncoláshoz.

– A francba! – csattant fel Sasank.

– Kíváncsi lennék valamire – mondta Rames, és megpróbált higgadt maradni. – Ma délután azt kérdeztem öntől, hogy tud-e találni valakit, aki elég meggyőzően tudna beszélni a lánnyal, hogy amit művel, azzal csak árt magának, és elképzelhető, mondom, elképzelhető, hogy sokkal jobb lenni neki is, ha visszavinné szépen a nagyanyja maradványait Amerikába, mielőtt komoly kárt okoz az indiai gyógyturizmusnak. A délután folyamán közölték velem, hogy jó pár beteg mondta vissza az utolsó pillanatban az előjegyzését, és nemcsak amerikai betegekről van szó, hanem európaiakról is.

– Azt mondja, visszamondták az előjegyzett műtétet?

– Igen, visszamondták – ismételte Rames, mert tudta, hogy Sasank, aki csak pénzben gondolkodik, rögtön levonta a következtetést, hogy ebből milyen vesztesége származik.

– Bevallom, hogy a ma délutáni kérését nem vettem elég komolyan, kissé halogattam az ügyet – válaszolta Sasank dühösen –, de most azonnal intézkedem.

– Azt hiszem, azzal óriási szívességet tenne az indiai gyógyturizmusnak. És ha esetleg elfelejtette volna, hadd mondjam el még egyszer, hogy a lány az Amal Palace-bcn lakik.

Huszonharmadik fejezet

2007. október 17.,

szerda 22 óra 58 perc,

Delhi, India

Elnézést, uram – mondta a stewardess, és gyengéden megrázta Neil McCulgan vállát. – Megtenné, hogy függőlegesre állítja az ülését? Hamarosan megkezdjük az ereszkedést, és pár perc múlva leszállunk az Indira Gandhi nemzetközi repülőtéren.

– Köszönöm – mondta Neil, és engedelmeskedett az utasításnak. Nagyot ásított, és hátradőlt a székén, majd mocorgott egy darabig, hogy kényelmesebben helyezkedjen el. Annak ellenére, hogy majdnem másfél órás késéssel szálltak fel Szingapúrból, csupán egy órát késtek a leszállással. Valahogy sikerült behozniuk út közben fél órát, pedig a szokásos sebességgel repültek.

– Elképesztő, hogy ön milyen jól tud aludni a repülőn – mondta Neil közvetlen szomszédja.

– Azt hiszem, elég szerencsés vagyok ebből a szempontból – válaszolta Neil. A felszállás utáni első órában beszélgetett egy kicsit a férfival, és megtudta róla, hogy Viking konyhai berendezéseket ad el Északnyugat-Indiában. Neil érdekesnek találta a férfit, mivel a beszélgetésük során rádöbbent, hogy sürgősségi orvosként milyen kevés rálátása van a világra.

– Hol lakik Delhin belül? – kérdezte az idegen.

– Az Amal Palace szállodában – válaszolta Neil.

– Fogadjunk közösen taxit? Nem messze lakom onnét.

– A szálloda küld értem autót, örömmel veszem, ha csatlakozik hozzám, amennyiben nem kell sokat várni a csomagra. Nekem csak kézipoggyászom van.

– Nekem is. – A férfi feléje nyújtotta a kezét. – Egyébként Stuartnak hívnak. Már előbb be kellett volna mutatkoznom.

– Neil. Örvendek a szerencsének – válaszolta Neil, és megrázta a férfi kezét.

Neil előrehajolt és megpróbált kinézni az ablakon.

– Ilyenkor még semmit sem látni – mondta Stuart, aki az ablak mellett ült.

– Semmi fény vagy ilyesmi?

– Nem, ebben az évszakban olyan nagy a pára, hogy semmit sem lát. Ha majd bemegyünk a városba, meglátja, miről beszéltem. Olyan, mintha sűrű köd ülne a városon, de ez főleg a levegőszennyeződés miatt van.

– Mondhatom, szépen hangzik – mondta Neil gúnyosan. Nekidöntötte fejét a fejtámlának, és lehunyta a szemét. Most, hogy közeledett az utazás végcéljához, azon kezdte törni a fejét, hogyan is találkozhatna Jenniferrel. A két átszállás közben azon tépelődött, vajon felhívja-e. Nem tudta eldönteni, hogy mi a jobb. Ha személyes felbukkanásával okoz meglepetést, vagy ha telefonál. A telefon előnye az lett volna, hogy Jennifernek ad egy kis időt, hogy hozzászokjon a gondolathoz. A baj csak az lett volna, jó esély volt arra, hogy a lány egyszerűen azt mondja neki, forduljon vissza, és menjen haza. Végül annyira félt ettől, hogy elvetette a telefonálás gondolatát.

A hatalmas gép kerekei olyan erővel zökkentek neki a kifutópálya talajának, hogy Neil szeme felpattant meglepetésében. Megragadta a karfát, hogy ellentartson a gép erős fékezése miatt fellépő tehetetlenségi erőnek.

– Mennyi ideig lesz Delhiben? – kérdezte Stuart.

– Nem sokáig – válaszolta Neil kitérően. Átfutott a fején, hogy esetleg beavassa útitársát a jövetele céljába. De aztán nem volt abban a hangulatban, hogy kitárgyalja a személyes problémáit.

Stuart a jelek szerint értett a célzásból, mert nem tett föl több kérdést, míg mindketten át nem estek az útlevél-ellenőrzésen és a vámvizsgálaton.

– Üzleti úton jár itt? – kérdezte Stuart, míg arra vártak, hogy odaparkoljon hozzájuk a szálloda autója.

– Félig-meddig – lódította Neil, de nem harapott rá igazán a témára. – És maga?

– Szintúgy – válaszolta a férfi. – Olyan gyakran vagyok itt, hogy fenntartok egy lakást. Jó kis város, de ha engem kérdez, jobban szeretem Bangkokot.

– Tényleg? – kérdezte Neil érdeklődéssel a hangjában, bár eltűnődött azon, hogy vajon milyen célból kell a férfinak lakást fenntartani.

– Ha bármilyen kérdése adódna Delhivel kapcsolatosan, csak hívjon fel – mondta a férfi, és átadta Neilnek a névjegykártyáját, amelyen a Viking cég lógója szerepelt.

– Úgy lesz – mondta Neil meggyőződés nélkül, aztán gyors pillantást vetett a kártyára, majd zsebre vágta.

A két fáradt utazó elhelyezkedett a szálloda egyterű autójának kényelmes hátsó ülésén. Neil lehunyta a szemét, és megint csak azon tűnődött, vajon milyen szöveggel fog beállítani Jenniferhez. Most, hogy már egy városban volt vele, azon kapta magát, hogy sokkal izgatottabb, mint amire számított. Már alig várta, hogy találkozzon a lánnyal, és bocsánatot kérjen tőle, amiért nem jött abban a pillanatban, ahogy megkérte.

Neil kinyitotta a szemét, de csak addig, hogy megnézze, mennyi az idő. Már öt perccel múlt éjfél, és rájött, hogy bármennyire is izgatottan várja, hogy találkozzon Jenniferrel, meg kell várnia a reggelt. Akkorra már kezdhet aggódni azon, hogyan lepje meg a lányt, csakhogy ezt a tényt megnehezítette az, hogy fogalma sem volt Jennifer napirendjéről. Hirtelen kellemetlen érzés kezdte kínozni. Bár elég valószínűtlennek tűnt, hogy ez eddig nem jutott eszébe, hirtelen beugrott, lehet, hogy szerdán el is intézett mindent a nagyanyja halálával kapcsolatosan, hiszen az volt az első teljes napja Delhiben, és lehet, hogy rögtön haza is repült: elképzelhető, hogy épp azon a gépen csücsül, amellyel ő érkezett.

Neil kinyitotta a szemét, aztán elhessegette magától a gondolatot. Nevetnie kellett magán. Így aztán kinézet az ablakon, és megbámulta a ködöt, amelyről az útitársa korábban beszélt. Elég nagy volt a szmog ahhoz, hogy Neil, aki sokat törődött az egészségével, valósággal elborzadjon.

Alighogy lefékezett a szálloda autója a hotel főbejárata előtt, hordárok hada és egy kapus rohanta meg az autót, hogy ajtót nyissanak.

– Hívjon fel nyugodtan, ha bármiben segíthetek – mondta Stuart, majd kezet rázott Neillel. – És köszönöm, hogy elhozott.

– Úgy lesz – válaszolta Neil. Némi küzdelem árán sikerült kiszednie a bőröndjét a hordár kezéből. Elmagyarázta, hogy jobban szeretné maga bevinni a szállodába – nemcsak hogy nem volt nehéz a poggyásza, de kerekeken gurult.

Megtörtént a bejelentkezés is. Neil átadta az útlevelét, és leült a pult elé, majd megkérdezte az egyenruhás recepcióst, aki Arvind Sína néven mutatkozott be, hogy van-e Jennifer Hernandez nevű vendégük. A recepciós nem látta, de Neil összefonta a két ujját, hogy szerencsét hozzon neki.

– Máris megnézem, szahib – mondta Arvind. A pult alá süllyesztett asztalon lévő billentyűzeten begépelte a nevet. – Igen, valóban van ilyen vendégünk.

„Igen!” – ujjongott magában Neil. Azóta kínozta magát a gondolattal, mióta eszébe jutott, hogy lehet, hogy Jennifer már el is ment.

– Megmondaná a szobaszámát?

– Sajnálom, az lehetetlen – mondta Arvind bocsánatkérőleg. – Biztonsági okokból nem adhatjuk ki a vendégeink szobaszámát. A központos szívesen bekapcsolja önt hozzá, amennyiben Hernandez kisasszony nem tette félre a telefonját, illetve amennyiben úgy gondolja, hogy nem túl késői az időpont. Már elmúlt éjfél is.

– Értem – mondta Neil. Annyira izgatott lett, most, hogy tudta, hogy Jennifer itt van, hogy akarata ellenére is csalódottságot érzett. Minimum arra számított, hogy odamehet az ajtajához, és rátapasztja a fülét. Úgy döntött, ha hallaná, hogy megy a tévé, akkor bekopogna. – Azt meg tudná mondani, hogy holnapra előjegyzett-e valamilyen programot? – kérdezte Neil.

Arvind visszament a billentyűzethez, és a monitorra nézet.

– Nem jelezte, hogy ki akar jelentkezni a szállodából.

– Jó – mondta Neil.

Pár perc alatt megvoltak a formaságokkal, aztán Arvind felállt, és hátratolta a székét.

– Megmutathatom a szobáját? – Neil is felállt. – Sok a poggyásza?

– Nem, ennyi az egész – mondta Neil, és a gurulós bőröndjére mutatott. – Nem sok holmival utazom.

Miközben Neil követte a recepcióst, és elmentek a főbejárat előtt a lift felé tartva, arra gondolt, hogy milyen nagy meglepetést okoz majd Jennifernek reggel. Mivel semmit sem tudott a lány terveiről, elég nehéz volt eldöntenie, hogy mit is tegyen, végül aztán arra jutott, hogy improvizál.

– Elnézést, Mr. Sína – mondta Neil, ahogy felfelé tartottak a liftben. – El tudná intézni, hogy reggel 8.15-kor felébresszenek?

– Semmi akadálya, uram.

Huszonnegyedik fejezet

2007. október 18.,

csütörtök 7 óra 30 perc,

Új delhi, India

Jennifer épp a visszatérő lidércálmától szenvedett, amelyben az apja is szerepelt. Ha nehéz időszakot élt át, gyakran voltak rémálmai. Soha senkinek nem beszélt erről, félt attól, hogy az emberek mit gondolnának róla. Maga sem tudta, pontosan hova tegye a dolgot, Almában az apja kegyetlen arckifejezéssel üldözte, és közben ordítozott utána, hogy álljon meg. Végül a konyhában kötöttek ki, ahol felkapta a konyhakést, és megfenyegette vele. De ő csak jött utána, és azzal cukkolta, hogy úgysem meri használni. Erre aztán megtette. Összevissza döfködte az apját, de az csak nevetett.

Általában ilyenkor verejtékben úszva ébredt, ami így történt ezen a napon is. Pár másodpercig azt se tudta, hol van, aztán rájött, hogy Indiában, s hallotta, hogy csöng a telefonja. Jennifer felkapta a kagylót, egy darabig még mindig rémület szorította össze a szívét, mert azt gondolta, hogy a hívó szemtanúja volt az álmában elkövetett gyilkosságnak.

Kiderült, hogy Rita Lucas keresi, és az asszony érezte az izgatottságot Jennifer hangján.

– Remélem, nem rosszkor hívom.

– Nem, semmi baj – mondta Jennifer, s kezdett végre egyre jobban visszazökkenni a valóságba. – Csak rosszat álmodtam.

– Sajnálom, hogy ennyire korán ébresztettem, de mindenképpen beszélni szerettem volna önnel. Sőt, idáig vártam, mert nem tudtam aludni. Az éjszaka nagy részét a kórházban töltöttem.

Jennifer a rádió mutatós órájára pillantott. Eltartott egy darabig, mire kisilabizálta, hogy mennyi az idő, mert a kismutató és a nagymutató majdnem egyforma hosszúságú volt.

– Azt reméltem, ma esetleg együtt reggelizhetnénk.

– Részemről rendben.

– Ha lehet, minél előbb, jó? Nagyon ki vagyok merülve. És megkérhetném, hogy jöjjön ide az Imperialba? Attól tartok, pont olyan pocsékul nézek ki, ahogy érzem magam.

– Szívesen eljövök. Nem kell fél óra se, hogy elkészüljek. Milyen messze van az Imperial az Amal Palace-től, nem tudja véletlenül?

– Nagyon közel van. Csak végig kell jönnie a Dzsanpathon.

– Attól tartok, nem tudom, mi az a Dzsanpath.

– Mindegy, nagyon közel van. Taxival talán öt perc.

– Akkor nagyjából nyolc körül ott is leszek – mondta Jennifer, és lerúgta magáról a takarót, majd átlendítette a lábát az ágy fölött.

– Jól van, az étkezőben várom. Bejön a főbejáraton, menjen át egyenesen az előcsarnokon. Az étkező jobb kéz felé van.

– Jól van, félóra múlva ott vagyok – mondta Jennifer.

Jennifer lerakta a kagylót, aztán turbósebességre kapcsolt. Orvostanhallgatóként már tökélyre vitte a gyors reggeli készülődés művészetét. Már korán rájött arra, hogy a sietéssel járó kellemetlenség megéri azt a tizenöt percet, amennyivel tovább alhat. Örült, hogy Rita Lucas hajlandó találkozni vele. Jennifer nagyon kíváncsi volt a harmadik amerikai gyógyturista halálának körülményeire, és különösen az érdekelte, hogyan kapcsolódik az első két halálesethez.

Zuhanyozás és öltözködés közben végiggondolta a napját. Ha egy mód van rá, nem akart bemenni a Viktória Királynő Kórházba, hogy ne dühítse tovább az amúgy is ideges esetmenedzsert. Ez azt jelentette, hogy ki kellett találnia valamit a délelőtt nagy részére, aztán megebédel valahol, és a délutánt is el kell ütnie valahogy anélkül, hogy felhúzná magát azon, hogy nem tud előrelépni a nagyanyja ügyében, amíg Laurie meg nem érkezik. Ami az estét illeti, pontosan tudta, hogy mit fog tenni, és alig várta már, hogy kimenjen a repülőtérre.

Amikor kilépett a szobájából a hóna alatt az egyik útikönyvével, büszke volt magára. Még csak 7.53 volt, valószínűleg új rekordot állított fel. A liftben lefelé újra az aznapi tervein kezdett gondolkodni. Úgy döntött, felhívja Lucinda Benfattit, hogy együtt ebédeljenek vagy vacsorázzanak, vagy mindkettő. Délelőtt, ha nem húzódik el nagyon a reggeli, akkor elmegy várost nézni. Arra gondolt, nagy kár lenne, ha nem látna semmit a városból, ha már egyszer ilyen messzire elutazott. Délután talán edzhetne egy kicsit, aztán lubickolna. Úgyis ritkán adódik ilyesmire ideje.

Az Amal Palace egyik ajtónállója azt tanácsolta neki, amikor megtudta, hogy az Imperial szállodába készül, hogy menjen végig a szálloda előtti úton, aztán intsen le egy sárga és zöld színű motoros riksát, ha szereti a kalandokat. Jennifer ezt afféle kihívásnak tette, és meg is fogadta a tanácsot, különösen mivel az illető azt is mondta, hogy a riksa a reggeli csúcsforgalomban jelentősen gyorsabb, mint a hagyományos taxi.

Jennifer először meglehetősen furcsának találta ezt a háromkerekű nyitott járművet. De aztán, amikor elhelyezkedett a csúszós műbőr hátsó ülésen, és a jármű kilőtt, mintha éppen beszállna egy versenybe, egész más gondolata támadt, ahogy a gyors fékezés és gyorsítás következtében előre-hátra dülöngélt, és kétségbeesetten próbált kapaszkodót keresni. Miután végre sikerült felgyorsítani, oldalra repült, ahogy a sofőr cikázott a sötét füstöt pöfékelő buszok között. Az utolsó méltánytalanság akkor történt vele, amikor egy hatalmas kátyú következtében Jennifer annyira felrepült, hogy bevágta a fejét az üvegszálas tetőbe.

A legszörnyűbb epizódra azonban akkor került sor, amikor a sofőr bevágott két egymáshoz közelítő busz közé. A sofőr a jelek szerint mit sem törődött azzal a lehetőséggel, hogy esetleg péppé lapítja a riksá-nál ötvenszer nagyobb jármű, így csöppet sem lassított annak ellenére, hogy mennyire szűkült a hely, míg végül olyan közel voltak, hogy a busz oldaláról lógó emberek akár kezet rázhattak volna Jenniferrel.

Mivel Jennifer meg volt győződve róla, hogy a motoros riksa és a busz összeütközik, elengedte a fogódzkodót, és inkább az ülés peremébe kapaszkodott. Lehunyta a szemét, a fogát csikorgatta, és biztos volt benne, hogy nemsokára meghallja az összeütköző járművek csikorgó zaját. Csakhogy erre nem került sor. Ehelyett a busz fékjének csikorgását hallotta, mivel mindkét busz lassított a piros lámpa miatt. Jennifer ismét kinyitotta a szemét. A motoros riksa sokkal rövidebb távolságban le tudott fékezni, így aztán kilőtt a két fékező busz közül, és csak utána fékezett maga is.

Abban a pillanatban, hogy megállt a riksa, máris körülvette a piszkos, mezítlábas gyerekek hordája, akik csak rongyokat viseltek. Három és tizenkét év közöttiek lehettek, bal kezüket odanyújtották Jennifer-hez, miközben jobb kezükkel az evést imitáló mozdulatot tettek. A nagyobb lányok közül páran csecsemőt cipeltek a csípőjükön.

Jennifer hátrahőkölt, s belenézett a gyerekek szomorú, sötét szemébe. Némelyikük arcát forradások csúfították, nyilván a fertőzések miatt. Nem mert pénzt adni nekik, hátha valamiféle lázadást szít közöttük, így segítségkérőén a sofőrre nézett. A sofőr azonban a kisujját se mozdította, még csak hátra sem nézett. Szórakozottan pörgette a motort behúzott kuplung mellett.

Jennifert a rosszullét kerülgette, hogy ilyen testközelből tapasztalta meg ezt a szívszorító nyomort, és iszonyattal teli áhítattal gondolt a hinduizmusra, amely a punardzsjanmát és a karmát hirdeti, miközben ilyen éles ellentétek és igazságtalanságok uralkodnak.

Jennifer nagyon megkönnyebbült, amikor a közlekedési lámpa zöldre váltott, és a motoros riksák, robogók, motorbiciklik, buszok és teherautók raja megindult előre, mit sem törődve a gyerekekkel, akiknek félre kellett ugraniuk a járművek elől, hogy mentsék a bőrüket.

Az ígéretnek megfelelően az Amal Palace és az Imperial közötti út rövid volt, de miután Jennifer kifizette a viteldíjat, és elindult gyalog az Imperial Hotel felé, mivel a sofőr közölte vele, hogy neki tilos megállnia az Imperial közelében, úgy érezte, mintha egy egész maratoni távot futott volna végig mind fizikai, mind mentális értelemben. Ráadásul enyhe fejfájást is érzett a benzingőz miatt, amit kénytelen volt belélegezni az út során.

Amikor közelebb ért a szállodához, akaratlanul is megcsodálta az épületet, amely a gyarmati idők auráját árasztotta magából, szöges ellentétben a környezetével. Ebben az értelemben a Viktória Királynő Kórházat juttatta eszébe, mivel az az épület is meglehetősen rút kereskedelmi létesítmények közé volt bezsúfolva.

Davál Narang úgy érezte, neki van a világon a legjobb állása, mert az ideje nagy részét azzal töltötte, hogy csak ücsörgött, kártyázott a Sasank Malotra többi alkalmazottjával. Aztán amikor szóltak neki, hogy csináljon valamit, mindig érdekes dolga akadt, gyakran izgalmas is, és ez a mostani megbízása sem volt kivétel ezalól. Az volt a feladata, hogy megszabaduljon egy fiatal amerikai nőtől, akit Jennifer Hernandeznek hívnak. Némi nehézséget jelentett viszont az, hogy fogalma sem volt, hogy néz ki. Csak annyit tudott, hogy az Amal Palace Hotelban lakik. Azt sem tudta, mennyi ideig tartózkodik ott, tehát nem engedhette meg magának azt a luxust, hogy megkeresse a nőt, megfigyeli, kitapasztalja a szokásait. Sasank azt parancsolta neki, hogy intézze el az ügyet, mégpedig gyorsan.

A rádióban valamilyen hollywoodi film zenéje szólt. A fekete nyitott inget és számos arany nyakláncot viselő Davál bekanyarodott az Amal Palace szállodához vezető útra imádott fekete Mercedes E osztályú szedánjával, egészen a portásfülkéig hajtott. Zárható kesztyűtartójában egy automata Beretta volt, melyre hét és fél centis hangtompítót szerelt. Davál játékszabályai szerint, miután elsütötte a fegyvert, az eltűnt vagy otthagyta a helyszínen. Amikor visszatért a munkahelyére, Sasank gyakran panaszkodott arról, hogy ez nagyon költséges szokás. Ám Davál ragaszkodott hozzá, sőt azzal fenyegetőzött, hogy kilép, amennyiben nem engedik, hogy a jövőben is így járjon el. Sasank végül engedett. Indiában sokkal könnyebb volt fegyvert vásárolni, mint olyan embereket találni, akik a Daváléhoz hasonló múlttal és tapasztalattal rendelkeztek.

Davál egy radzsasztáni kisvárosból származott, és belépett a hadseregbe, hogy így meneküljön a kisvárosi élet provinciális szorításából. Ez a döntés több szempontból is megváltoztatta az életét. Megszerette a katonaéletet és az öldöklés lehetőségével járó izgalmat. Jelentkezett az újonnan alakult indiai speciális alakulatokhoz, és fel is vették, majd végül bekerült a fekete sapkásoknak nevezett elit Nemzetbiztonsági Gárdába. Gyorsan emelkedett a ranglétrán, egészen addig, míg végül 1999-ben éles bevetésre nem küldték, Kasmírba. Egy olyan csoporton kellett rajtaütniük éjszaka, akikről azt gyanították, hogy pakisztániak támogatását élvezik. Az akció során olyan példátlan kegyetlenséget tanúsított azáltal, hogy megölt tizenhét gyanúsítottat, akik már megadták magukat, hogy megbízhatatlannak minősítették, és soron kívül leszerelték. Egy hónappal később már nem volt a seregben.

Davál szerencséjére ez a történet, amelyet a Nemzetbiztonsági Gárda megpróbált titokban tartani, Sasank Malotra tudomására jutott, az üzletember pedig rengeteg ellenséget szerzett magának egyre bővülő üzleti vállalkozásai során. Mivel Sasanknak szüksége lett volna olyan képzettséggel és hozzáállással rendelkező emberre, mint Davál, felkutatta az egykori kommandóst, a többi pedig már, ahogy mondani szokás, történelem.

Davál leengedte az ablakát, amikor az Amal Palace beengedőembe-re közeledett feléje, a kezében egy parkolómatrica-tömbbel, a másikban pedig ceruzával.

– Mennyi ideig marad? – kérdezte a beengedőember. A fickónak rengeteg dolga volt, egyre nagyobb számban érkeztek az üzletemberek reggeli megbeszélésre.

Davál egy köteg összetekert rúpiát nyújtott át a férfinak. A pénz gyorsan eltűnt a kapus vörös színű köpenye alatt.

– Itt szeretnék parkolni a bejárat közelében. Valószínűleg egy órát maradok, de kettőnél többet semmiképpen.

A férfi egy szót sem szólt, csak rámutatott az utolsó parkolóhelyre a szálloda bejáratának közelében, aztán intett a következő autónak, hogy jöhet. Davál megkerülte a szálloda előtt kinyúló féltetőt tartó oszlopokat, és beparkolt az imént mutatott helyre. Tökéletes volt. Akadálytalanul ráláthatott a szálloda bejáratára, a jármű orra pedig a bekötőút utcai kijárata felé mutatott.

Davál kiszállt az autóból és az előcsarnokba ment, majd feltelefonáltatott Jennifer Hernandeznek. A telefon hatszor kicsörgött, aztán a hangposta jelentkezett, erre letette a kagylót. Odament a reggelizéshez használt főétteremhez, és megkérdezte az ültetőpincért, hogy Miss Jennifer Hernandezt nem látta-e véletlenül aznap reggel.

– Nem, uram – mondta az úriember.

– Találkozóm lett volna vele, és fogalmam sincs, hogyan néz ki. Tudna segíteni ebben?

– Nagyon csinos ifjú hölgy, középmagas; sűrű, sötét, vállig érő haja van, jó az alakja. Általában feszes farmer és pamutpóló van rajta.

– Lenyűgöző – válaszolta Davál. – Álmomban sem gondoltam volna, hogy ilyen pontosan leírja.

– Bevallom, a csinos nőket sokkal könnyebben megjegyzem – válaszolta a pincér mosolyogva, és rákacsintott –, márpedig ő tényleg nagyon csinos.

Davál kissé zavartan hátrált ki az étteremből. Alig múlt el nyolc óra, és Jennifer nem volt a szobájában, meg az étteremben sem. Megállt az előcsarnok közepén, és körülnézett, hátha lát valakit, akire illik az iménti leírás. De nem látott ilyen személyt. Aztán kinézett a nagy ablakon, és látta, hogy vagy féltucatnyi ember úszkál a medencében.

Davál kilépett tehát a szállodából, és megnézte az úszókat. Két fiatalabb nő volt közöttük. Az egyiküknek középbarna haja volt, de neki aztán nem volt jó alakja. A második úszó szőke volt, tehát rá sem illett a leírás. Davál visszament a hotelbe, és az alsó bejáraton bement az élményfürdőbe és a fitneszterembe. Két ember súlyzózott, illetve szobakerékpározott, de mindketten férfiak voltak.

Davál csalódottan ment vissza az előcsarnokhoz vezető lépcsőhöz, és a járműforgalmi pulthoz lépett. A pult mögött álló szállodai alkalmazottat Samarjit Raonak hívtak. Sam, ahogy a többiek szólították, titokban Sasank Malhorta fizetett embere volt. Amikor Sasank üzletembereket hozott Delhibe, mindig az Amalban szállásolta el őket, és gyakran találta hasznosnak, ha megtudhatja, hová mennek ezek az emberek.

– Mr. Narang – mondta Sam tisztelettudóan. – Namaszté. – Tudta, hogy kicsoda Davál, és ennek megfelelően félt tőle.

– Van itt egy fiatal nő, állítólag csinos. Legalábbis a főpincér szerint. A nő ebben a szállodában lakik. Úgy hívják, Jennifer Hernandez. Ismered az illetőt?

– Igen, ismerem – mondta Sam, és idegesen körülpillantott. Több olyan alkalmazottja is volt a szállodának, aki tudta, kicsoda Davál.

– Kéne valaki, aki megmutatná nekem az illetőt. Szerinted alkalmas vagy erre?

– Természetesen uram, amikor visszajött.

– Ezek szerint elment a szállodából?

– Igen, nem sokkal nyolc előtt láttam.

Davál felsóhajtott. Azt remélte, hogy ha elég korán jön, összefuthat a nővel, és amikor elmegy, a nyomába eredhet.

– Hát akkor kénytelen leszek várni pár órát – mondta Davál. – Fogok egy újságot, és leülök oda a fal mellé – mondta, azzal az üres fotelek egyikére mutatott. – Ha a nő megérkezik, szólj.

A 8.15-ös telefonébresztés mély álomban érte Neilt, és rémülten kapta fel a kagylót, fogalma sem volt, hol van. De aztán gyorsan kitisztult az agya, és megköszönte a központosnak, mielőtt kikászálódott volna az ágyból. Az első dolga az volt, hogy széthúzta a sötétítőfüggönyt, és kinézett a párás napsütésbe. Közvetlenül alatta helyezkedett el az úszómedence, melyben csak pár ember tempózott. Neil alig várta, hogy a nap folyamán ő is megmártózzon. Jót fog tenni az idegességének és a repülés miatt érzett fáradtságának.

Egyre nőtt benne a várakozás miatti feszültség, így aztán a fürdőszobába szaladt, és beugrott a zuhany alá. Fogat mosott, a fésű segítségével próbálta megzabolázni rakoncátlan tincseit, aztán tiszta inget és farmert húzott. Miután ezzel megvolt, az ágya szélére ült, és remegő ujjal tárcsázta a központost. Az az ötlete támadt, hogy úgy tesz, mintha Los Angelesből hívná, és a beszélgetés közben megpróbálja kipuhatolni, mit tervez Jennifer aznapra. Ha ezt sikerül kihúzni belőle, akkor már kitalálja, hogyan lepje meg.

Egy örökkévalóságnak tűnt, mire a központos felvette a telefont.

– Gyerünk már! – sürgette türelmetlenül. Amikor a központos végre felvette, megadta Jennifer nevét. Azután már azt hallotta, hogy a lány szobájában csörög ki a telefon, és egyre növekvő izgalommal várta, hogy Jennifer végre beleszóljon a kagylóba.

Vagy tucatszor csörgött már, mire Neil felfogta, hogy valószínűleg nem fogják felvenni, így aztán letette a kagylót. Megpróbálta Jennifer mobiltelefonját hívni, de az első csöngetés után a hangposta jelentkezett, ezek szerint még nem kapcsolta be. Letette a telefont. Némi csalódottságot érzett, és azon tűnődött, mit tegyen ezután. Végül arra gondolt, lehet, hogy Jennifer a zuhany alatt van, és öt-tíz perc múlva ismét felhívhatná a szobájában, de annyira felpörgette magát, hogy képtelen volt egy helyben ülni. Végül fogta a szobáját nyitó mágnáskártyát, és kiment, majd lement a földszintre. Aztán az az ötlete támadt, hogy megreggelizik.

Az étterem majdnem tele volt, és miközben sorban állt, hogy beszélhessen a főpincérrel, a tekintete végigpásztázta a többszintes helyiséget. Bal kéz felől a legmagasabb szinten a fal mellett ételtől roskadozó svédasztal várta.

Jobb kéz felé több szinten keresztül üvegfalak voltak, melyek vagy az úszómedencére, vagy a kertre néztek. Neil csalódást érzett, mert sehol sem látta Jennifert.

– Hány személyre? – kérdezte a főpincér, amikor végre Neilre került a sor.

– Csak egyre – válaszolta Neil.

Miközben a főpincér átnyújtotta az étlapot, hogy azután azt adja majd át az egyik ültetőpincérnek, Neil megkérdezte tőle.

– Nem ismer véletlenül egy Jennifer Hernandez nevű hölgyet? Itt lakik a szállodában. Az illető…

– De igen – mondta a főpincér. – És ön a második úriember, aki érdeklődik felőle ma reggel. Még nem jött le reggelizni.

– Köszönöm – mondta Neil reménykedve. Nyilván a zuhany alatt állt, amikor az előbb hívta. Az ültetőpincér az egyik ablak melletti kétszemélyes asztalhoz vezette, de nem ült le. – Mondja, merre találom a legközelebbi telefont?

– Több is van a mosdóhoz vezető folyosón – válaszolta a fiatal nő, majd a készülékek irányába mutatott.

Neil megköszönte, és odasietett. A szíve ismét vadul kalimpált, ami önmaga számára is meglepő volt. Arra nem számított, hogy ennyire izgatott lesz, és elgondolkodott, nem vonzódik-e jobban Jenniferhez, mint amennyire önmagának hajlandó beismerni. Amikor a központos felvette, Neil ismét Jennifer szobáját kérte. Mivel biztos volt benne, hogy ezúttal fölveszik a telefont, elkezdte törni a fejét a nyitómondaton. Csakhogy nem volt rá szüksége. Ugyanúgy járt, mint korábban, a telefon csak csöngött és csöngött.

Végül Neil letette. Mivel ezúttal biztos volt benne, hogy sikerül elérnie Jennifert, ha lehet, most még csalódottabb volt, mint korábban. Sőt, még az a paranoiás gondolata is támadt, hogy ostoba módon azon tűnődött, nem lehet-e, hogy figyelmeztették Jennifert, és most szándékosan kerüli őt.

– Ez aztán végképp nevetséges – suttogta maga elé Neil, amikor a józanabbik esze kerekedett felül.

Úgy döntött, hogy legalább jól bereggelizik, így aztán visszament az asztalához. Eközben az jutott eszébe, hogy Jennifer eltűnésének köze lehet-e ahhoz a másik úriemberhez, aki állítólag kereste. És miközben ezen rágódott, egyszerre rádöbbent valami egészen másra. Féltékenységet érzett.

Elhelyezkedett az asztalánál úgy, hogy rálásson a hoszteszpultra, aztán a kezébe vette az étlapot, és intett a pincérnek.

Nares Praszad felügyelő behajtott az állami rendszámú, régi, Ambassador típusú kocsijával az Amal Palace elé, rálépett a gázra, és meg sem állt a hotel bejáratáig. Mivel már majdnem kilenc órára járt az idő, jó pár másik autó is érkezett, és egyre-másra szálltak ki belőlük az üzletemberek. Amikor Naresen volt a sor, az egyik díszes öltözékű, turbánt viselő alkalmazott intett neki, hogy hajtson előrébb, aztán feltartotta a kezét, jelezvén, hogy álljon meg. Kinyitotta az Ambassador ajtaját, felegyenesedett, szalutált, amikor Nares kiszállt az autóból.

Mivel Nares már jó párszor átesett ezen a rítuson, kézbe vette az irattárcáját, és kivette belőle a rendőrigazolványát, hogy igazolja magát. Szinte teljesen a magasba kellett nyújtania a kezét, hogy az elképesztően hórihorgas alkalmazott elolvashassa, és megnézhesse a fényképet, ha akarja. Nares rájött, mennyire vicces ez a jelenet, mivel ő elég alacsony volt. A maga 160 centijével valósággal eltörpült a több mint két méter magas szikh óriás mellett.

– A bejárat közelében szeretnék parkolni, hogy ha szükséges, gyorsan elindulhassak – mondta Nares.

– Igenis, Praszad felügyelő – monda az ajtónálló, jelezvén, hogy gondosan elolvasta Nares rendőrigazolványát. Csettintett az ujjával, és utasította az egyik parkolósegédet, hogy hová tegye le az autót.

Nares öntudatosan kihúzta magát, hogy a lehető legmagasabbnak látsszék, aztán felment a szálloda bejárati szárnyas ajtajához vezető néhány lépcsőn, és kikerülte a szálloda előtt autóra várakozó vendégek csoportját. Amikor a felügyelő belépett, végignézett a hatalmas előcsarnokon, és megpróbálta eldönteni, merre folytassa az útját. Rövid tanakodás után úgy döntött, az lesz a legjobb, ha a recepcióstól kér segítséget. Nem akarta felhívni magára a figyelmet, így kivárta a sorát, amíg több vendég is megbeszélte a recepcióssal az esti asztalfoglalást.

– Mit tehetek önért, uram? – kérdezte az elegáns öltözékű főrecep-ciós lefegyverző mosollyal.

Nares le volt nyűgözve. A férfi és a társa viselkedéséből az tűnt ki, hogy valóban élvezik a munkájukat, márpedig ilyesmivel Nares ritkán találkozott a hatalmas indiai államgépezetben, amellyel napi szinten volt dolga.

Nares továbbra is ügyelt arra, hogy ne keltsen feltűnést, így óvatosan megmutatta a jelvényét.

– Az egyik szállóvendégük iránt szeretnék érdeklődni. Nem komoly ügy, csak formalitásról van szó. Az ő biztonsága érdekében.

– Miben segíthetek felügyelő úr? – kérdezte a főportás egészen halkan. A névtáblájáról kiderült, hogy Szumitnak hívták. A másik recepciós, miután végzett a vendégével, előrehajolt, hogy ő is részt vegyen a beszélgetésben, mivel látta Nares rendőrigazolványát. Őt Lakshay-nek hívták.

– Nem ismeri valamelyikük véletlenül azt a fiatal amerikai nőt, akit Jennifer Hernandeznek hívnak?

– De igen – mondta Lakshay. – Kellemes, vonzó hölgy, mondhatom. De csak egyszer jött ide a pulthoz, hogy térképei kérjen: más kívánsága nem volt. Én segítettem neki személyesen.

– A jelek szerint nagyon barátságos hölgy – tette hozzá Szumit. – Mindig elmosolyodik, amikor elmegy mellettünk, és a szemünkbe néz.

– Látták már a mai napon?

– Én igen – válaszolta Szumit. – Körülbelül negyven perccel ezelőtt ment el a szállodából. Te egy pillanatra kiléptél a pult mögül – mondta Lakshay, válaszul a társa kérdő arckifejezésére.

Nares felsóhajtott.

– Ennek nem örülök. Volt vele valaki, vagy egyedül ment?

– Egyedül volt, bár azt nem tudom, hogy találkozott-e valakivel odakint.

– Hogy volt felöltözve?

– Sportosan: élénk színű póló és farmer volt rajta.

Nares bólintott, mintha a szóba jöhető lehetőségeket mérlegelné.

– Kimegyek és megkérdezem az ajtónállót, lehet, hogy emlékszik a hölgyre.

Szumit kilépett a pult mögül.

– Nagyon úgy tűnik, mint aki jól érzi magát – jegyezte meg Nares, miközben a főportást figyelte az üvegen keresztül, és észrevette, hogy a férfi libériájának szárnya ide-oda csapkod a szélben.

– Ő mindig – válaszolta Lakshay. – Talán elkövetett valamit az ifjú hölgy?

– Sajnos azt nem árulhatom el.

Lakshay bólintott, kissé bánta már ostoba kíváncsiskodását.

Figyelték, ahogy Szumit és az egyik szikh rövid párbeszédbe bonyolódik, és közben élénken gesztikulálnak. Szumit ezután visszatért.

– Az alapján, amit megtudtam, nem ment messzire, csak az Imperial Hotelbe, amennyiben ugyanarról a nőről beszélünk, de egészen biztos vagyok benne.

Középkorú angol házaspár közeledett a főportás pultjához. Nares arrébb lépett, amíg az angol házaspár afelől érdeklődött, hogy Delhi óvárosában hol érdemes ebédelni, Nares azon tűnődött, hogy mit tegyen. Először azt gondolta, átrohan az Imperialba, de aztán meggondolta magát, mert rájött, hogy Jennifer már vagy egy órája távol lehet, és előfordulhat, hogy elkerülik egymást, különösen, mivel ott senki nem lesz, aki azonosítani tudná. Úgy döntött tehát, hogy inkább marad az Amalban, abban a reményben, hogy a nő nem ment el egész napra, és nemsokára visszatér. Az Amalban legalább a főportás és a recepciós felismeri a nőt.

– Köszönöm szépen a segítségét – mondta az angol asszony, miután Szumit átadta neki az asztalfoglaláshoz szóló papírost.

Abban a pillanatban, ahogy az angol pár megfordult, hogy elmenjen, Nares máris a korábbi helyén termett.

– Elmondom, hogy döntöttem – mondta. – Leülök valami központi helyre az előcsarnokba. Ha Miss Jennifer megérkezik, legyen szíves, adjon valamilyen jelet.

– Nagyon szívesen, felügyelő úr – mondta Szumit. Lakshay is bólintott.

Jennifer a reggelizőasztal túloldalán ülő Rita Lucasra pillantott, és elismerően nyugtázta magában, hogy az asszony mennyire jól tartja magát. Amikor ideérkezett az Imperial szállóba, Mrs. Lucas bocsánatot kért tőle a megjelenéséért, és azt mondta, nem volt kedve magával foglalkozni az első éjszaka után, mert egész éjjel fenn volt, először a szállodában, utána pedig órákon át telefonált a családtagokkal és a barátokkal.

Karcsú, sápadt asszony volt, a férje szöges ellentéte. Félénknek és elkeseredettnek látszott, ami nem meglepő azok után, hogy milyen tragédián ment keresztül.

– Olyan jó ember volt! – mondta. – Igaz, hogy nem tudta vissza fogni magát az evésben. De azért azt a javára írom, hogy megpróbálta, csakhogy képtelen volt rá. Annak ellenére, hogy őt is zavarta a kinézete, és zavarta, mennyire korlátozza egy csomó dologban a túlsúlya.

Jennifer bólintott, érezte, hogy az asszonynak muszáj beszélnie. Az az érzése támadt, hogy inkább az az asszony érezte magát zavarban a férje miatt, és inkább ő volt az, aki arra biztatta, hogy vesse alá magát ennek a műtétnek, ami végül halálos kimenetelűnek bizonyult.

Korábban Rita elismerte, hogy a kórház megpróbálta döntésre bírni a holttest sorsával kapcsolatosan. Azt mondta, először csak felvetették, aztán egyre erőszakosabbak lettek. Rita elismerte, ha először nem beszélt volna Jenniferrel, akkor biztos beadta volna a derekát, és elhamvasztatta volna a holttestet.

– De az is befolyással volt rám, hogy nem tudták elmagyarázni rendesen, miben halt meg tulajdonképpen – magyarázta Rita. – Először azt mondták, hogy egyszerű szívroham volt, aztán stroke, szívrohammal kombinálva, aztán szívroham, ami stroke-ot okozott. A jelek szerint maguk sem tudták eldönteni. Amikor boncolást javasoltam, akkor felháborodtak. Legalábbis az esetmenedzser nagyon dühös lett. A sebész nem rendült meg különösebben.

– Említették, hogy a férje elkékült-e, amikor szívrohama volt?

– De, a sebész mondta – válaszolta Rita –, hogy igazság szerint a mesterséges lélegeztetésnek köszönhetően annyira elmúlt a kéksége, hogy egész bizakodó lett; úgy gondolta, rendbe fog jönni a férjem. – Rita elhallgatott egy pillanatra, mielőtt megkérdezte, mi a helyzet az igazságügyi orvos szakértő barátaival, akik ide tartanak, hogy segítsenek a nagyanyja ügyében. – Említette, hogy bele tudnának nézni a férjem esetébe is. Áll még ez a lehetőség?

– Már útban vannak ide, úgyhogy nem tudtam megkérdezni tőlük. De biztos vagyok benne, hogy nem lesz gond.

– Minél többet gondolkodom azon a megjegyzésén, hogy tartozunk ennyivel a szeretteinknek, annál inkább egyetértek vele. Azok alapján, amiket nekem mondott, egészen gyanakvó lettem.

– Amikor ma este megérkeznek, rákérdezek tőlük, és holnap reggel felhívom önt – mondta Jennifer.

Rita felsóhajtott, és miután újabb könnycseppek jelentek meg a szemében, gondosan megtörölte.

– Azt hiszem, már túl sokat beszéltem, és teljesen kimerültem. Jobb, ha felmegyek. Szerencsére van pár Sanax tablettám. Ha valamikor, hát most igazán időszerű, hogy bevegyek egyet.

Mindkét nő felállt, és önkéntelenül megölelték egymást. Jennifer meglepődött, mennyire törékenynek tűnik Rita. Arra gondolt, ha kezet ráznának, lehet, hogy összetörné a csontját. Elköszöntek egymástól az előcsarnokban. Jennifer megígérte, hogy másnap reggel telefonál, Rita pedig megköszönte, hogy meghallgatta. Azután elváltak egymástól.

Jennifer kilépett a hotelból, s közben fogadkozott, hogy ezúttal igazi taxit fogad, nem ül vissza a riksába, és úgy megy vissza az Amalba.

Huszonötödik fejezet

2007. október 18.,

csütörtök 9 óra 45 perc,

Újdelhi, India

Az Imperial Hotelből az Amal Palace Szállodába történő visszaút során Jennifer arra a következtetésre jutott, hogy a hagyományos taxi nem sokkal megnyugtatóbb, mint a motoros riksa, leszámítva, hogy legalább van oldala, aminek következtében az embernek az az il lúziója támad, hogy nagyobb biztonságban van. A taxisofőr épp olyan agresszív volt, mint a motoros riksa vezetője, bár a járműve kevésbé volt fürge.

Útközben Jennifer megnézte, mennyi az idő, aztán átgondolta a tervét, majd megerősítette magában azt az elhatározását, hogy délelőtt városnézésre megy, délután pedig kondizik egy kicsit és heverészik a medence partján. A Ritával történt reggelizés és beszélgetés után még inkább meggyőződésévé vált, hogy valami furcsa dolog zajlik a háttérben, pedig nem szeretett volna paranoiásként viselkedni. Ahogy kinézett a taxi ablakán, egyre ismerősebb volt számára a delhi forgalom, így aztán rájött, hogy a reggeli csúcs kezd alábbhagyni. Most már nem álltak meg folyton, inkább általában lelassítottak csigalassúságra, vagy rendesen haladtak. A legalkalmasabb pillanat volt tehát arra, hogy a városban furikázzon.

Amikor visszaért a szállodába, nem is ment föl a szobájába. A belső telefonon keresztül felhívta Lucinda Benfattit.

– Remélem, nem túl korán hívom – kezdte Jennifer bocsánatkérőleg.

– Te jó ég, dehogyis! – válaszolta Lucinda.

– Épp az imént reggeliztem egy nővel, akinek tegnap este halt meg a férje, de nem a Viktória Királynőben, hanem egy másik hasonló kórházban.

– Nos, nyilván együtt tudunk érezni vele.

– Igen, több szempontból is. Az egész helyzet kísértetiesen hasonlít arra, amit mi tapasztaltunk meg. Megint úgy történt, hogy a CNN előbb tudott a dologról, mint ő.

– Ez azt jelenti, hogy már három haláleset volt – jelentette ki Lucinda. Az asszony teljesen megdöbbent. – Kettő még lehet véletlen, de három aligha.

– Én is pontosan ezt gondoltam.

– Hát, igazán örülök, hogy ide jönnek az igazságügyi orvos szakértő barátai.

– Nekem is pontosan ez az érzésem, de amíg nem érnek ide, csak tehetetlenül evickélek. Ma megpróbálok nem gondolni a dologra. Még az is lehet, hogy turistaként viselkedem. Nincs kedve velem tartani? Tulajdonképpen nem is érdekel, hogy mit nézek meg. Csak szeretném másfelé terelni a gondolataimat.

– Ez valószínűleg jó ötlet, de nem nekem. Én egyszerűen képtelen lennék rá.

– Biztos benne? – kérdezte Jennifer. Maga sem tudta, hogy erőltesse-e a dolgot Lucinda kedvéért, vagy sem.

– Biztos.

– Hát persze, itt vagyok például én, azt állítom, hogy nem is akarok gondolni a dologra, és közben mindenféle kérdésekkel zargatom. Azért hadd kérdezzem meg először, sikerült megtudni a New York-i barátjától, hogy hány órakor értesült a CNN-en keresztül Herbert haláláról?

– Igen, sikerült – válaszolta Lucinda. – Le is írtam valahová. Tartsa egy kicsit!

Jennifer hallotta, hogy Lucinda pakolászni kezd az íróasztalon, és közben maga elé motyog. Eltelt körülbelül egy perc, mire visszajött a telefonhoz.

– Itt is van, egy boríték hátuljára írtam. Közvetlenül délelőtt tizenegy előtt történt. Emlékezett, mert azért kapcsolta be a tévét, hogy megnézzen egy műsort, ami tizenegykor kezdődött volna.

– Jól van – mondta Jennifer, és leírta az időpontot. – Most pedig lenne még egy kérésem. Nem baj?

– Egyáltalán nem.

– Legyen szíves, hívja fel közös barátnőnket, Varinit, és kérdezze meg tőle, mi van ráírva a halotti bizonyítványra, hány órakor állt be a halál, vagy ha odamegy a kórházba, akkor legyen szíves, nézze meg a halotti bizonyítványt, hiszen joga van hozzá. Tudni szeretném az időpontot, és meg is mondom, miért. A nagyanyám esetében Los Angeles-i idő szerint 7.45-kor értesültem a haláláról, ami újdelhi idő szerint körülbelül 20.15. Itt, Újdelhiben, amikor elkértem a halotti bizonyítványát, 22.35 volt ráírva, ami enyhén szólva különös. A halálának időpontjára későbbi időt írtak, mint amikor bemondták a tévében.

– Ez tényleg különös! Ügy tűnik, mintha valaki már előbb tudta volna, hogy meg fog halni, mint ahogy valójában meghalt.

– Pontosan – mondta Jennifer. – Persze lehetett valami zűrzavar itt, Indiában, ami megmagyarázza ezt a következetlenséget, mint például 22.35-öt írtak le 21.35 helyett, de még akkor is túlságosan rövid ahhoz az idő, hogy a CNN fülest kapjon, és valahogy utánajárjon, hogy megbízható-e a hírforrás, írjon egy szöveget a gyógyturizmusról, és leadja élő adásban.

– Egyetértek. Nagyon szívesen utánajárok.

– Még egy utolsó kérés – mondta Jennifer. – Amikor észrevették, hogy a nagyanyám meghalt, teljesen kék volt. Ezt úgy nevezik, cianózis. Ebben a helyzetben elég nehéz erre magyarázatot találni élettani szempontból. Szívroham után a betegek néha kicsit elkékülnek, de legfeljebb a végtagjaik, például az ujjbegyük, de nem az egész testük. Mivel annyi hasonlóság volt nagyi és Herbert esete között, szeretném tudni, hogy ő is kék volt-e.

– Kit kérdezzek meg?

– A nővéreket. Igazából a nővérek azok, akik tudják, hogy mi folyik a kórházban. Vagy az orvostanhallgatók, amennyiben van belőlük a kórházban.

– Jó, megpróbálom.

– Bocsánat, hogy ilyen feladatokat osztok ki.

– Nem, nem, részemről teljesen rendben. Igazság szerint örülök, hogy van mit tennem. Addig se az érzelmeimmel foglalkozom.

– Mivel nem jön velem várost nézni, mit szólna, ha együtt vacsoráznánk? Kimegy a fiai elé a repülőtérre, vagy itt fog rájuk várni?

– Kimegyek a repülőtérre. Igazán izgatottan várom már őket. Ami pedig a vacsorát illeti, mi lenne, ha később visszaszólnék?

– Persze, jó lesz úgy is – mondta Jennifer. – Akkor délután hívom. Miután elbúcsúztak egymástól, Jennifer letette a házi telefont, és a főportás pultjához sietett. Most, hogy végképp eldöntötte, hogy városnézésre megy, már indulni is akart. Sajnos elég hosszú sor állt a pultnál, így várnia kellett. Amikor végre rákerült a sor, és a pulthoz lépett, akarata ellenére is észrevette a főportás reakcióját. Olyan volt, mintha egy régi barátját ismerte volna fel. Az volt a különös az egészben, hogy előző nap nem is tőle kapta a térképet.

– Tanácsot szeretnék kérni – mondta Jennifer, és a férfi sötét szemébe nézett.

Ő azonban nem nézett egyenesen a szemébe, hanem átnézett a válla fölött az előcsarnokba, így Jennifer is hátrafordult, hogy megnézze, mi folyik a háta mögött, de semmi szokatlant nem látott.

– Milyen tanácsot? – kérdezte a férfi, s végre rendesen Jennifer szemébe nézett.

– Egy kis városnézésre mennék ma délelőtt – mondta. Észrevette, hogy a férfi neve Szumit. – Mit ajánlana, ha két-három órám van a dologra?

– Látta már az óvárost? – kérdezte Szumit.

– Nem láttam még semmit.

– Akkor feltétlenül azt ajánlom – mondta Szumit, és közben a város térképét kereste. Gyakorlott mozdulattal kinyitotta a térképet, és szétterítette az asztalon. Jennifer lenézett rá. Pont ugyanolyan volt, amilyet előző nap kapott.

– Nos, ez itt Delhi óvárosa – mondta Szumit, és bal keze mutatóujjával körülhatárolta a területet.

Jennifer követte az ujját, de a szeme sarkából látta, hogy Szumit a jobb kezével integet a feje fölött, mintha megpróbálná felhívni magára valakinek a figyelmét. Jennifer megfordult, hogy megnézze, kinek integet Szumit, de a jelek szerint senki sem viszonozta a gesztusát. Visszanézett a főportásra, aki kissé zavarba jött ettől, leengedte a kezét, mint egy gyerek, akit rajtakaptak, hogy a kamrában torkoskodik.

– Bocsánat – mondta Szumit –, csak egy régi barátomnak próbáltam integetni.

– Jól van, semmi gond – mondta Jennifer. – Mit érdemes megnézni az óvárosban?

– A Vörös erődöt mindenképpen – mondta a férfi, aztán ujjával a térképre bökött. Kivette Jennifer kezéből az útikönyvet, és odalapozott a megfelelő oldalra. – Az Agrában található Tádzs Mahal után talán ez India legérdekesebb látnivalója. Nekem különösen nagy kedvencem a Diwan-i-Aan.

– Ígéretesnek tűnik – mondta Jennifer, és észrevette, hogy a férfi most már tényleg odafigyel rá.

– Jó reggelt, Miss Hernandez! – mondta a másik recepciós, miután végzett az utolsó ügyfelével is, és várta, hogy odalépjen hozzá a következő. Ö volt az, akitől előző nap a város térképét kapta.

– Önnek is jó reggelt – válaszolta Jennifer.

– Miss Hernandez az óvárosba megy – mondta Szumit Lakshay-nek.

– Bizonyára nagyon fog tetszeni – mondta Lakshay, miközben a következő vendégre várt.

– Na és mit nézzek meg a Vörös erőd után? – kérdezte Jennifer.

– Azt javaslom, utána keresse fel a Dzsáma Madzsid-mecsetet, amelyet ugyanaz a Mughal császár építtetett. Ez India legnagyobb mecsetje.

– Van a műemlék közelében bazár?

– Még hogy van? Ott van a bazár. Ez a legcsodálatosabb keskeny galik labirintusa és a még keskenyebb katráké, ahol bármit megkaphat. Az üzletek aprók, és mind a kereskedők kezében vannak, úgyhogy muszáj alkudni. Csodálatos. Javaslom, hogy sétáljon végig a bazáron, vásároljon, ha van kedve, aztán ebédeljen meg egy közeli étteremben, az a neve, hogy Karim's – mondta Szumit, és a térképre mutatott. – Ez egész Újdelhi legautentikusabb mugláj étterme.

– És biztonságos? – kérdezte Jennifer. – Nem szeretném, ha elkapnék valamilyen fertőzést.

– Nagyon biztonságos. Ismerem a főpincért. Felhívom és megmondom neki, lehetséges, hogy ön benéz. Ha sor kerül rá, keresse Amit Shinget. Neki majd gondja lesz önre.

– Köszönöm – mondta Jennifer. – Jó tervnek tűnik. – Megpróbálta összehajtani a térképet az eredeti méretére.

Szumit elvette a térképet, és szakértő módon összecsukta.

– Megkérdezhetem, hogyan óhajt az óvárosba utazni?

– Ezt még nem döntöttem el.

– Ha javasolhatom, használja a hotel egyik autóját. Intézkedem, hogy angolul beszélő sofőrje legyen, és az autó légkondicionált lesz. Egy kicsit drágább, mint a taxi, és a sofőr önnel marad, bár addig nem, amíg a műemlékeket vagy a bazárt megtekinti. Sok női vendégünk nagyon praktikusnak találja ezt a szolgáltatást.

Jennifernek rögtön megtetszett az ötlet. Mivel a városnézést soha vissza nem térő alkalomnak tekintette, arra gondolt, hogy akkor már csinálja rendesen, és egy ilyen amatőr turista számára, mint ő, lehet, hogy pont ezen múlik majd, hogy jól érzi-e magát vagy sem.

– Tehát azt mondja, nem kerül sokkal többe, mint a taxi? – kérdezte Jennifer megnyugtatást várva.

– Ez így igaz, amennyiben a taxit órabérben veszi ki. Ez a szolgáltatás csak a szálloda vendégeinek jár.

– És hogyan tudnám igénybe venni? Nekem ez csak akkor jó, ha van most szabad kocsijuk.

Szumit a szálloda főbejáratánál lévő pultra mutatott, amely hasonló volt az övéhez.

– Ott szemben találja a szállítási recepciót, és az a kollégám, aki hasonló öltözéket visel, mint én, a diszpécser. Biztosíthatom, hogy nagyon segítőkész lesz.

Jennifer átfurakodott a szállodába ki- és bemenő emberáradaton, és megközelítette a szállítási recepciót. Észre sem vette, hogy egy kopaszodó, kerek képű, nálánál több mint tíz centivel alacsonyabb férfi követi, aki az imént kelt föl az előcsarnok közepén lévő fotelból, és odament a főportáshoz. Pár másodperc múlva azonban nagyon is észrevette, miközben a diszpécser épp befejezett egy telefonbeszélgetést. Azért figyelt fel rá, mert éppen az egyik turbános szálfatermetű ajtónállóval beszélt, és a magas férfi mellett még apróbbnak látszott.

– Segíthetek? – kérdezte a diszpécser, miután letette a telefont. Amikor Jennifer beszélni kezdett, észrevette, hogy a férfi hasonlóan reagál, amikor felismeri, mint az imént a főportás: mintha hirtelen másfelé terelődne a figyelme. Jennifer azonnal gyanakodni kezdett, már azt hitte, hogy valami baj van a külsejével, például beragadt valami a fogai közé. Reflexszerűen végignyalta az elülső fogait.

– Segíthetek? – kérdezte a férfi ismét.

Jennifer látta a névtáblájáról, hogy Szamardzsit Raónak hívják. Nem emlékezett, hogy találkozott volna vele korábban.

– Találkoztunk már? – kérdezte Jennifer.

– Sajnos még nem. Legalábbis személyesen nem. De én intéztem a repülőgépről történő ideszállítását kedd este, és tudom, hogy ön megy ki a repülőtérre autóval az ismerősei elé. A menedzsment azt szereti, ha megtanuljuk kívülről a vendégeink nevét és arcát.

– Nahát, ez igazán lenyűgöző – mondta Jennifer. Ezután megkérdezte, mennyibe kerül egy autó sofőrrel körülbelül három órára, és hogy jelenleg ráér-e valamelyik angolul beszélő sofőr.

Szamardzsit közölte Jenniferrel az árat, amely jóval kisebb volt, mint amire számított. Aztán miután a férfi elújságolta neki, hogy éppen van egy ráérő, angolul beszélő sofőr, Jennifer azonnal lefoglalta. Öt perc múlva kiküldték a főbejárat elé, és közölték vele, hogy nemsokára érte jön a garázsból egy Mercedes. Azt is megtudta, hogy a sofőr neve Randzsit Bazok, és az ajtóban álló szikh férfit már utasították, és ő majd odairányítja a megfelelő járműhöz.

Miközben Jennifer ott állt a bérautó felbukkanására várva, azzal múlatta az időt, hogy megfigyelte, hányféle náció tagja jön szembe vele, de eközben észre sem vette a fekete inges, aranyláncos férfit, aki kilépett a szállodából, keresztülfurakodott a tömegen, és beült egy fekete Mercedesbe. Az sem tűnt fel neki, hogy a férfi nem indítja be az autóját, hanem csak ül a volán mögött, és ujjával a kormánykeréken dobol.

– Kér még kávét? – kérdezte a pincér.

– Köszönöm, nem – válaszolta Neil. Összehajtogatta az imént kapott újságot, aztán felállt és nyújtózott egyet. Isteni volt a reggeli. Ilyen pazar svédasztalt még életében nem látott, és szinte mindent megkóstolt. Miután aláírta a csekket, kisétált a forgalmas előcsarnokba, és azon tűnődött, hogyan tovább. Megpillantotta a recepcióspultot, és arra gondolt, hogy ott kezdi.

Eltartott egy darabig, amíg sorra került.

– Itt lakom a szállodában… – kezdte.

– Természetesen – mondta Lakshay. – Ön szahib Neil McCulgan, ha nem tévedek.

– Honnét tudja a nevemet?

– Amikor reggel megérkezem, és van egy kis időm, akkor megpróbálom megismerni az új vendégeket. Néha tévedek, de általában mindenkit be tudok azonosítani.

– Akkor nyilván ismeri Miss Jennifer Hernandezt is.

– Természetesen. Talán az ismerőse?

– Az vagyok. De nem tudja, hogy ide jöttem, meglepetésnek szántam.

– Egy pillanat – mondta Lakshay és kirohant a pult mögül –, várjon itt – tette hozzá, és kiszaladt az ajtón.

Neil elképedve figyelte az üvegen keresztül, ahogy nyílegyenesen a legközelebbi színes ruhába öltözött ajtónállóhoz szaladt. Aztán gyors beszélgetésbe elegyedtek, majd Lakshay visszarohant. Kissé zihálva kapkodta a levegőt.

– Sajnálom – mondta Neilnek. – Miss Hernandez két perccel ezelőtt még itt volt. Azt hittem, épp utolérheti, de az imént szállt be az autóba.

Neil arca felderült.

– Itt volt a recepcióspultnál pár perccel ezelőtt?

– Igen, tanácsot kért tőlünk, mert városnézésre indult. Elküldtük az óvárosba a Vörös erődhöz, a Dzsáma Madzsid-mecsethez és a delhi bazárba. Illetve azt javasoltuk, hogy a Karim'shoz menjen ebédelni.

– Ebben a sorrendben.

– Így igaz, így azt hiszem, ha siet, utolérheti a Vörös erődnél.

Neil a szálloda kijárata felé indult, amikor a másik recepciós utána kiáltott.

– A kisasszony a szálloda autójával ment; fekete Mercedes. Kérdezze meg a szállítási menedzsertől a rendszámot, lehet, hogy jól jön még.

Neil bólintott, és intett, hogy hallotta, és máris a szállítási recepció felé indult, megszerezte a rendszámot és a sofőr mobilszámát, majd kirohant, hogy elkapjon egy taxit.

Jennifer azonnal hálát érzett, hogy hallgatott a főportás tanácsára, hagyta magát rábeszélni, hogy bérelje ki a szálloda egyik autóját a kiruccanásához. Amikor elhelyezkedett a jó hangszigetelésű, légkondicionált Mercedes kényelmes ülésén, olyan volt, mintha egy másik bolygóra érkezett volna, legalábbis a motoros riksához vagy a szokványos taxihoz képest. Az első negyedórában élvezte, ahogy az indiai utca forgatagát nézi, az embertömeget, az állatokat, köztük szemtelen majmokat és unott teheneket. Végre megpillanthatott egy indiai elefántot is. Életében először.

A sofőr, Randzsit elegáns, gondosan vasalt sötétkék uniformist viselt. Bár beszélt angolul, olyan erős volt az akcentusa, hogy [cnnifei alig értett belőle valamit. Megpróbált odafigyelni, miközben a férfi a különböző nevezetességeket mutatta, de aztán végül feladta, és arra szorítkozott, hogy bólogatott, s ilyeneket mondott közben, hogy „nagyon érdekes” vagy „ hát ez csodálatos”. Végül kinyitotta az útikönyvét, és odalapozott a Vörös erődről szóló fejezethez. Pár perc elteltével a sofőr észrevette, hogy utasa a könyvébe temetkezik, így elhallgatott.

Jennifer csaknem fél órán át olvasott az erőd építészetéről és történelméről. Annyira beletemetkezett a könyvbe, hogy már észre sem vette a forgalmat útközben. Arról sem volt tudomása, hogy két autó is követi: egy fehér Ambassador és egy fekete Mercedes. Időnként a rátapadt autók egészen közel jöttek, különösen, amikor megálltak egy piros lámpánál, vagy ha valami feltartotta a forgalmat. Máskor meg egészen lemaradtak, de soha nem tűntek el szem elől.

– Hamarosan elénk tárul a Vörös erőd – mondta Randzsit –, a közlekedési lámpa után.

Jennifer felnézett a könyvéből, melyben ezúttal már nem a Vörös erődről, hanem a Dzsáma Madzsidról olvasott. Azt azonnal észrevette, hogy Ódelhi jóval zsúfoltabb, mint Újdelhi, sokkal több az ember és a jármű, különösen a biciklis riksák és a szekerek. Több volt a szemét és a különféle törmelék is. Ráadásul nagyobb volt a nyüzsgés is, mivel az emberek borotváltattak, hajat vágattak, orvosi kezelésen estek át, ettek, masszírozták őket, a fülüket tisztították, ruhát mostak, cipőt javíttattak vagy fogat tömettek – mindezt a nyílt utcán, egészen szegényes eszközökkel. A borbélynak például csak egy széke volt, és egy apró törött tükör, néhány eszköz, egy vödör víz és egy nagy törülköző.

Jennifer megbabonázva figyelte az embereket. Minden olyasmi, amit a nyugati világban zárt ajtó mögött művelnek az emberek, itt nyílt színen történt. Jennifer egyszerűen nem tudott betelni a látvánnyal. Valahányszor meglátott egy újabb érdekességet, legszívesebben kérdésekkel bombázta volna a sofőrt: mit csinálnak az emberek, és miért az utcán csinálják, ám a következő pillanatban máris valami még meglepőbb ötlött szembe.

– Ott a Vörös erőd – mondta Randzsit büszkén.

Jennifer kinézett a szélvédőn, és megpillantotta a hatalmas, vörös homokkőből épült, csipkézett épületet, amely sokkal nagyobb volt, mint képzelte.

– Ez óriási! – nyögte ki végül. Tátva maradt a szája. Amikor végighajtottak a nyugati fal mentén, úgy érezte, soha nem érnek a végére.

– A bejárat odafent van jobb kéz felől – mondta Randzsit, és maga elé mutatott. – Úgy hívják, Lahore kapu. Itt szokott beszédet mondani a miniszterelnök a függetlenség napi felvonuláskor.

Jennifer nem is figyelt. A Vörös erőd teljesen lenyűgözte. Amikor olvasott róla, azt képzelte, hogy körülbelül akkora lehet, mint a New York-i közkönyvtár, de elképzelhetetlenül nagyobb volt, és valamilyen csodálatos, egzotikus stílusban épült. Egy egész napra lett volna szükség ahhoz, hogy rendesen végigjárja, nem egy órára, ahogy ő tervezte.

Randzsit befordult a Lahore kapu előtti parkolóba. Az egyik oldalon jó pár hatalmas turistabusz várakozott. Randzsit elhajtott mellettük, és a szuvenírüzletek közelében állt meg.

– Ott fogok várakozni – mondta, majd a ritkás facsoportra mutatott, amely némi árnyékot kínált. – Ha nem lát, amikor kijön, akkor hívjon fel, és azonnal idejövök.

Jennifer átvette a sofőr feléje nyújtott névjegykártyáját, de nem válaszolt. Az elképesztő méretű erődöt bámulta, és rájött, hogy hiába próbál egy Vörös erőd méretű híres épületet megnézni egy óra alatt. Kétségkívül méltatlan dolog lenne. Negatív érzéséhez még általános kimerültség is társult, melyet az utazás fáradalma, az álmosító autózás, valamint az a felismerés okozott, hogy igazából nem az a városnéző típusú turista. Jennifer inkább az embereket szerette. Ha már valamikor rászánja magát, hogy sétáljon, akkor inkább az embereket nézegeti, mintsem az omladozó épületeket. Sokkal jobban érdekelte az indiai utca forgataga, melynek egy részét az autóból láthatta.

– Valami baj van, Miss Hernandez? – kérdezte Randzsit. Amióta átadta a kártyáját, le sem vette a szemét Jenniferről. A lány azonban meg sem mozdult.

– Nem – mondta végül –, csak meggondoltam magam. Ugye nem vagyunk messze a bazártól?

– Persze, hogy nem – mondta Randzsit. A Vörös erőd mentén húzódó út túloldalára mutatott: – Azt az egész területet ott délre Csandni Csóknak hívják, ez a főutca, amely a Vörös erődtől indul, a bazár területe.

– Van valami alkalmas parkolóhely, ahol ön lerakhatná az autót, én pedig bejárnám a bazárt?

– Igen. Van egy parkoló a Dzsáma Madzsid-mecsetnél, amely a bazár déli végénél található.

– Menjünk oda! – mondta Jennifer.

Randzsit gyors Y fordulót követően megfordult, beletaposott a gázba, és sárgás porfelhőt hagyva maguk mögött, elindultak visszafelé az úton. Közben egyúttal tülkölt is, mert majdnem elütöttek egy fekete ruhás férfit, aki a zakót a karján vitte. Randzsit azonban nem látta, hogy egy alacsony férfi ácsorog az üdítősstandnál, ám elhajítja az üdítősdobozt, és rohanni kezd az autója felé.

– Csandni Csok egyszerre utca és kerület is? – kérdezte Jennifer, majd ismét az útikönyvébe temetkezett. – Kicsit zavaros ez az egész.

– Igen, mindkettő – mondta Randzsit. Bár megállt a közlekedési lámpánál, megint csak tülkölt egyet, mivel egy a parkolóba beforduló taxi, amely a kelleténél gyorsabban közelített a Lahore kapuhoz, mindössze néhány centiméterrel suhant el mellette. Randzsit az öklét rázta felé, és hindi nyelven valamit utána kiabált. Jennifer feltételezte, hogy nem olyasmit, amit teázás közben szoktak mondani felsőbb körökben.

– Elnézést – mondta Randzsit.

– Semmi baj – válaszolta Jennifer. A taxi őt is megijesztette.

A lámpa zöldre váltott, Randzsit pedig kifordult a széles, többsávos Netadzsi Szubhas Margra, amely a Vörös erőd előtt haladt el, majd dél felé fordult.

– Utazott már biciklis riksán, Miss Hernandez?

– Még nem – vallotta be Jennifer. – De motoros riksán már igen.

– Akkor hadd ajánljam önnek, hogy próbálja ki a biciklis riksát, különösen azokat, amelyek a Csandi Csókon közlekednek. Ha gondolja, foglalok önnek a Dzsáma Madzsidnál, és az majd körbeviszi önt a bazárban. A sorokat úgy hívják, hogy galik, nagyon zsúfoltak és keskenyek, a katrák pedig még keskenyebbek. Jobb, ha biciklis riksán megy, különben eltéved. Az illető vissza is hozza, ha óhajtja.

– Azt hiszem, akkor kipróbálok egyet – mondta Jennifer túlzott lelkesedés nélkül. Talán kalandvágyóbbnak kéne lennem.

Randzsit jobbra tartott, lefordult jobb kéz felé a széles sugárútról, és máris körülvette a szűk utcákra jellemző araszoló autórengeteg. Még nem a bazárnegyedben voltak, de a legkülönbözőbb árucikkeket kínáló, szerény méretű üzletek sorakoztak egymás mellett. Volt itt minden a rozsdamentes késkészletektől egészen a radzsasztáni autóbuszos utakig. Ahogy az autó lassan araszolt előre, Jennifer megcsodálhatta a helyi lakosság milliónyi arctípusát, melyeken az etnikai csoportok és kultúrák széles, szédítő változata tükröződött, melyek valami csodálatra méltó módon összeadódtak az évezredek során, hogy létrehozzák a mai Indiát.

A keskeny utca az egzotikus külsejű Dzsáma Madzsid mecsethez vezetett, ahol Randzsit balra fordult, és egy zsúfolt parkolóba érkezett. Kiugrott az autóból, és odaszólt Jennifernek, hogy várjon rá egy pillanatot.

Amíg Jennifer várakozott, elgondolkodott az indiaiak temperamentumán. Annak ellenére, hogy Randzsit ott hagyta az autót a forgalmas parkoló közepén, a parkoló őrök mit sem törődtek vele. Olyan volt, mintha ő és az autó láthatatlanok lennének, annak ellenére, hogy elállták az utat. El sem tudta képzelni, micsoda zűrzavar keletkezett volna, ha ugyanezt vagy valami hasonlót művelnének New Yorkban.

Randzsit visszatért egy biciklis riksával a nyomában. Jennifer megrémült. A kerékpáros beesett arcú, csontsovány, fehérjehiányos férfi volt. Ügy tűnt, mint aki gyalog sem képes messzire jutni, nem is beszélve arról, hogy egy háromkerekű járgányt mozgasson, benne Jenniferrel és az ötven kilójával.

– Ez itt Adzsáj – mondta Randzsit –, ő majd körbeviszi önt a bazárban, ahová csak menni szeretne. Javasoltam a Dariba Kalant, ahol rengeteg arany- és ezüstdíszt találhat. Van pár templom, amelyet bizonyára szívesen megnézne. Ha vissza akar jönni az autóhoz, csak közölje vele.

Jennifer vonakodva kikászálódott az autóból, aztán felült a biciklis riksa kemény ülésére. Észrevette, hogy nem sok mindenbe kapaszkod hat, amitől kissé kiszolgáltatottnak érezte magát. Adzsáj meghajolt, aztán szó nélkül tekerni kezdett. Jennifer meglepetésére játszi könnyedséggel tekerte a kerékpárt, úgy, hogy felállva pedálozott. Végigtekert a Dzsáma Madzsid előtt, míg hamarosan körülvette őket a hatalmas területű bazár.

Mire Davál Narang visszaért az autójához a Vörös erőd Lahore kapujánál, Randzsit már zöldet kapott, és kikanyarodott a Csandni Csok sugárút dél felé tartó sávjába. Ő is a gázra taposott, a szállodai autó nyomába eredt, s minden erejével azon volt, hogy ne veszítse szem elől. Ez azonban nem bizonyult könnyű feladatnak, tekintve, hogy jókora forgalom volt, pedig nagyon agresszívan vezetett, hogy a nyomukban maradhasson. Ez egészen jól sikerült, amíg egy busz ki nem kanyarodott eléje a megállóból, s ezzel teljesen eltakarta a kilátást.

Davál kénytelen volt kockáztatni, így beletaposott a gázba, kivágott egy teherautó elé, és sikerült megkerülnie a túlzsúfolt buszt. Sajnos mire megint rendesen látott maga előtt, Randzsit már eltűnt. Davál kissé lelassított és benézett a nyugat felé tartó mellékutcákba, miközben elment mellettük. A következő pillanatban meg kellett állnia egy közlekedési lámpánál, hogy elengedje az emberáradatot, amely átkelt a Netadzsi Subász Margón.

Davál roppant dühös volt, türelmetlenül dobolt a kormánykeréken, s közben várta, hogy végre zöldre váltson a lámpa. Eredetileg nagyon örült, hogy a Vörös erődhöz mentek, mivel az nagy látványosság volt, és rengeteg turista verődött ott össze, így aztán könnyű lett volna végezni a célponttal, majd elvegyülni a tömegben anélkül, hogy attól kellene félnie, hogy elkapják. Csakhogy Randzsit váratlanul elhajtott, és Daválnak fogalma sem volt, hová megy és miért.

Amikor a lámpa ismét zöldre váltott, Davál türelmetlenül várta, hogy az előtte álló járművek lassan elinduljanak. A sarkon bepislantott a Dzsáma Madzsid-mecset felé, aztán gyors döntést hozott. A mecset felé félúton az autótengerben megpillantott egy járművet, amely úgy nézett ki, mint az Amal Palace Mercedesé.

Hirtelen jobbra rántotta a kormánykereket, és csikorogva befordult az úton, aminek következtében több járművezetőnek is a fékre kellett taposnia. Davál fogcsikorgatva várta, hogy nekimenjenek, de szerencsére csak fékcsikorgást és tülkölést, valamint dühös kiáltozást hallott. Függetlenül attól, hogy az előtte lévő autó a szállodáé volt-e vagy sem, úgy döntött, hogy a mecsethez megy. Ha Jennifer Hernandez nincs ott, akkor vissza kell mennie a szállodába.

Lassan haladt előre az araszoló tömegben, jó időbe telt, mire a mecset elé ért, ahol Davál befordult balra a parkolóba. Amint balra fordult, felismerte a szálloda autóját, mert éppen ott parkolt. Átnézett a válla fölött az ellenkező irányba, és szerencsére megpillantotta Jennifert egy biciklis riksán, amint éppen eltűnt az egyik zsúfolt galibán.

Miután Nares Praszad felügyelővel közölték, hogy Jennifer milyen sorrendben keresi fel Delhi óvárosának látványosságait, a nyomozó pusztán azt feltételezte, hogy a lány meggondolta magát a Vörös erőddel kapcsolatosan, és átmegy inkább a Dzsáma Madzsidba. Bár bizonyos mértékig sietnie kellett, úgy érezte, azért arra nincs szükség, hogy felesleges kockázatnak tegye ki magát. Ugyanakkor nem akarta szem elől veszíteni a lányt, bár egyre kevésbé érezte szükségét annak, hogy kövesse, amikor csak egyszerű turistaként viselkedik. Sokkal inkább megnézte volna, hogy kivel reggelizett aznap reggel, mintsem hogy kövesse a városnéző körútján.

Amikor megállt a parkolóban és leállította az autót, észrevett egy férfit, aki egy fekete Mercedesből szállt ki. Ugyanaz a férfi volt, akit Nares pár perccel már korábban látott a Vörös erőd parkolójában. Az illető fejvesztve rohant a kocsija felé, amikor Jennifer Hernandez elhajtott a parkolóból. Nares kíváncsian kiszállt az autójából.

Neil mosolygott magán, ahogy végigrohant a Dzsáma Madzsid-mecset homlokzata előtt. Kétségkívül nehéz feladatra vállalkozott, amikor meg akarta lepni Jennifert, és azon tűnődött, vajon mi történhetett a Vörös erődnél. Amikor öt évvel ezelőtt Indiában járt, a Vörös erőd az egyik legkedveltebb turistalátványosság volt, ám a jelek szerint Jennifer másként vélekedett.

Egy perccel ezelőtt a vakszerencsének köszönhetően Neil megpillantotta Jennifert egy biciklis riksán, mielőtt elnyelte volna Odelhi labirintusa. Rákiáltott a sofőrre, hogy álljon meg, majd odahajította a viteldíjat a taxi első ülésére, és kiugrott a kocsiból, ám csak üggyel-bajjal tudott átfurakodni a mecset bejárata előtt hömpölygő tömegen. Amikor végül sikerült kiszabadulnia, Jennifer már eltűnt a szeme elől. Neil beért a bazárba, és kénytelen volt lassú kocogásra váltani. Először nem tudta, merre ment a lány, de körülbelül egypercnyi kocogást követően ismét megpillantotta. Akkor éppen úgy tizenöt méterre lehetett előtte.

Jennifer nem élvezte az utazást. A biciklis riksa ülése kemény volt, az út pedig hepehupás. Többször is attól félt, hogy kiesik a járműből, valahányszor belementek egy kátyúba. A sikátorok, az utcák és a keskeny katrák elképesztően zsúfoltak, zajosak, frenetikusak, vibrálóak és kaotikusak voltak egyszerre. Milliónyi elektromos vezeték lógott a fejük fölött pókhálószerűen, a vízvezetékcsövek hasonlóan kusza szövevénye között. A levegőben izgalmas és gyomorforgató illatok és szagok keveréke terjengett, mely többek között fűszerekből, vizeletből, állati ürülékből és jázminillatból tevődött össze.

Jennifer tehát kétségbeesetten kapaszkodott a saját testi épsége érdekében, és arra gondolt, hogy valószínűleg sokkal szórakoztatóbbnak találná ezt az élményt, ha nem éppen a nagyanyja halála miatt lenne itt, amit nem tudott kiverni a fejéből, annak ellenére, hogy valamennyi érzékszervét valóságos bombatalálat érte. Bár sokkal jobban viselte a tragédiát, mint Indiába érkezése előtt gondolta, mégis még mindig túl érzékenyen érintette. Talán ennek volt betudható, hogy a bazárnak azt a részét, amelyben éppen jártak, mocskosnak és szemetesnek látta, és úgy érezte, túl sok ember tolong benne. Maguk az üzletek általában csak falba vájt lyukak voltak, a szemetüket valamennyien az utcán halmozták fel. Bár tudta, hogy még nem látta az aranyat és az ezüstöt, valamint a fűszert árusító sorokat, mégis elege volt. Ehhez egyszerűen nem volt megfelelő lelkiállapotban.

Már épp azt akarta mondani a kerékpárosnak, hogy vissza akar menni – előrehajolt, a baljával kapaszkodott, de abban szorongatta a korábban az ölében tartott válltáskáját is, és fel akarta hívni magára a riksát tekerő férfi figyelmét –, amikor a jobb szeme sarkából mozgásra lett figyelmes. Amikor balra fordult és lenézett, legnagyobb döbbenetére egy pisztoly csövével nézett farkasszemet. A cső fölött egy férfi kemény vonású, vékony, kifejezéstelen arca nézett vissza rá.

A következő dolog, amit a zsúfolt galibán tolongó emberek többsége meghallott, két egymás utáni pisztolylövés fülsiketítő döreje volt. Azok, akik közel álltak az áldozathoz, és történetesen az ő irányába néztek, ugyancsak szemtanúi lehettek a közelről elsütött fegyver borzalmas pusztító erejének, amint a kilencmilliméteres lövedék behatolt a koponyába, és beszakította a férfi arcának bal oldalát. Az arc bal oldalának nagy része tehát leszakadt és elrepült, így amikor az áldozat a földre zuhant, egyszerre láthatóvá vált alsó és felső fogsora.

Huszonhatodik fejezet

2007. október 18.,

csütörtök 10 óra 52 perc,

Delhi, India

Egy pillanatra megállt az idő. Egy teljes hosszú másodpercig mindenki kővé dermedt a környéken. Mivel a fegyvert a keskeny, szűkös sikátorban sütötték el, csengett a fülük. A következő pillánál olyan volt, mintha tornádó tört volna ki: mindenki sikoltozott, és pánikba esve rohanni kezdett.

A Jennifert szállító csontsovány kerékpáros volt az egyik első ember, aki elmenekült, a szó szoros értelmében leugrott a triciklijéről, és elrohant a galik közé, még a dhotiját is otthagyta. Lehet, hogy alultápláltnak tűnt, de erősen munkált benne az életösztön.

Abban a pillanatban, hogy a tricikli vezetője leugrott a riksáról, erősen elrúgta magától hátrafelé a járművet, melynek első kereke éles szögben elfordult, és a tricikli, tehetetlenségénél fogva, előrelendült. Nekiment a falnak, Jennifer pedig a mocskos járdára zuhant. Mivel a válltáskája át volt vetve a vállán, nem vesztette el, miközben széttárt karral a földre esettt, és jól lehorzsolta az orrát és a jobb könyökét. Abban a pillanatban nem törődött vele, hogy mire esik rá. Szinte ugyanabban a másodpercben, ahogy földet ért, már talpon is volt, és rohanni kezdett, akárcsak a többiek.

A bazár másodperceken belül hömpölygő emberáradattá változott, amely előrehömpölygött, elárasztotta az üzleteket, amelyek akárcsak a kagylók, hirtelen becsukódtak. Amikor az áradat odaért hozzájuk, az ajtók azonnal becsapódtak belülről; a kulcsot ráfordították, az árut pedig odakint hagyták, hogy végigtapossanak rajtuk az emberek.

Jennifernek fogalma sem volt, hová tart, de már annak is örült, hogy van hová lépnie, és gyorsan száguld, egyre messzebb attól a helytől, ahol a fegyvert elsütötték. Egyre csak az a kép lebegett a szeme előtt, amint a férfi az arcába céloz a pisztolyával. A másodperc tört részéig látta, amint a férfi bal arca a szó szoros értelmében eltűnik, az egyik pillanatban még ott volt, a másikban pedig már lerepült. A férfi egy pillanat alatt úgy nézett ki, mint a halál kaszás angyala.

Jennifer felfogta, hogy az összes ember fut, mindenki más irányba, habár az utca vége felé, aztán az első sarkon jobbra fordulnak. Meglehetősen gyorsan elfáradt a nagy rohanásban, ám ekkor észrevette, hogy többen is eltűnnek a sarkon túl lévő nagyobb üzlet ajtaja mögött. A tulajdonos sápítozott, és megpróbálta bezárni az ajtót, de körülbelül fél tucat ember rá se hederített. Jennifer is bezsúfolódott az üzletbe a többiekkel együtt, mivel meglátott két, szakadt khakiszínű egyenruhába öltözött rendőrt, akik úgy próbálták lecsillapítani a pánikot, hogy hosszú bambuszrudakkal ütötték a velük szembefutó embereket.

Amikor Jennifer bejutott a boltba, körülnézett, és látta, hogy egy mészárszékfélébe került. A bolt elülső részében a polcokon ketrecekbe zsúfolva kotkodácsoló csirkéket és pár kacsát pillantott meg. Kicsivel odébb sertések és bárányok sorakoztak. A hely bűzlött, és szörnyen mocskos volt. A padlót odaszáradt alvadt vér borította. Mindenütt legyek döngicséltek. Jennifer alig tudta elhessegetni őket az arcáról. Amíg a tulajdonos az üzletébe szabadult többi idegennel veszekedett, Jennifer valami búvóhely után nézett, ahol rövid időre megpihenhetne, hogy összeszedje magát. Teljesen hatalmába kerítette a félelem. Tudta, hogy most nem lehet válogatós, így amikor egy mocskos függönyhöz ért, habozás nélkül félrehúzta, és belépett mögé.

Mielőtt az egyik lába földet ért, az utolsó pillanatban vette észre, hogy a két tégla egyikére kell lépnie. Ugyanez volt a helyzet a másik lábával. Akaratlanul egy alkalmi vécébe tévedt. A két téglán egyensúlyozva behúzta maga mögött a függönyt. Ezután sikerült megfordulnia anélkül, hogy lelépett volna a téglákról. A vécé tulajdonképpen egy lyukból, két téglából és egy kézmosó lavórból állt.

A tulajdonos és a betolakodók közötti vita továbbra is tartott a szűkos üzletben. Jennifer feltételezte, hogy hindiül beszélnek. Igyekezett szájon át lélegezni, mert a bűz elviselhetetlen volt.

Most, hogy végre megállt, végigfutott a testén a remegés. A kezére nézett, aztán óvatosan megszagolta. Nem volt valami jó szaga, bármire is esett rá, amikor lerepült a tricikliről. De legalább nem ürülék volt. Lenézett a lavórra, vállat vont, aztán leöblítette a kezét. Ebben a pillanatban úgy tűnt, mintha egy új ember lépett volna be a boltba, és vitatkozni kezdett a tulajdonossal. Ezúttal angolul beszélt. Ám az illető nem sokat mondott. Elsősorban a bolttulajdonos üvöltözött, meglehetősen dühösen. Erre valami csattanás hallatszott, a disznók visítani kezdtek, a bárány pedig bégetni.

Jennifer aggódni kezdett, hogy mi történik, így felállt, megfordult és hallgatózni kezdett. Olyan volt, mintha a tulajdonos próbálna talpra kászálódni. Amikor Jennifer összeszedte a bátorságát, hogy kikukucskáljon, a függönyt durván félrerántották. Erre nagyot ordított, akárcsak a függönyt félrerántó személy.

Neil McCulgan volt az.

– Úristen, halálra rémisztettél – méltatlankodott Neil, s a mellére szorította a kezét.

– Te? – csattant fel Jennifer hasonló vehemenciával. – Na és akkor én? És különben is, mi az istent keresel te itt?

– Majd később megmagyarázom – mondta Neil. Kinyújtotta a karját, és lesegítette Jennifert a téglákról.

A háta mögött a tulajdonos próbált talpra kászálódni az apró csirkésketrecek közül, ahová valószínűleg behajították. Több ketrec is összetört, és a kiszabadult csirkék riadtan lépkedtek a szabaddá vált helyen.

Jennifer megrázta a fejét, és figyelmeztetőleg felemelte a kezét.

– Jobb, ha nem nyúlsz hozzám. Lerepültem egy tricikliről, és beleestem valami…

– Tudom, láttam.

– Láttad? – kérdezte Jennifer, és lelépett a tégláról. Futólag végigjáratta a tekintetét a vagy fél tucat indiain, akik ugyanebbe a boltba szabadultak be.

– Persze hogy láttam.

– Ez a két amerikai takarodjon ki innét! – kiáltotta a tulajdonos, miután elkapta a csirkéit, és bezsúfolta a szerencsétlen szárnyasokat a többiek mellé. – Kifelé, mindenki!

– Menjünk! – mondta Neil, de ügyelt arra, hogy a testével védje a tulajdonostól Jennifert. – Nincs mi elől menekülnünk.

Odakint nagyjából visszatért minden a normális kerékvágásba. Az emberek már nem menekültek fejvesztve, kezdtek visszaszivárogni az utcára. A boltok ismét kinyitottak, a két rendőr pedig már nem ütött senkit. A legjobb az volt az egészben, hogy a jelek szerint senki nem sérült meg, leszámítva a férfit, akit lelőttek.

– Na jól van, most már elég messze jöttünk! – mondta Jennifer, és megállt a sikátor közepén. Most már reszketett, végre volt egy pillanatnyi ideje, hogy végiggondolja, amin keresztülment. Az egész olyan gyorsan történt. – Tudod, mi történt?

– Nagyjából – válaszolta Neil. – Mögötted voltam, próbáltalak utolérni, amikor egyszer csak lövöldözni kezdtek. Attól a pillanattól kezdve próbállak utolérni, hogy eljöttél a szállodából. A Vörös erődnél elkerültük egymást.

– Képtelen lettem volna végignézni – vallotta be Jennifer. – De kiderült, hogy a bazár sem nekem való. Már épp azt akartam kérni a riksa vezetőjétől, hogy forduljon meg, és vigyen vissza az autóhoz, amikor eldördültek a lövések.

– Én meg egyébként pont odaértem a mecsethez, és észrevettelek, hogy eltűnsz a tömegben a biciklis riksával. Keresztül kellett verekedni magam a mecset előtti tömegen, mert nem akartalak elveszíteni ebben a labirintusban. – Azzal Neil széles mozdulattal körbemutatott a környéken. – Azt sem tudtam, merre mentél. De a tömeg ellenére siettem, amennyire tudtam. Aztán amikor megláttalak, észrevettem, hogy valaki ott megy közvetlenül mögötted, és elővesz egy pisztolyt. Ráordítottam a rohadt gyilkosra, és próbáltam még gyorsabban futni, de egy alacsony fickó, aki a fegyveres mögött volt, még gyorsabb volt. Olyan volt, mint egy westernhős. Előrántotta a pisztolyát, és bumm, bumm. Aztán azt üvöltötte, hogy „rendőrség!”, és felmutatta a jelvényét. Ennyi volt. Láttam, hogy lerepülsz a tricikliről, aztán rohanni kezdesz. Próbáltalak nem szem elől veszíteni, de mondhatom, jól sprintelsz.

– Szerinted a fegyveres engem akart lelőni? – kérdezte Jennifer idegesen. Az arcához akarta emelni a kezét, hogy megigazítsa a haját, de aztán meggondolta magát.

Neil összeszorította az ajkát és vállat vont.

– Nagyon úgy tűnt. Úgy értem, lehet, hogy csak azt tervezte, hogy kirabol, de igazság szerint nem hiszem, hogy az volt a szándéka. Túlságosan célratörőnek látszott. Van valaki, aki meg akar ölni téged? – mondta Neil, de aztán a végén elakadt a szava, amiből látszott, Hogy maga is alig hiszi, hogy ilyet kérdezett.

– Hát jó pár embert feldühítettem, de azért nem annyira, hogy meg akarjanak ölni. Legalábbis azt hiszem.

– Az is lehet, hogy összetévesztettek valakivel.

Jennifer elfordította a tekintetét, de aztán megcsóválta a fejét, és keserűen felnevetett.

– Úristen, amit itt csinálok, azért tényleg nem érdemlem meg, hogy megöljenek. Az biztos, hogy nem. Ha nem tévedés történt, akkor el kell tűnnöm innét nagyival együtt meg minden.

– Biztos vagy benne, hogy senki sem dühös rád annyira, hogy megöljön?

– A nagyi esetfelelőse elég pipa, de végül is neki ez a dolga. Meg nem az a fajta, aki kinyíratja az embereket.

– Akárhogy is, nagy szerencséd van, hogy az a civil ruhás rendőr épp ott volt a nyomodban.

– Ebben teljesen igazad van – mondta Jennifer. – Gyere, keressük meg azt a pasast! Lehet, hogy tud valamit. Lehet, hogy a másik fickó nyomában volt. Most, hogy náluk van a holttest, valószínűleg azt is tudják, hogy engem követett-e vagy sem. Próbáljunk meg kihúzni belőlük valamilyen választ.

Neil megragadta Jennifer csuklóját, és visszatartotta.

– Nem tartom jó ötletnek.

– Miért nem? – kérdezte Jennifer, és kiszabadította a karját Neil szorításából.

– Amikor legutóbb itt voltam azon a konferencián, sok mindent megtudtam az indiai kormányról és az indiai rendőrségről a vendéglátómnak köszönhetően. Ha egy mód van rá, el kell kerülni mind a kettőt. Itt mindent a korrupció működtet. Nem ugyanolyan erkölcsi normák uralkodnak, mint nyugaton. Bárhová fordulsz, pénzbe kerül. Az SBI, ami a mi FBI-unk megfelelője, állítólag egészen más. De ebben az esetben a rendes helyi rendőrséggel lenne dolgod. Még az sem biztos, hogy nem csuknak rács mögé csak azért, mert miattad rántott valaki pisztolyt.

– Ne marháskodj már – mondta Jennifer, azt hitte, hogy Neil viccel. Elindult abba az irányba, ahol a lövöldözés történt. – Túlzásokba esel.

– Lehet, hogy kicsit túlzok – ismerte el Neil, és megszaporázta a lépteit, hogy utolérje Jennifert. – De az tény, hogy a helyi rendőrség korrupt, és ezt mindenki tudja, hidd el! Egyébként a tisztségviselők nagy része is ugyanilyen. Jobb elkerülni őket. Ha valamilyen konkrét panaszod vagy kérésed van egy bűncselekménnyel kapcsolatosan, akkor ki kell tölteniük egy ezeroldalas jelentést ötmillió példányban. Egy csomó munkát csinálsz nekik, amit utálnak, és egyúttal téged is utálni fognak.

– Egy embert megöltek. Muszáj jelentést írniuk.

– Igen, de az az ő jelentésük lesz.

– Minél többet gondolkodom róla, annál inkább úgy érzem, hogy mégiscsak engem követett.

– Lehet hogy igen, lehet, hogy nem – mondta Neil. – De mondom, nagy kockázatot vállalsz. Egyértelműen megmondták nekem, hogy kerüljem a helyi rendőrséget.

Nehéz volt egymás mellett haladni előre a tömegben, különösen, mivel a tömeg egyre zsúfoltabb lett, ahogy a tetthely felé közeledtek. Neil hagyta, hogy Jennifer menjen előre. Hirtelen Jennifer megállt, és visszafordult.

– Na várj csak! – mondta. – Ez az iménti balhé meglehetősen kibillentett a lelki egyensúlyomból, de azért hadd kérdezzem meg újból: mi az úristent keresel te itt, Indiában? Úgy értem, már többször is megfordult a fejemben a kérdés, csakhogy teljesen lekötötte a figyelmemet, hogy az életemre törtek.

– Ez érthető – mondta Neil, s közben arra gondolt, mit is mondhatna most. Az izgalmakat félretéve valójában azért jött elsősorban, hogy bocsánatot kérjen. Vállat vont és arra gondolt, végül is mit számít.

– Azért jöttem, mert megkértél, hogy jöjjek el, és mivel úgy tűnt, szükséged van rám. Odahaza, Los Angelesben ezt nem vettem igazán komolyan, és attól tartok, jobban izgatott egy la-jollahi szörföstalálkozó. Sajnos, amikor sértetten elviharzottál, felhúztam magam, és eltartott egy darabig, mire lecsillapodtam, csakhogy addigra már eltűntél.

– Mikor jöttél ide? – kérdezte Jennifer.

– Tegnap este. Nem akartalak zavarni, mert azt hittem, talán alszol. Az a baj, hogy még a szobád számát sem voltak hajlandók elárulni, így nem tehettem meg, hogy hallgatózzak az ajtódnál, hogy fent vagy-e.

– Miért nem hívtál fel, hogy közöld, hogy jössz?

– Ennek egyszerű oka van – mondta Neil, és felnevetett, mintegy önmagát gúnyolva. – Attól féltem, azt mondod, hogy forduljak vissza, és menjek haza. Ügy értem, még abban sem voltam biztos, hogy hajlandó vagy felvenni a telefont, ha én hívlak, de ha mégis, ismerve téged, nem voltam benne biztos, hogy nem annyit mondasz bele, hogy dögöljek meg, és kész.

– Lehet, hogy így lett volna – ismerte el Jennifer. – Nagyon csalódtam a reakciód láttán, annyit mondhatok.

– Sajnálom. Ott és akkor nem vettem eléggé komolyan a dolgot – mondta Neil.

Jennifer elgondolkodott egy pillanatra, és közben harapdálta az ajkát. Aztán visszafordult, és előrenyomult ismét a tömegben. A biciklis riksa még mindig az oldalán hevert. A holttest is ott volt még letakaratlanul. Most, hogy hiányzott az arca bal oldala, és látszottak a fogai, olyan volt, mintha az arca grimaszba rándult volna.

– Az ott a sofőr – suttogta Jennifer, és állával a földön guggoló, elkeseredett ábrázatú riksásra mutatott.

Számos khakiruhás rendőr állt mindkét oldalán.

– Látod, ez az, amiről beszéltem! – suttogta vissza Neil. – Ezt a szegény ördögöt nyilván letartóztatták.

– Gondolod?

– Nem lennék meglepve.

– Ügy tűnik, az a fickó ott a főnök. Mit gondolsz?

Nares Praszad a holttest mellett ácsorgó egyenruhás rendőrökkel beszélgetett.

– Nyilván civil ruhás nyomozó az illető vagy ilyesmi.

– Szerinted tényleg nem kéne beszélnem velük? – kérdezte Jennifer.

– Gondolj csak bele: mit tudsz? Semmit. Nem is ismered azt a fickót, aki az Amal Palace-ból idáig követett, de az is lehet, hogy csak itt látott, és azt gondolta, itt egy milliomos nyugati turista.

– Ugyan, micsoda marhaság! – mondta Jennifer.

– Akárhogy is, te nem tudhatod, hogyan volt. Ez a lényeg. Ők sem tudják. Ha erősködsz, hogy közöd volt a dologhoz, akkor sem fogsz megtudni semmit, nem fogsz tudni semmilyen hasznos információval szolgálni, ugyanakkor valószínűleg pénzbe fog kerülni. Ráadásul, ha meggondolod magad, akkor még holnap is bemehetsz a rendőrségre, vagy ma délután, ha már itt tartunk. Senki nem fog hibáztatni azért, hogy ilyen körülmények között a lehető legmesszebbre húztál el innét.

– Na jó – szólt vissza Jennifer. – Sikerült lebeszélned róla, legalábbis egyelőre. Menjünk vissza a szállodába! Azt hiszem, innom kell valamit, vagy ilyesmi. Minden porcikám reszket.

– Jó döntés – jegyezte meg Neil. – Azt viszont megtehetnénk, hogy valamikor a nap folyamán vagy holnap elmegyünk az amerikai követségre, és bevonjuk őket is. Ha szerintük be kéne vonni az itteni FBI-t, akkor úgy lesz, mert ha a követség is mellettünk áll, akkor nem fognak velünk szórakozni.

– Van benne valami – mondta Jennifer.

A gyilkosság helyszíne környékén a tömeg majdnem teljesen elzárta a bazársort. Az egyik oldalon a rendőrség csak keskeny nyílást hagyott a fal mellett az arra közlekedőknek. Ehhez viszont azt kellett kérniük a helyi kereskedőktől, hogy vigyék el az utcáról az árujukat. Jennifer és Neil megint kénytelen volt libasorban haladni tovább.

Ahogy Jennifer elment a tömeg mellett, visszanézett, és látta, hogy a biciklis riksa még mindig az oldalán fekszik Azt is látta, hogy hova repült ki. Futólag a sofőrre tévedt ismét a tekintete. Moccanni sem engedték, ami Neil szavait igazolta, vagyis hogy csak akkor ártsák bele magukat az ügybe, ha jó okuk van rá. Amikor egy vonalba értek a civil ruhás nyomozóval, Jennifer tekintete átfutott rajta is. A rendőr épp őt nézte.

Jennifer és Nares Praszad felügyelő másodpercekig farkasszemet nézett egymással, aztán Jennifer erővel elfordította a fejét.

– Ne nézz hátra – mondta Jennifer egészen halkan a válla fölött Neilnek –, de az a rendőrféle engem bámul.

– Ugyan már, üldözési mániád van.

– De tényleg. Szerinted emlékszik rá, hogy én ültem a riksán?

– Gőzöm sincs. Állj meg, és nézz vissza! Nézzük meg, mit csinál! Úgy értem, ha felismer, és tudja, hogy benne voltál, akkor úgysincs sok választásunk. Beszélnünk kell vele.

Jennifer megállt, de nem fordult meg azonnal.

– Ideges vagyok – mondta.

– Fordulj meg! – mondta Neil a szája elé tartott kézzel, nehogy meghallják. Talán öt-hat méterre lehettek a rendőrtől. Ha nem lett volna olyan zsúfolt és zajos a bazár, akár hallhatták is volna a férfi szavait.

Jennifer nagy levegőt vett, és lassan megfordult. Ekkor már nem volt egy vonalban Praszad felügyelővel. Amikor ő és Neil hirtelen megálltak, elzárták a keskeny utat, az emberek, akik át akartak menni, kénytelenek voltak megállni. Jennifer így is látta a rendőr arcát profilból, és ha a férfi kilencven fokban elfordította volna a fejét, akkor egyenesen rá nézett volna. De nem fordította el a fejét, és nem is hagyta abba az egyenruhás rendőrökkel folytatott beszélgetését.

– Nem téged néz – mondta Neil.

– Ügy tűnik, tényleg nem – ismerte el Jennifer.

– Akkor tűnjünk innét, mielőtt észrevesz – mondta Neil, és megrántotta Jennifer karját.

Amikor a tömeg ritkulni kezdett, sikerült szaporábbra fogniuk a tempót, és hamarosan kikerültek a bazár alagútszerű légköréből. A hatalmas Dzsáma Madzsid most ott terpeszkedett Jennifer előtt, és tőle jobbra. Jennifer visszanézett a válla fölött a bazár mélyébe, bár nem látott túl messze a belsejébe.

– Most, hogy kijöttünk a bazárból, valahogy kiszolgáltatottabbnak érzem magam – mondta. – Tűnjünk innét!

– Egyetértek – bólintott Neil.

Mindketten futni kezdtek, de eközben Jennifer folyton hátranézett a válla fölött.

– Most már tényleg egyre paranoiásabban viselkedsz – jegyezte meg Neil zihálva.

– Te is paranoiás lennél, ha valaki rád fogná a pisztolyát, aztán agyonlőnék az illetőt.

– Ezt nem vitatom.

A mecset főbejáratánál le kellett lassítaniuk a turisták és az imádkozok tömeg miatt. Jennifer továbbra is folyton hátranézett, ahogy közeledtek a parkolóhoz, és volt is értelme.

– Ne nézz oda! – mondta Jennifer, és folytatta az útját. – De az a civil ruhás rendőr követ bennünket.

Neil megállt, de nem fordult meg.

– Hol van az illető?

– Mögöttünk. Gyere, tűnjünk innét!

– Nem. Nézzük meg, hogy közelebb jön-e! – mondta Neil. – Hé, engem terhel a felelősség, hogy elhagyod a bűntett helyszínét! Nem akarom, hogy bajod legyen miatta.

– Kicsit ellentmondásos, amit mondasz.

– Nem. De tényleg, ahogy az előbb is mondtam, ha felismerte, hogy te ültél a riksán, akkor beszélnünk kell vele. Még mindig látod az illetőt?

Jennifer visszafordult, és a tömeget pásztázta a tekintetével.

– Nem, nem látom.

Neil megfordult és visszanézett.

– Ott van. Éppen a másik irányba megy. Látod, ezt is csak úgy képzelted.

– Hol?

Neil megmutatta.

– Igazad van.

Figyelték, ahogy Praszad felügyelő eltűnik a Dzsáma Madzsid felé kanyarodó utcán.

Jennifer Neilre nézett, és vállat vont.

– Bocs!

– Ne hülyéskedj már! Míg el nem fordult azon az utcán, én is azt hittem volna, hogy bennünket követ.

Jennifer és Neil folytatták az útjukat, és beértek a parkolóba. Tekintve, hogy Neil volt a magasabb, lábujjhegyre állt, hogy átnézzen az autók tengere fölött. Az első fekete Mercedes, amelyet megpillantott, nem az Amal Palace autója volt, a második viszont igen. Azután majdnem húsz percbe telt, amíg a parkolósegédek segítségével sikerült kiaraszolniuk a parkolóból a heringként összezsúfolódott kocsik közül. Öt percre rá Jennifer és Neil már a főúton voltak, és déli irányba tartottak az Amal Palace felé.

– Azt hittem, hogy Karim éttermébe mennek – mondta a sofőr Jennifernek, és a visszapillantó tükörbe nézett.

– Valahogy elment az étvágyam! – kiáltotta Jennifer a hátsó ülésről. – Szeretnék inkább visszamenni a szállodába.

– Láttál valamit Delhiből? – kérdezte Neil Jennifertől.

– Semmit – mondta Jennifer. – Ez lett volna a nagy próbálkozásom. Sajnos balul sült el. – Kinyújtotta a kezét. Remegett, nem annyira, mint a lövöldözés után, de azért még mindig jól láthatóan.

– Az iménti katasztrofális jelenet ellenére, ha jól látom, sokkal jobban sikerült elintézned a nagyanyád dolgait, mint gondoltad volna.

Jennifer nagy levegőt vett, és csücsörítve kifújta.

– Mondhatni. Nem tudtam, hogy mennyire tudom elkülöníteni egymástól a nagyanyám holttestét és a lelkét. Lehet, hogy ez annak tudható be, hogy orvostanhallgató vagyok, és elég sok tetemet láttam már. Természetesen, amikor először ránéztem a nagyi holttestére, mélyen megrendültem. De azóta már csak úgy gondolok rá, mint egy porhüvelyre, amely elárulhatja, hogyan halt meg. Jelenleg ott tartok, hogy nagyon szeretném, ha felboncolnák.

– Felboncolják a kedvedért?

– Bárcsak úgy lenne! De nem. Nem lesz boncolás. Már kiállították a halotti bizonyítványt, és miután aláírták, azt akarják, hogy balzsamoztassam vagy hamvasztassam el a holttestét. A nagyanyám esetmenedzsere úgyszólván foggal-körömmel ragaszkodik ehhez, és már az első naptól fogva, vagyis hétfő reggel óta nem száll le rólam emiatt.

– Hol van a holttest, hullaházban?

– Na persze – nevette el magát Jennifer. – Nagyi és egy Benfatti nevű férfi holtteste a kávézó hűtőkamrájában van. Tegnap reggel ott tudtam megnézni nagyit. Sok szempontból nem éppen tökéletes helyszín, de azért tűrhető. Elég hideg.

– És az a másik holttest, amit említettél?

– Két másik hasonló haláleset is volt Indiában. Az egyik annyira hasonlított a nagyi esetéhez, hogy az már egészen hátborzongató. A másik is valamennyire hasonlít, de szerintem az illetőre azonnal rátaláltak azt követően, hogy ugyanazon a furcsa dolgon esett át, amin a másik két beteg, mert a harmadikat megpróbálták újraéleszteni.

– Honnét tudsz te ennyi mindenről?

– Találkoztam mindkét özveggyel. Ráadásul sikerült rábeszélnem mindkettőt, hogy ne engedjék meg, hogy bebalzsamozzák vagy elhamvasszák a férjüket. Azt hiszem, három olyan holttesttel van dolgunk, akik egyazon ok miatt haláloztak el. A kórházak szívrohamról beszélnek, attól függetlenül, hogy az volt-e vagy sem, mivel mindháromnak volt valamilyen keringési kórelőzménye. Az igazat megvallva van egy olyan érzésem, hogy a kórházak meg akarnak szabadulni ezektől az esetektől, amilyen hamar csak lehetséges, és őszintén szólva az első naptól kezdve gyanakszom emiatt.

– Nem lehet, hogy ez afféle védekező reakció részedről, ami segít leküzdeni a nagyanyád elvesztése miatt kialakult érzelmi krízist?

Jennifer elfordult, és egy darabig némán bámult ki az autó ablakán. Jó kérdés volt, pedig először felszaladt benne a pumpa, amiért Neil képes volt azt gondolni, hogy az egészet csak úgy kitalálta. Visszafordult Neil felé.

– Azt hiszem, valami nincs rendben ezzel a három halálesettel. Szerintem nem természetes módon haltak meg. Tényleg így gondolom.

Most Neil bámult a semmibe egy darabig. Ő úgy döntött, hogy inkább a szélvédőn néz kifelé. Amikor visszafordította a tekintetét Jenniferre, látta, hogy a lány még mindig őt nézi.

– Ezt elég nehéz lenne bebizonyítani boncolás nélkül. Gondolom, megpróbáltad kérvényezni a boncolást.

– Bizonyos mértékig igen – ismerte el Jennifer. – De mint mondtam, ha egyszer már aláírták a halotti bizonyítványt, akkor boncolás nemigen jöhet szóba. Ők csak azt akarják, hogy tűnjön el a holttest a kávézó hűtőjéből. De a mai nap azért telik semmittevéssel, mert vala mi történni fog ma este, ami fordulatot jelenthet az ügyben.

– És most mi legyen, találgassak? – mondta Neil panaszos hangon amikor Jennifer elhallgatott.

– Nem, csak biztos akartam lenni benne, hogy figyelsz rám – mondta Jennifer. – Meséltem már arról, hogy nagyi egy olyan nőnek volt a gyerekkori dadája, aki később igazságügyi orvos szakértő lett?

– Azt hiszem, igen, de mondd el még egyszer.

– Az illetőt Laurie Montgomerynek hívják. New Yorkban dolgozik az Igazságügyi Orvostani Központban, a férjével, Jack Stapletonnal együtt.

– Már emlékszem, hogy emlegetetted Laurie Montgomeryt, de Jacket nem.

– Csak pár éve házasodtak össze. Kedden felhívtam közvetlenül azután, hogy láttam nagyi holttestét. Csak meg akartam tőle kérdezni pár dolgot, ő viszont legnagyobb megdöbbenésemre felajánlotta, hogy azonnal idejön. Nem tudtam, hogy nagyi ilyen sokat jelentett neki. Pedig tudnom kellett volna. Maria ilyen hatással volt az emberekre. De aztán adódott egy kis probléma: Laurie és Jack meddőségi kezelésre járnak, épp a termékenységi ciklus közepén tartanak, ami azt jelenti, hogy Jacknek itt kell lennie, hogy helytálljon. – Neil elhúzta a száját.

– Na mindegy, a lényeg, hogy úgy hidalták át ezt a problémát, hogy mindketten eljönnek, és ma este száll le a gépük.

– Hát az semmiképpen nem árt, ha idejönnek – mondta Neil. – De azért szerintem ne táplálj túlzott reményeket! Ha te képtelen voltál elérni bármit is az itteni hatóságoknál, akkor nem hiszem, hogy az a házaspár sokkal többre jutna. Történetesen tudomásom van róla, hogy Indiában nem éppen népszerű terület az igazságügyi orvostan. És nem az orvosok döntik el, hogy lesz-e boncolás vagy sem.

– Én is ugyanezt hallottam. Ráadásul tovább nehezíti a problémát, hogy nem egyértelmű, melyik minisztériumra tartozik az ügy. A halottasházak a belügyminisztériumhoz tartoznak, ugyanakkor a hozzájuk tartozó igazságügyi orvos szakértők az egészségügyi minisztérium alá. Ráadásul a rendőrség és a bíró dönti el, hogy indokolt-e a boncolás, nem pedig az orvosok.

– Ezt mondom én is. Épp ezért nem fűzök túl nagy reményt ahhoz, hogy fordulat álljon be az ügyben csak azért, mert két zseniális orvos szakértő érkezik a városba. Az az érzésem, hogy te már megtettél mindent, ami emberileg lehetséges.

– Az lehet, de nem adom fel, bár a mai epizód után nagy a kísértés. Őszintén szólva, ha Laurie és Jack nem jönne ide ma este, akkor elutaznék.

– Én lennék az első, aki erre biztatnálak, és biztos vagyok benne, hogy nem is lenne olyan rossz ötlet.

Egy darabig némán ücsörögtek egymás mellett az autóban, és mindketten elgondolkodva bámultak a delhi utcák színes forgatagát. Egy idő után Jennifer Neil felé pislantott. Még mindig megdöbbentette a férfi jelenléte. Amikor a vécé fölött kuporgott, és félrerántották a függönyt, álmában sem gondolta volna, hogy Neil áll majd a túloldalon. Nézte a férfi arcélét… Egy kis bemélyedés volt ott, ahol az orra a homlokával találkozott, mint a görög érméken található arcéleken. Az ajka telt volt, az ádámcsutkája jókora. Jóképű férfinak tartotta, és legyezte a hiúságát, hogy utána jött. De vajon mit jelent ez? Hiszen tulajdonképpen már lemondott róla, amikor Neil olyan könnyedén lerázta magáról. Bár Jennifer nem szokott ahhoz, hogy visszakozzon, ha egyszer elszánta magát, ám azok után, hogy Neil képes volt több ezer kilométerre eljönni utána, lehet, hogy érdemes lesz megváltoztatni ezt a szokását.

– Azt tervezed, hogy kimész a repülőtérre a barátaid elé? – kérdezte Neil hirtelen.

– Igen. Van kedved velem jönni?

– Szerinted nem volna biztonságosabb a szállodában maradni?

– Meglehet, de a repülőtéren azért jó a biztonság. Na persze a szállodában is. Szerintem nem lesz gond.

– Veled tartok, ha lehet.

– Hát persze – mondta Jennifer.

Jennifer felemelte a kezét. Még mindig úgy remegett, mintha tíz csésze kávét megivott volna.

A lány néha kinézett a hátsó ablakon. Aggasztotta, hogy esetleg követik őket, mert nyilván akkor is követték, amikor eljött a szállodából. Sajnos a nagy forgalomban és az utcákon uralkodó általános káoszban ezt elég nehéz volt megállapítani. De amikor az Amal Palace-hoz értek, és ráfordultak a hosszú felvezetőútra, valami szokatlan történt.

Még egyszer visszanézett, amikor elindultak felfelé a bekötőúton, és már épp előre akart fordulni, amikor apró fehér autó hajtott be a felvezetőúton mögöttük. Aztán megállt, és elzárta az utat. Jennifer próbálta megállapítani, hányan ülnek az autóban, de nem tudta, mert a napsugár visszaverődött a szélvédőjéről.

Előrefordult, és látta, hogy mindjárt a főbejárathoz érnek. Megint hátranézett, és látta, hogy az apró fehér autó kitolat a felvezető útról, és elhajt nagy tülkölés és kiabálás közepette. Valaki nyilván rossz helyre kanyarodott be, ez minden, gondolhatta volna Jennifer, csakhogy felajzott lelkiállapotában ez elég szokatlannak tűnt.

– Nincs többé szükségük az autóra? – kérdezte a sofőr, és ezzel elvonta Jennifer figyelmét a fehér autó különös viselkedéséről.

– Már nincs – mondta Jennifer, és alig várta, hogy bejusson a szállodába. – Köszönöm.

– Le vagyok nyűgözve, hogy autóval mentél – mondta Neil, amikor a bejárat felé sétáltak.

– Nem tudom, mennyibe fog ez kerülni – ismerte el Jennifer. –A külföldi gyógykezelés nevű chicagói cég fizeti a szállodai számlámat, de azt nem tudom, hogy ez vonatkozik-e a pluszszolgáltatásokra is. Ha nem, akkor a hitelkártyám bánja.

Az előcsarnokban elbizonytalanodtak.

– Nem vagy éhes? – kérdezte Neil.

– Egyáltalán nem – ismerte be Jennifer. – Úgy érzem magam, mintha túladagoltam volna magam koffeinnel.

– Mihez van kedved? Vagy javasoljak én valamit, tekintve, hogy mennyire fel vagy pörögve?

– Jó, legyen úgy – válaszolta Jennifer habozás nélkül. Úgy érezte, képtelen bármilyen gyakorlati problémával foglalkozni.

– Amikor tegnap este bejelentkeztem, azt mondták, hogy van egy jól felszerelt fitnesztermük súlyzókkal, kondigépekkel, biciklivel, mindennel. Van nálad valami sportos öltözék?

– Van.

– Tökéletes. Lehet, hogy egy kis edzésre lenne szükséged. Ha egy kicsit mozgunk, biztos megjön az étvágyad is, és akkor ehetünk a medence mellett. Aztán később, ha van kedved hozzá, elmehetnénk a követségre, hogy beszéljünk valakivel a konzulátusról. Legalább megtudod, mi a véleményük a bazárban történt epizódról, és biztos tanácsot is adnak.

– Nem tudom, jó ötlet-e elmenni a követségre, de eredetileg én is a konditerembe és az uszodába akartam menni. Egyszóval benne vagyok.

– Miss Hernandez! – kiáltotta valaki.

Jennifer a hang irányába fordult. Látta, hogy az egyik recepciós integet neki egy papirossal a kezében. Elnézést kért Neiltől, és odalépett a pulthoz.

– Korán visszaért – mondta Szumit. – Remélem, élvezte a városnézést.

– Nem egészen olyan volt, ahogy képzeltem – mondta Jennifer, de nem volt kedve elmagyarázni, hogy mi történt.

– Nagyon sajnálom! – mondta Szumit. – Lehet, hogy mi rontottunk el valamit?

– Nem, inkább én – ismerte be Jennifer, aztán témát váltott. – Van itt számomra valami?

– Igen. Sürgős üzenete van. Fel kell hívnia Kashmira Varinit, itt az üzenet és a telefonszáma.

Jennifer átvette a telefonszámot. Dühös volt, hogy már megint zavarják. Elindult vissza Neil felé, és közben kinyitotta az üzenetet. Ez állt benne: „Elintéztünk valami egészen különleges bánásmódot a nagyanyja számára. Kérem, hívja fel Kashmira Varinit.” Jennifer megállt, és újra elolvasta az üzenetet. Teljesen elképedt. Az első gondolata az volt, hogy talán felcsillant valami remény, és azt tervezik, hogy felboncolják a nagyanyját. Továbbment tehát, és megmutatta az üzenetet Neilnek.

– Ez a nő a fekete bárány – mondta Jennifer.

– Hívd fel! – válaszolta Neil, és visszaadta a papírt.

– Gondolod? Az az igazság, elég nehezen tudom elképzelni, hogy valami normális dolgot művelt ezúttal.

– Csak egy módon járhatsz utána…

Mindketten visszamentek a recepcióspulthoz. Jennifer megkérdezte, van-e az előcsarnokban olyan telefon, amelyet helyi híváshoz használhatna. Szumit gondolkodás nélkül felkapta az egyik előtte heverő telefont, feltette a pultra, és Jennifer felé tolta. Ezután még föl is emelte a kagylót Jennifernek, a kezébe adta, majd megnyomta a mutatóujjával azt a billentyűt, amely a városi vonalat adta. Mindezt lefegyverző mosoly kíséretében.

Jennifer beütötte a számot, és amíg kicsörgött, Neilre nézett. Igazán nem tudta, mire számítson.

– Ó! – mondta Kashmira, amikor Jennifer bemutatkozott. – Köszönöm, hogy visszahívott. Kitűnő hírem van. Az igazgatónknak, Radzsis Burgavának sikerült egy rendkívüli dolgot kijárnia a nagyanyja részére. Hallott már a Varanaszi nevű hamvasztóhelyről?

– Attól tartok, nem – válaszolta Jennifer.

– Varanaszi városa vagy Benáresz, ahogy az angolok hívják, vagy Kashi, ahogy az ókorban nevezték, India legszentebb hindu városa; háromezer évre visszanyúló vallási örökséggel dicsekedhet.

Jennifer Neilre nézett, és vállat vont, jelezvén, hogy még mindig fogalma sincs, mit akarnak a kórházból.

– A várost Siva szentelte meg, és a Gangesz a legszentebb hely a halotti rítusok gyakorlásához.

– Kérem, avasson be, hogy mindennek mi köze van a nagyanyámhoz! – mondta Jennifer türelmetlenül, miután rájött, hogy az egésznek semmi köze a boncoláshoz.

– Természetesen – folytatta Kashmira lelkesen. – Mr. Burgavának sikerült elintéznie olyasvalamit, ami egészen példa nélkül álló. Varanasziban csak hindukat szokás elhamvasztani, mégis sikerült engedélyt szereznie ahhoz, hogy a nagyanyja halotti rítusát Varanasziban mutathassák be. Csak az kell hozzá, hogy bejöjjön a kórházba, és aláírja az engedélyt.

– Végképp nem szeretnék megbántani senkit – mondta Jennifer – de számomra aztán halálosan mindegy, hogy Varanasziban vagy Újdelhiben hamvasztják el a nagyanyámat.

– Ön nyilván nem érti, hogy miről van szó. Azok, akiket Varanasziban hamvasztanak el, nagyon jó karmát kapnak, és igen jó körülmények között születnek újjá az új életben. Csak az ön engedélyéhez van szükség ehhez.

– Mrs. Varini – mondta Jennifer egészen lassan –, holnap bemegyünk a kórházba. Velem lesz a két igazságügyi orvos szakértő barátom, és valamiféle megállapodásra jutunk majd.

– Azt hiszem, nagyon rosszul teszi, ha nem él ezzel a különleges lehetőséggel. Nem kerül semmibe. Szívességet teszünk ezzel önnek és a nagyanyjának.

– Mint mondtam, nem akarok az érzéseibe gázolni. Nagyra értékelem az erőfeszítéseiket, de jobban örültem volna, ha azért hív, hogy engedélyezték a boncolást. A válaszom: nem.

– Akkor közölnöm kell önnel, hogy a Viktória Királynő Kórház a bírósághoz fordul, és körülbelül holnap délre várjuk a felhatalmazást a bírótól, hogy elszállíttathassuk és elhamvasztathassuk Varanasziban a nagyanyját, Mr. Benfattit és Mr. Lucast. Sajnálom, hogy erre kényszerített bennünket, de a nagyanyja és a többiek holtteste most már az intézmény „jóléti” helyzetét fenyegeti.

Jennifer feje szinte beleremegett abba, ahogy a nő lecsapta a kagylót. Visszaadta a telefont Szumitnak, és megköszönte a segítségét. Aztán így szólt Neilhez:

– Lecsapta a telefont. Holnapra kicsikarják a bírósági engedélyt, hogy elszállítsák és elhamvasztassák nagyit.

– Még jó, hogy a barátaid ma este érkeznek.

– Igazad van, ha egyedül lennék, fogalmam sincs, mit tehetnék.

– Akkor tényleg tök jó, hogy jönnek… – mondta Neil.

– Na jól van – mondta, és belebokszolt Neil karjába.

– Menjük fel a szobánkba, és öltözzünk át sportszerkóba.

– Ez volt a mai legjobb ötleted – mondta Jennifer, és mindketten elindultak a lift felé.

Huszonhetedik fejezet

2007. október 18.,

csütörtök 14 óra 17 perc,

Újdelhi, India

Nares Praszad felügyelő belépett az egészségügyi minisztérium épületébe, és rögtön feltűnt neki, hogy miCJOcU különbség van az újdelhi rendőrség és e között az épület között. Mlg náluk teljesen normálisnak számított a málladozó vakolat és bizonyos mennyiségű szemét, az egészségügyi minisztérium viszonylag tiszta volt, a biztonsági felszerelések is újak voltak, és az azt üzemeltető emberek is motiváltnak tűntek. Szokás szerint a bejáratnál kelleti hagynia a szolgálati revolverét.

Nares belépett a második emeleti folyosóra vezető ajtón, és végigsétált a hosszú, visszhangos folyosón, melynek végén tudomása szerint az új gyógyturisztikai hivatal székelt. Kopogtatás nélkül lépett be. A Rames Srivasztava és az ő irodája közötti kontraszt még nagyobb volt, mint az imént említett épületek között. Rames irodáját frissen festették, és új bútorok voltak benne. Nyilvánvaló volt, hogy Rames jóval magasabb szinten áll a köztisztviselői ranglétrán, és ez szinte mindenből látszott, ideértve a titkárnője asztalán lévő berendezéseket is.

Nares számított rá, hogy egy darabig várnia kell. Ez is hozzátartozott a bürokrácia mechanizmusához, a hivatalnokok így próbálták éreztetni felsőbbrendűségüket a kollégáikkal szemben, még akkor is, ha éppen ráértek. De Narest ez nem zavarta. Ráadásul volt egy várórész új kanapéval, szőnyeggel, magazinokkal, bár az olvasnivaló nem volt éppen friss sajtóanyag.

– Srivasztava úr most már fogadja önt – jelentette be az egyik titkárnő tizenöt perccel később, és a főnöke ajtajára mutatott.

Nares talpra kászálódott. Pár másodperc múlva már ott állt Rames íróasztala előtt. Rames nem kínálta hellyel. A férfi az íróasztalán könyökölt, és az ujjait összefonta. Vizenyős szemével dühösen méregette Narest. Nyilvánvaló volt, hogy nem bájcsevegésre hívta.

– Azt mondta a telefonban, hogy találkozni akar velem, mert probléma adódott – mondta Rames szűkszavúan. – Miről van szó?

– Az első dolgom az volt ma reggel, hogy ráálltam Miss Hernandez-re. Sajnos nem elég korán érkeztem ahhoz, hogy már akkor rátapadjak, amikor átment reggelizni az Imperialba, így aztán nem tudom, hogy ott kivel találkozott. De közvetlenül azután, úgy kilenc körül visszajött az Amalba, azután bérelt egy szállodai autót, és a jelek szerint városnézésre ment.

– Muszáj ezt most mind végighallgatnom? – panaszkodott Rames.

– Csak akkor, ha érdekli, hogyan történt a baj – mondta Nares. Rames körkörös mozdulatot tett a mutatóujjával, jelezvén Nares-nek, hogy folytassa.

– Futólag megállt a Vörös erődnél, de nem tetszett neki. Ezután átment a bazárba, leparkolt a Dzsáma Madzsituál, és biciklis riksát bérelt.

– Megmondaná, hogy mi volt a baj? – emelte fel a hangját Rames ismét.

– Én ekkor érkeztem a parkolóba, közvetlenül azután, hogy valaki ugyancsak megérkezett egy új E osztályú Mercedesszel. Szemmel tartottam a fickót, mert már a Vörös erőd óta követte a kisasszonyt.

Rames arca fintorba torzult Nares körülményes leírását követően.

– Az illető Miss Hernandez nyomába eredt, amit elég különösnek találtam, így én is felkötöttem a nyúlcipőt, és utánuk rohantam. Ettől fogva minden egy szempillantás alatt zajlott le. A fickó nem habozott, odarohant Hernandez kisasszony mögé, és pisztolyt rántott. Az egész a zsúfolt bazár közepén történt, egy csomó ember vette körül. Nem kérdezett semmit, hanem azonnal tüzelni akart. Két másodpercem volt, hogy eldöntsem, közbeavatkozom-e. Eszembe jutott, hogy ön azt mondta, nem akarja, hogy mártír legyen a nőből. Márpedig az lett volna belőle, így aztán tüzeltem, és megöltem a gyilkolni szándékozó férfit.

Rames szája lassan kinyílt döbbenetében. Aztán a homlokára csapott, a könyökére támaszkodott, és rázni kezdte a fejét.

– Ez nem lehet igaz! – kiáltotta. Nares vállat vont.

– Olyan gyorsan történt minden. – Nares a zsebébe nyúlt, és kivett belőle egy papírost. Ez volt ráírva: Davál Narang.

Aztán az íróasztalra helyezte a papírost, Rames elé.

Rames továbbra is a kezére támasztotta a fejét, előrenyúlt, és elvette a papírost. Elolvasta a rajta álló nevet.

– Van fogalma róla, hogy ki ez a fickó? – hördült fel Rames. Felemelte a tekintetét, és dühösen nézett Naresre.

– Most már van. Davál Narang.

– Így van. És tudja, hogy kinek dolgozik ez a Davál Narang?

Nares megrázta a fejét.

– Sasank Malotrának, maga barom. Malotra meg akart szabadulni a lánytól. Rablógyilkosságnak tüntették volna fel. Csak akkor lett volna mártír a lányból, ha mi, köztisztviselők öljük meg őt, nem Malotra.

– Mit kellett volna tennem? Próbáltam betartani az utasítását. Miért nem mondta, hogy Malotra fogja elintézni?

– Mert nem tudtam. Legalábbis nem tudhattam biztosan. – Rames heves kézmozdulatokkal dörgölni kezdte az arcát. – Most aztán egyértelműen rosszabbra fordult minden. A lány már tudja, hogy célpont lett belőle. Hol van most?

– Visszament a szállodába.

– Mi történt a lövöldözés helyszínén?

– A lövöldözés jó nagy pánikot keltett. A lány elmenekült, akárcsak mindenki más. Ott maradtam, hogy segítsek a helyi rendőröknek visszaállítani a rendet, és hogy azonosítsuk az áldozatot.

– Visszajött a lány, hogy beszéljen a rendőrökkel vagy magával?

– Visszajött egy amerikai férfi kíséretében. Nem tudom, hol találkoztak, de nem beszélt a rendőrökkel, ami azért elég furcsa. Arra gondoltam, hogy beviszem a kapitányságra, de először önnel akartam beszélni.

– Ebből is látszik, hogy mennyire gyanakvó lett a lány.

– Az is lehet, hogy ezek után elhagyja az országot.

– Hát az szép lenne, csakhogy a kórházigazgató és a nagyanyja esetfelelőse szerint aligha megy el. Valami oknál fogva ez az ifjú hölgy továbbra is elszántan folytatja a tevékenységét, függetlenül attól, hogy mi történt.

– Nos, mit kíván tőlem ezek után?

– Sikerült valamire jutnia azzal kapcsolatosan, hogy kiderítsék, ki szolgáltatja az anyagot a CNN-nek?

– Két embert is ráállítottam az ügyre ma reggel. Azóta még nem beszéltem velük.

– Hívja fel őket, addig én beszélek Sasank Malotrával. Ezenkívül még egy halott betegünk van: az Aszklépiosz Gyógyászati Központban történt az eset. A CNN megint rendkívül hamar tudomást szerzett a dologról.

Rames felvette a telefont. Nem örült igazán, hogy Sasank Malotrával kellett beszélnie. Annak ellenére, hogy mit mondott Naresnek, Rames jól tudta, hogy tulajdonképpen neki köszönhető Davál Narang halála. Mint Nares az imént figyelmeztette, szólnia kellett volna a felügyelőnek.

– Remélem, azért hív, hogy megköszönje, hogy megoldottam a problémáját – kezdte Sasank, amikor felvette a telefont. A hangján semmiféle érzelem nem tükröződött. Nem volt olyan vidám, mint előző nap, de fenyegető sem.

– Attól tartok, nem. Sajnos új probléma adódott, és ez tetézi a korábbi bajt.

– Micsoda? – csattant fel Sasank.

– Először is Miss Hernandez rábeszélte a harmadik beteg özvegyét, hogy boncolást követeljen. Másodszor pedig Davál Narangot agyonlőtték ma délelőtt Ódelhiben, a bazárban.

– Komolyan mondja?

– Maga küldte Hernandez kisasszony után, hogy vegye rá, hogy elhagyja Indiát? – kérdezte Rames.

– Tényleg meghalt? – kérdezte Sasank dühösen és hitetlenkedve.

– Biztos forrásból tudom.

– De hát hogy történhetett ez? Davál profi volt, nem amatőr.

– A profik is hibáznak néha.

– De Davál nem – acsarkodott Sasank. – Ő volt a legjobb. Ide hallgasson, ezt a nőt el kell intézni.

– Mi is hasonlóan gondoljuk, de most gyanút fogott, hogy valaki meg akarja ölni. Azt hiszem, ebből az irányból kéne megközelítenünk a problémát.

– Jó lesz, ha intézkedik– mennydörögte Sasank. – Gondolom, nem örülne, ha állandóan a háta mögé kéne néznie mostantól fogva, amikor munkába megy vagy hazafelé tart. – Azzal letette a kagylói.

Rames is visszaejtette a telefonkagylót a helyére. Felnézett Naresre, aki ugyancsak befejezte a hívását.

– Eddig még semmi eredmény – mondta Nares. – De még alig fogtak hozzá a nyomozáshoz. Nem épp sétagalopp az sem. Egy csomó kutatóorvosnak van hozzáférése az egyetemektől független magánkórházakhoz, és jó páran közülük egynél több intézménybe is bejáratosak. Ez elsősorban a betegek kényelmének érdekében történik, mármint a hely szempontjából, és a jelek szerint nem vesznek fel olyan sokat, mivel nem lehetnek magánbetegeik.

– De gondolom, az emberei folytatják a nyomozást.

– Természetesen, nagy erőkkel. Mit kíván tőlem ezek után?

– Maradjon rajta ezen a Hernandez nevű nőn! Állítólag egy igazságügyi orvos szakértő barátja érkezik ma este. Ne feledje, boncolásról szó sem lehet! Nagy szerencse ebben a helyzetben, hogy a törvény e tekintetben a mi oldalunkon áll.

Huszonnyolcadik fejezet

2007. október 18.,

csütörtök 16 óra 32 perc,

Újdelhi, India

Cal feltette mindkét lábát a könyvtárasztalra. Santana egy csomó cikket hozott neki a gyógyturizmusról, amelyek az amerikai újságokban jelentek meg az utóbbi napokban. Valamennyi cikk a CNN és a többi kábeltelevízió hálózat által feldolgozott három újdelhi haláleseten alapult. Az emberek ráharaptak a témára. Cal kedvencei azok voltak, amelyekbe személyes sztorikat is beleszőttek arról, hogy az emberek visszamondták az előjegyzett műtétjüket, pedig főleg Indiába vagy Thaiföldre mentek volna.

Most, hogy hirtelen minden ilyen jóra fordult, Calnak eksztázisban kellett volna lennie, mégsem volt. A Hernandez lánnyal kapcsolatos sztori olyan volt, mint egy fogfájás, napról napra egyre jobban zavarta. Aznap korán reggel felhívta az aneszteziológus és a patológus ismerősét, és újból pontról pontra átbeszélte velük, hogy mi lenne akkor, ha valaki elvileg szukcinilkolint kapna. Ha a két orvos gyanakodni kezdett is, egyáltalán nem hallatszott a hangjukból, és szinte versengve bizonygatták neki, hogy az ördögi terv bombabiztos.

Amikor letette a telefont a konferenciabeszélgetés után, úgy érezte, meggyőzték. Sajnos ez az érzés nem tartott sokáig, és megint csak ez a nő idegesítette tudat alatt. Vajon mire bukkanhatott ez a tudálékos orvostanhallgató, ami felkeltette a gyanúját? Lehet, hogy hamarosan hazamegy, ám elképzelhető, hogy a távozását követően mások is be-lebotlanak ugyanabba a rejtélyes, ugyanakkor potenciálisan végzetes iiibába.

– Hé, haver! – kiáltotta Durell a könyvtárajtóból. Cal odaintett.

– Mi a pálya?

– Nincs kedved kijönni és megnézni a cég új járgányát?

– Dehogy nincs – mondta.

Levette a lábát az asztalról és felállt. A következő pillanatban becsapódott a ház ajtaja.

– Várhat a dolog pár percet? – kérdezte Cal. – Ha Veena és Szamira jött meg, akkor beszélni szeretnék velük egy kicsit. Egész nap ez a Hernandez nevű tyúk jár a fejemben, amióta azt mondtad, hogy ki kell derítenünk, mi keltette fel a gyanúját. Gondolom, ahhoz lehet köze a dolognak, hogy orvostanhallgató a kiscsaj, de ha megölnek, akkor sem tudom kitalálni, mi lehetett az. Még Észak-Karolinába is telefonáltam annak a két charlotte-i orvosnak, akikkel eredetileg konzultáltam. Amennyire én látom, nincs miért aggódnunk.

– Szerintem is ki kéne derítenünk – mondta Durell. – Máskülönben állandóan idegeskednünk kell. Érted, mire gondolok…?

– Persze, értem, hogy mire gondolsz – mondta Cal, miközben Veena, Szamira és Rádzs belépett a könyvtárba.

Jó hangulatban voltak, egy gyerekdalt énekelgettek. Szamira elszakadt a többiektől, odalépett Durellhez, hogy megölelje és megcsókolja. Veena Cal felé indult, de ő csak arcon puszilta a férfit.

Rádzs a szó szoros értelmében nevetve huppant le a kanapéra, miközben befejezte a dalocska utolsó refrénjét.

– Ti aztán jókedvűek vagytok – jegyezte meg Cal, amivel arra célzott, hogy ő nem annyira.

– Mert könnyű napunk volt – mondta Veena. – Rádzs volt az egyetlen, aki kapott egy beteget, de neki is csak porckorongsérve volt. Szamirának meg nekem alig akadt tennivalónk.

– Az meg hogy lehet?

Veena és Szamira egymásra néztek.

– Hát, nem lehet tudni biztosan. Lehet, hogy pár beteg visszamondta a műtétet. De az is lehet, hogy a Nurses International túlságosan jó munkát végzett – mondták nevetve.

– Az elég vicces lenne – mondta Cal. – Jut eszembe, mi a helyzet azzal a Hernandez lánnyal? Ma nem történt semmi különös?

– Fél három körül éppen ráértem – mondta Veena –, így aztán lementem, hogy beszéljek az esetfelelőssel. Rákérdeztem, mi a helyzet Maria Hernandez holttestével, hogy sikerült-e már eldönteni, mi lesz vele. Gúnyosan felhorkant, és azt mondta, „természetesen nem”. Mint megtudtam, egészen odáig elmentek, hogy felajánlották neki, elviszik a holttestet Varanasziba, és ott hamvasztják el a Gangesz partján, ám a lány nem egyezett bele, így aztán teljesen ki vannak akadva. Holnap bejön a kórházba az orvos szakértő barátjával, ami persze mit sem számít, mert nem hajlandók engedélyezni a boncolást. Ettől függetlenül úgy tűnik, sima az ügy. Az esetfelelős azt mondta, holnap kapják meg az engedélyt a bírótól, hogy elszállíttassák és elhamvasztassák a holttestet. Tehát valamikor holnap ilyenkor már túl leszünk a dolgon.

– Ugyanez a helyzet Benfattival – mondta Szamira.

– És David Lucasszal is – toldotta meg Rádzs. – A bíró döntése mindhárom holttestre vonatkozik majd.

– De ugye nem érdeklődtetek mindhárman a holttestekről? – kérdezte Cal kissé nyugtalanul.

– De igen – válaszolta Szamira. – Miért, baj? Valamennyien jobban örülnénk, ha a holttestek eltűnnének.

– Könyörgök, most már álljatok le! Ne hívjátok fel magatokra azzal a figyelmet, hogy a holttestek felől kérdezősködtök.

Mindhárman vállat vontak.

– Nem hinném, hogy ezzel túlságosan felhívnánk magunkra a figyelmet – mondta Szamira. – Úgyis erről beszél az egész kórház. Nem csak mi csámcsogunk rajta.

– Legyetek szívesek, maradjatok ki ebből! – mondta Cal.

– Ma írták alá a betegem halotti bizonyítványát – mondta Rádzs.

– A feleség azonban továbbra is ragaszkodik a boncoláshoz, Jennifer Hernandez tanácsára.

– Mit állapítottak meg hivatalosan a halál okaként? – kérdezte Cal.

– Szívrohamot – válaszolta Radzs. – Embóliával és stroke-kai szövődött szívrohamot.

– Tekintve, hogy mindhárom holttest megvan még – mondta Cal egyelőre pár napig ne legyen több eset.

Veena felállt a fotelból, ahová az imént lerogyott.

– Teljesen egyetértek. Addig ne legyen több eset, amíg el nem ül a botrány, amelyet Jennifer Hernandez okozott.

– Valaki közölje a dolgot Petrával – mondta Cal. – A nővérke ugyanis jelezte ma, hogy lenne még egy jó jelöltje.

Veena elindult a szobák felé.

– Majd én beszélek vele. Szerintem a tegnap estit sem kellett volna. – Meg sem várta a választ, hanem kiment a szobából.

Rádzs felállt a kanapéról.

– Azt hiszem, én lezuhanyozok – mondta.

– Hasonlóképpen – csatlakozott Szamira. Még egyszer megölelte Durellt, aztán Rádzs után eredt.

Cal Durellre pillantott.

– Lássuk azt a járgányt! – mondta.

– Rendben – válaszolta Durell.

– Szerintem le kéne állítanunk Jennifer Hernandezt – mondta Cal, miközben kimentek a könyvtárból, és a bejárati ajtó felé tartottak.

– Én mondtam neked, amíg rá nem jövünk, mi keltette fel a gyanúját, addig mindig úgy érezzük, mintha Damoklész kardja lebegne a fejünk fölött. Valaki más észreveszi majd, és ránk hozza a bajt.

– Pontosan ez aggaszt engem is. Nagyon idegesítő. Pont most, amikor egyébként minden olyan jól megy.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte Durell.

Kinyitott a ház ajtaját, és előreengedte Calt.

– Azt hiszem, felhívom Szahint, tudod, azt a bőrdzsekis fickót. Veena apjánál is tökéletes munkát végzett. Azért gondoltam éppen rá, mert tegnap telefonált, és elmondta, hogy beugrott Basant Csandrá-hoz szerdán, és a fickó teljes pánikban volt. Szerinte jó pár hétig nem kell meglátogatnia. Arra gondoltam, könnyedén elbánna Jennifer Hernandezzel is. Sokkal egyszerűbb feladat.

– És mit kéne tennie?

– Elkapja, és idehozza. Bezárhatnánk a garázs alatti szobába, amíg ki nem húzunk belőle valamit.

– Es azután? – kérdezte Durell, miközben odaállt a bordó színű Toyota Land Cruiser mellé. Nem volt éppen vadiúj terepjáró, és volt rajta már pár horpadás is, de ettől még markánsabbnak tűnt.

Cal rátette a jobb kezét a jármű motorházának tetejére, megkerülte, miközben végighúzta rajta az ujját. Aztán kinyitotta a sofőr felőli ajtót, és benézett. A belseje pont ugyanannyira leharcolt volt.

– Tetszik – mondta Cal. – Milyen a motorja?

– Jó. Egy építészeti cég tulajdonában volt előtte.

– Tökéletes – mondta Cal. Határozott mozdulattal bevágta az ajtót, amely egyetlen kattanással bezárult.

– Szóval mit fogsz tenni Jennifer Hernandezzel, miután kihúztuk belőle, amit hallani akarunk?

– Semmit. Lefizetem Szahint, hogy tüntesse el. Nem akarok tudni róla, hogy hová, de gondolom, valahol a szeméttelep alján fog kikötni.

Durell bólintott. Azon tűnődött, hogy vajon hányan tűnhettek már el ott. Elég kézenfekvő volt.

– Hé, cimbora, tetszik ez a roncs! – mondta Cal, és egyszerre jobb kedvre derült. Belerúgott az egyik első gumiba. – Ha szükségünk lesz rá, tökéletesen beválik majd. Szép munka!

– Köszönöm.

Huszonkilencedik fejezet

2007. október 18.,

csütörtök 22 óra 32 perc,

Újdelhi, India

Miután Laurie összeszedte teljes injekciósszerelékét, elindult vele a repülő egyik mosdója felé. Magára zárta az ajtót, aztán kipakolta a gonadotoprin-készítményt az apró polcra. Felszívta a fecskendővel az előírt mennyiségű tüszőérést stimuláló hormont, aztán ügyesen beadta magának a szubkutáninjekciót a combja elülső részébe. Este tíz óra volt indiai idő szerint, ami azt jelentette, hogy New Yorkban délután egy óra volt. Márpedig mindennap ekkor kellett beadnia magának az injekciót. Ebben a pillanatban Északnyugat-India fölött repültek, nemsokára közelítenek Újdelhi felé.

Amikor Laurie megvolt az injekcióval, megnézte magát a tükörben. Borzasztóan nézett ki. A haja szanaszét állt, a szeme alatt sötét karikák húzódtak, és egészen mélyen lenyúltak a szája irányába. Az volt a legrosszabb, hogy általában véve koszosnak érezte magát. De nem csoda. Először is egész éjjel repültek Párizsba, és ezalatt csak pár órát tudott aludni. Aztán három órát kellett várni az átszállásra, melynek jó része azzal telt, hogy átmentek a következő kapuig. Aztán következett még ez a nyolcórás maratoni repülés. Az volt a legidegesítőbb az egészben, hogy Jack viszont remekül aludt. Ez egyszerűen igazságtalanság volt. Laurie összeszedegette a hulladékot, és behajította a szemetesbe. A használt tű a retiküljébe került, ott tartotta a gyógyszereit, illetve a steril tűket. Nem akart felelőtlenséget elkövetni. Megmosta a kezét, és még egyszer megnézte magát a tükörben. Nehéz lett volna nem megnézni magát, mivel a liliputi méretű mosdó minden falát tükör borította. Akarata ellenére is azon tűnődött, vajon ez a hirtelen út milyen hatással lesz a meddőségi kezeléssel járó kálváriára. Eleve fogalma sem volt, hogy eddig miért nem esett teherbe, és remélte, hogy az utazás nem súlyosbítja az eddigi problémát.

Kinyitotta az ajtót és kilépett. Érezte, hogy miközben eljutott attól a ponttól, ahogyan Jack alvására reagált egészen addig, hogy azon tűnődött, miért nem tud teherbe esni, teljesen felhúzta magát, így aztán tudatosan próbált megnyugodni. Nagyon remélte, hogy az indiai látogatás során képes lesz kordában tartani oly könnyen elszabaduló érzelmeit, így valóban meg tudja adni majd a kellő segítséget, amelyre Jennifer számít. Hiszen tulajdonképpen ezért vállalkozott erre az útra. Laurie ugyanakkor beismerte magának, hogy saját lelkiismeretével is szeretett volna elszámolni. Maria halála ugyanis jókora lelkifurdalást ébresztett benne.

Amikor visszaült a helyére, Jackre pillantott. Még mindig mélyen aludt, pontosan ugyanabban a helyzetben, mint ahogyan pár perccel ezelőtt itt hagyta. Róla lehetett volna mintázni a nyugalom szobrát, ahogy finom, ártatlan mosollyal jóképű arcán szunyókált. A haja persze összekócolódott, de mivel elég rövidre nyírta, afféle Július Cézár-stílusban, korántsem tűnt olyan borzasztónak, mint az ő csimbókokban lógó, felmosórongyszerű haja.

Épp olyan gyorsan, ahogy az előbb felhúzta magát azon, hogy Jack milyen jól tud aludni, most ellenkező érzelmek rohanták meg, örömteli mosoly jelent meg az arcán. Laurie jobban szerette Jacket, mint ahogy korábban gondolta, így aztán nagyon szerencsésnek érezte magát.

Ebben a pillanatban egy hang szólalt meg recsegve a repülőgép hangszórójából. A kapitány üdvözölt mindenkit Indiában, és bejelentette, hogy megkezdték a leszállást az Indira Gandhi nemzetközi repülőtérre, és húsz perc múlva meg is érkeznek.

Laurie-t megrohanták az érzelmek, így két tenyerébe fogta Jack arcát, és csókot nyomott az ajkára. A férfi szeme felpattant, pislogni kezdett, aztán viszonozta a csókot. Laurie szája széles mosolyra húzódott.

– Megérkeztünk – mondta.

Jack felült, nyújtózott egyet, aztán megpróbált kinézni az ablakon.

– Az égvilágon semmit sem látok.

– Nem is fogsz. Ne feledd, már 22.40 van. Este 11-kor fogunk leszállni.

A landolás zökkenőmentes volt. Laurie és [ack egyaránt izgalommal telve szálltak ki a gépből, és kéz a kézben sétáltak a terminál felé. Az útlevél-ellenőrzésnél nem volt semmi gond, és a poggyászukra sem kellett várni, mert a kézipoggyászba belefért minden. Simán átsétáltak a vámon is.

Amikor Laurie és Jack felbukkant a vámvizsgálathoz vezető lejtőn, Jennifer vadul integetni kezdett, és a nevüket kiabálta. Annyira türelmetlenül várta már őket, hogy leszaladt pár lépcsőt, hogy elébük menjen, és megölelte Laurie-t.

– Isten hozott Indiában! – mondta Jennifer vidáman. – jaj, annyira hálás vagyok, hogy eljöttetek. Fogalmatok sincs, mit jelent ez nekem.

– Nagyon szívesen – mondta Laurie nevetve, de kissé meglepődött Jennifer túlzott kirohanásán. Nem tudott továbblépni, mert Jennifer szorongatta még egy darabig.

Ezután hasonló lelkesedéssel megölelte Jacket is.

– Téged is Isten hozott! – mondta.

– Köszönöm – nyögte ki Jack, és közben kínosan ügyelt arra, hogy a nagy ölelkezésben le ne essen a fejéről a Boston Redsox-baseballsapka, amelyet a nővérétől kapott.

Jennifer átkarolta Laurie vállát az egyik karjával, Jackét a másikkal. Elég esetlenül tudtak így járni, de így mentek végig az emelkedőn, egészen addig, ahol Neil állt. Ő nem szaladt le Jenniferrel együtt. Jennifer bemutatta őket egymásnak, és valamennyien kezet ráztak.

Laurie összezavarodott, mert fogalma sem volt, hogy kicsoda Neil, és hangot is adott zavarodottságának. Azt hitte, hogy Jennifer egyedül jött Indiába.

– Neil jó barátom Los Angelesből – magyarázta Jennifer, aki még mindig magánkívül volt az örömtől, amelyet Laurie és Jack érkezése miatt érzett. – Elsőéves koromban ismertem meg. Ő volt a főrezidens a sürgősségin. Most már ő az egyik főnök. Üstökösként emelkedik a ranglétrán.

Neil erre elpirult.

Laurie elmosolyodott és bólintott, de azért még mindig nem tudta, hányadán állnak.

– Figyeljetek, fiatalok! – mondta Jennifer teljesen feldobott állapotban. – Muszáj vécére mennem. Eltart vagy egy óráig, mire a szállodába érünk. Másnak nem kell kimennie a mosdóba?

– Én már voltam a repülőn – mondta Laurie.

– Remek, rögtön visszajövök – mondta Jennifer. – Ne menjetek el! Maradjatok itt, különben elveszítjük egymást.

Jennifer elrohant. A másik három ember utánanézett.

– Teljesen fel van dobva – mondta Laurie.

– Fogalma sincs, hogy mennyire – mondta Neil. – Annyira izgatott volt amiatt, hogy idejönnek, még életemben nem láttam ilyennek. Na jó, ez nem igaz, legutóbb akkor volt ilyen, amikor a nagyanyja jött Los Angelesbe. Akkor is ott voltam vele a repülőtéren.

– Szeretem nézegetni az embereket – mondta Jack. – Odamegyek a váróterem szélére, jó?

– Jó, de ne keveredj el, mi itt maradunk. De nem hiszem, hogy Jennifer sokáig lesz távol.

– Én sem. Itt hagyhatom a bőröndömet nálatok?

– Persze – mondta Laurie.

Elvette a bőröndöt Jacktől, és odaállította az övé mellé.

Neil és Laurie együtt nézték, ahogy Jack odébb sétál az emberek felé.

– Örülök, hogy megismerhettem önt – mondta Neil. – A néhai nagyanyján kívül ön volt az egyetlen, akiről beszélt a gyerekkorából. Ön bizonyára nagyon jól ismeri.

– Azt hiszem, igen.

– Mint mondtam – tette hozzá Neil –, örülök, hogy megismerhettem.

– Jennifer nem mondta, hogy maga is itt lesz – mondta Laurie. Hirtelen nem is tudta, hogyan viszonyuljon ahhoz, hogy Jennifernek társasága van.

– Tudom, hogy nem mondta – válaszolta Neil –, mert nem tudta, hogy jövök. Tegnap este értem ide, és csak ma találkoztunk.

– Azt sem tudtam, hogy komoly kapcsolata van.

– Azért ne szaladjunk annyira előre. Én magam sem tudom még, hogy mennyire komoly. Azt hiszem, nagyjából ezért is vagyok itt, úgyszólván, hogy ne égessek fel hidakat. Mert Jen nagyon fontos számomra. Úgy értem, nem csak egy nagymama miatt jöttem el ilyen messzire. De biztos vagyok benne, hogy ön ismeri Jennifert, és tudja, néha milyen nehéz vele, tekintve, hogy milyen volt az apjához való viszonya.

– Azt hiszem, ezt nem egészen értem.

– Tudja, az önbecsülésével kapcsolatosan.

– Sose gondoltam volna, hogy Jennifernek önbecsülési problémái vannak. Hiszen szép, okos, igazán pompás lány.

– Hát persze, ez mind megvan, és pont ettől teremt olyan nehezen kapcsolatot. Na és persze semmiképp nem látja magát olyan szépnek, mint amilyennek mások látják őt. Nem, semmi esetre sem. Úgy értem, nagyon nehéz eset, de azért nem reménytelen.

– Miről beszél egyáltalán? – kérdezte Laurie, mert egyszerre dühös lett erre az idegenre, aki nyíltan kritizál olyasvalakit, aki iránt ő olyan mély érzéseket táplál.

– Jennifer a bizalmába avatott, úgyhogy nem kell színlelnie. Arról beszélek, hogy az apja molesztálta, miután az anyja meghalt. Ügy értem, nagyon jól feldolgozta, hála az intelligenciájának és az erős jellemének. Nagyon kemény lány, és az apja örülhet, hogy nem ölte meg, amilyen csökönyös fajta.

Laurie teljesen elképedt. Fogalma sem volt arról, hogy Jennifert molesztálták gyerekkorában. Egy másodpercig azon tűnődött, hogy vajon ez a férfi most komolyan beszél, vagy csak szórakozik. De aztán úgy döntött, hogy őszintén beszél.

– Nem tudtam semmit erről az egészről – mondta Laurie.

– Atyaúristen! – mondta Neil, és elsápadt. – Akkor nyilván nem szabadott volna mondanom semmit. De ahogy Jennifer beszélt önről, mint az egyetlen és legközelebbi mentoráról, azt feltételeztem, hogy egyedül ön az, aki rajtam kívül tud róla.

– Jennifer soha nem beszélt erről. Soha még csak nem is célzott rá.

– A francba, gondolhattam volna! Sajnálom!

– Ne tőlem kérjen bocsánatot! Kérjen bocsánatot Jennifertől!

– Nem kell, hacsak ön nem hozza szóba. Megkérhetném, hogy ne tegye?

Laurie elgondolkodott ezen a kérésen, és azt latolgatta, vajon mi a legjobb Jennifernek.

– Hadd tartsam fenn magamnak a jogot, hogy eldönthessem, megmondom-e neki, attól függően, hogy mi az ő érdeke.

– Ez így rendben van – mondta Neil. – De én azért vagyok itt, mert megkért, hogy jöjjek vele. Az első reakcióm az volt, hogy nem jövök. Egyszerre túl sok mindennel kellett foglalkoznom ahhoz, hogy mindent félretegyek, és Indiába jöjjek. Erre aztán faképnél hagyott. Azt gondoltam, végeztünk egymással. Jó pár órán át rágtam magam a dolgon, nem tudtam beszélni vele, de aztán úgy döntöttem, hogy utána jövök.

– És örült neki?

Neil vállat vont.

– Nem mondta, hogy menjek haza.

– Csak ennyi a köszönet azért, hogy megkerülte a fél világot miatta?

– Ő már csak ilyen. De azért jó, hogy eljöttem. Ma Delhi óvárosában, a bazárban megpróbáltam utolérni, hogy tudassam vele, hogy itt vagyok, és pont akkor értem oda, amikor egy férfi a lehető legaljasabb módon rátámadt. Túl jól öltözött volt ahhoz, hogy egyszerű tolvaj legyen.

– Hogy érti azt, hogy a lehető legaljasabb módon rátámadt?

– Úgy értem, hangtompítós pisztoly volt nála, mint egy igazi bérgyilkosnál.

Laurie szája tátva maradt.

– Mi történt? – csattant fel.

– Fogalmunk sincs, mi volt a szándéka annak a fickónak, mert egyszer csak teljesen váratlanul, szinte az orrom előtt, egy másik fickó, akiről később kiderült, hogy civil ruhás nyomozó, közvetlen közelről lelőtte a támadót.

– Mi történt ezután? – kérdezte Laurie.

Halálra rémült. Hiszen figyelmeztette Jennifert, hogy ne játsszon magánnyomozóst, és úgy tűnt, igaza lett.

Neil elmesélte neki, hogyan repült le Jennifer a riksáról, hogyan rohant el a többiekkel együtt, és végül hogy talált rá a mészárszékben.

– Atyaúristen! – suttogta Laurie, és a szájához kapta a kezét.

– Mondhatom, sűrű nap volt – mondta Neil. – A nap hátralévő részét a szállodában töltöttük. Nem is akartam elengedni, hogy kijöjjön ide ma este, de ragaszkodott hozzá.

– Jack! – kiáltotta Laurie váratlanul, és teljesen megdöbbentette vele Neilt is. Látta, hogy a férje kiválik a tömegből, és feléjük néz. Laurie integetni kezdett. – Gyere vissza, Jack!

– Ez megváltoztat mindent – mondta Laurie Neilnek, miközben Jack feléjük indult.

– A baj az – tette hozzá Neil –, meglehet, hogy ez a gyilkossági kísérlet kapcsolatban áll azzal, hogy a nagyanyja halála ügyében kérdezősködik.

– Pontosan – mondta Laurie, és intett Jacknek, hogy siessen már.

– Neil épp az imént mesélt el egy vérfagyasztó történetet, ami éppen ma esett meg velük – mondta Laurie, amikor Jack csatlakozott hozzájuk. – Olyasvalamit mondott, ami azt hiszem, teljesen megváltoztatja az ittlétünk lényegét.

– Mi az? – kérdezte Jack.

Mielőtt Laurie újból belekezdett volna a mondandójába, Jennifer jelent meg a tömegben, és szapora léptekkel odajött hozzájuk.

– Elnézést mindenkitől, az első női vécé túlzsúfolt volt, úgyhogy kellett keresnem egy másikat is. A lényeg az, hogy visszajöttem. – Aztán elhallgatott, hol Laurie-ra, hol Jackre, hol Neilra nézett. – Mi folyik itt? Miért néztek rám ilyen furcsán?

– Neil épp az imént mesélte el, hogy milyen kalandba keveredtetek ma a bazárban.

– Ja, az – mondta Jennifer, és legyintett. – Lesz mit mesélnem, annyit mondhatok. Mondjuk ez volt a legizgalmasabb.

– Azt hiszem, ez nagyon komoly ügy, és nagyon súlyos következtetéseket vonhatunk le belőle – mondta Laurie józanul.

– Ez fantasztikus – mondta Jennifer, és intett a feje fölött. – Reméltem, hogy így fogsz érezni. Bocsánat, de itt jönnek Benfattiék, akikről beszéltem már neked. – Jó estét, emberek – mondta Jennifer, miközben Lucinda odaterelte a két fiát Jenniferhez és a többiekhez.

Valamennyien bemutatkoztak egymásnak, mindenki kezet rázott a másikkal.

Jennifer szemügyre vette a két fiút. Louis volt az idősebb, az oceanográfus. Tony pedig a fiatalabb, hüllőszakértő volt. Kettejük közül inkább ő hasonlított az anyjára.

– Jennifer mesélt önökről – mondta Lucinda Laurie-nak és Jacknek. – Azt mondta, hogy talán hajlandóak lesznek megnézni a férjemet, Herbertet, mielőtt megengedem, hogy elhamvasszák.

– Ügy tudom, hogy az ön férje és Jennifer nagyanyjának esete között feltűnően sok a hasonlóság – mondta Laurie. – Ha valóban így van, akkor nagyon szeretnénk utánajárni a dolognak. Azt még nem tudom, hogy szó lehet-e boncolásról. Ha lehet, még ne adja ki az engedélyt a hamvasztásra, amíg nem értesítjük. Holnap reggel bemegyünk a kórházba.

– Persze, ezer örömmel – mondta Lucinda. – Addig is nagyon köszönöm.

– Nem lesz boncolás – mondta Jennifer. – Mrs. Varini a mai nap során még egyszer egyértelműen a tudomásomra hozta. Nem lehet szó boncolásról, hacsak valami egészen rendkívüli nem történik. Itt, Indiában az orvosok nem dönthetnek. A rendőrség vagy a bíró dönt efelől. Ön is beszélt az esetfelelőssel ma, Lucinda?

– Igen, beszéltem. Felajánlotta, hogy elviszi Herbertet hamvasztatni Varanasziba, ha hozzájárulok. Magunk között szólva, engem aztán egy cseppet sem érdekel Varanaszi. Na mindegy, mondtam neki, hogy ma este érkezik a két fiam, és majd holnap felkeressük.

– Nem fenyegetőzött a holnapi nappal kapcsolatosan? – kérdezte Jennifer.

– De igen, valami bírósági döntésről beszélt, de az csak délután lesz. Én csupán elismételtem azt, hogy a fiaim majd felkeresik a délelőtt folyamán, aztán letettem a kagylót. Nagyon fárasztó volt.

Jennifer elnevette magát.

– És akkor még finoman fogalmazott.

A két csoport tagjai megbeszélték, hogy reggel folytatják a beszélgetést, aztán odasétáltak az Amal Palace szálloda autói számára fenntartott helyre, hogy beüljön ki-ki a maga járművébe. Jennifer és Lucinda felhívták a sofőrjüket, aztán kimentek a repülőtér elé, hogy bepakolhassanak az autóba.

Az egyterű autóban Jennifer ült a sofőr mellé, Laurie és Jack középre, Neil pedig bemászott a hátsó sorba. Bár Jennifer kötelességtudóan bekapcsolta az övét, hátrafordult, és szinte csak a jobb lábán ült.

– Na jól van, skacok – mondta Jack, miután elindultak. – Most már elég sokáig húztátok az idegeimet azzal kapcsolatosan, hogy milyen ijesztő dolog történt ma, amely olyan nagy hatással van a látogatásunkra.

Jennifer a sofőr felé biccentett, jelezvén, hogy nem kéne erről a kényes témáról beszélni, amíg vissza nem érnek a szállodába. Laurie azonnal felfogta, hogy miről van szó, és Jack fülébe súgott valamit. Más témára váltottak tehát, és élénk beszélgetésbe elegyedtek Indiáról, különös tekintettel Újdelhire. Beszéltek továbbá arról, hogy Jennifer nemsokára orvosi diplomát kap, és valószínűleg sebészetre fog szakosodni, talán a New York Presbiteryan Kórházban rezidensnek. Jacket az ötven percig tartó út során teljesen lenyűgözte a kinti forgalom.

Amikor lefékeztek a szálloda előtt, Neil elkiáltotta magát.

– Fogjuk szorosan körbe Jennifert a biztonság kedvéért!

– De hát miért? – kérdezte Jack.

– Ennek is ahhoz van köze, amit majd elmondok – mondta Laurie. – Nem rossz ötlet. Az ember sosem lehet elég óvatos.

Laurie, Jack és Neil kiszállt az autóból még Jennifer előtt, aki tiltakozott ugyan, de azért együttműködött velük. Amikor aztán nagy nehezen ráállt a dologra, a többiek az ajtaja köré gyűltek, ő pedig kiszállt. Szoros csoportot alkotva indultak befelé.

– Szerintem jelentkezzetek be, aztán igyunk egy jó hideg sört. Mit szóltok? – ajánlotta Jennifer, miután visszanyerte a méltóságát. – Neil és én majd odabent várunk rátok.

Mivel elmúlt már éjfél, az étteremben kisebb volt a tömeg. Valamilyen élő zene szólt, de a zenekar már szedelőzködni kezdett. Jennifer és Neil kerestek egy asztalt, lehető legmesszebb a zenétől, a kanyarban, jó távol a fő beülős résztől. Amint leültek, egy pincérnő jelent meg.

Kértek egy sört mindenkinek, aztán kényelmesen elhelyezkedtek a süppedős széken.

– Most először érzem nyugodtnak magam a nap folyamán – mondta Jennifer. – Még az is lehet, hogy kissé megéheztem.

– Szimpatikusak a barátaid – jegyezte meg Neil. Azon gondolkodott, hogy esetleg bevallja, hogy tévedésből megosztotta Jennifer titkát Laurie-vel, de aztán nem mert belevágni. Azok után, hogy min mentek keresztül aznap, félt attól, milyen hatással lesz Jenniferre ez a hír a jelenlegi lelkiállapotában. A baj az volt, hogy nem akarta, hogy mástól tudja meg, amennyiben megmondják neki, de úgy érezte, bízhat Laurie-ban. Neil biztos volt abban, hogy ő sohasem tenne semmi olyat, ami arra késztetné Laurie-t, hogy el kelljen mondania.

– Jacket nem ismerem igazán, de mivel Laurie imádja, nyilván jó fej.

A pincérnő meghozta a söröket.

– Van valamilyen szendvicsféleségük? – kérdezte Jennifer.

– Persze, hozok egy finom vegyestálat.

Tizenöt perccel később Jennifer egy hatalmas tál egzotikus előételt kapott, pár perc múlva pedig Laurie és Jack is csatlakozott hozzájuk. Jack belekortyolt az italába, aztán hátradőlt.

– Na jól van – mondta –, most már elég hosszú ideig várakoztattok azzal a rémisztő epizóddal, halljuk!

– Hadd mondjam el én – mondta Laurie.– így aztán, ha valamit rosszul mondok, vagy rosszul értettem, akkor javítsatok ki. Szeretnék meggyőződni róla, hogy pontosan megértettem, hogyan történt minden.

Jennifer és Neil egyaránt jelezték hasonló kézmozdulattal, hogy vágjon bele.

Laurie aztán elmondta a Delhi óvárosában történt kalandot, és csak néhány esetben szorult magyarázatra, illetve korrekcióra Jennifer vagy Neil részéről. Amikor Laurie befejezte mondandóját, a fiatal párra pillantott, hátha hozzá akarnak még tenni valamit.

– Ennyi – mondta Jennifer, és bólintott. – Szép volt!

– És nem mentetek el a rendőrségre? – kérdezte Jack. Jennifer bólintott.

– Neil, aki már járt itt régebben egy orvosi konferencián, igyekezett lebeszélni róla.

– A helyi rendőrség általában korrupt – magyarázta Neil. – Ráadásul van valami, amit ma nem említettem, Jennifer, és részint ezért sem akartam, hogy visszamenj és beszélj a rendőrökkel, ez pedig az, hogy szerintem ők is benne vannak nyakig.

– Ez meg hogy lehet? – kérdezte Jennifer.

Teljesen elképedt a felvetés hallatán.

– Nem hinném, hogy az a civil ruhás rendőr véletlenül volt ott mögötted. Túl sok a véletlen egybeesés. Szerintem vagy téged követett, vagy az áldozatot. De ha választanom kéne, hát rád szavaznék.

– Tényleg? – emelte fel Jennifer a hangját. – Ha ez a helyzet, akkor én viszont lefogadom, hogy a rendőr követett bennünket, amikor eljöttünk.

– Ki tudja… A lényeg az, hogy kizárt, hogy a rendőrség csak úgy véletlenül keveredett bele ebbe az egészbe. Ami nem éppen megnyugtató, mivel mondtam, a korrupció nem ismeretlen fogalom náluk.

– Nos – szólalt meg Jack is –, az a tény, hogy Jennifer élete veszélyben van, kétségkívül más fényben tünteti fel azt, hogy mi a teendőnk a nagymamája esetével kapcsolatosan.

– Szerinted ennek a veszélynek köze lehet hozzá? – kérdezte Laurie.

– Azt kell feltételeznem – mondta Jack –, és ahogy Neil mondta, meglehetősen nyugtalanító az a tény, hogy esetleg a korrupt rendőrség is benne van az ügyben.

– Hadd meséljem el azokat a legfőbb dolgokat, amelyek felkeltették a gyanúmat az egész helyzet kapcsán – mondta Jennifer. – Ez a mai életveszélyes szituáció, vagy nevezzük bárminek, csak hab volt a tortán. Nem egyedül a nagyi halála érdekes, hanem a másik két haláleset is, mivel ellentmondás van az áldozatok halálának időpontja, illetve aközött, hogy mikor adták műsorba a hírt a CNN gyógyturizmusról szóló riportjában. Nézzük például nagyit! Én körülbelül reggel háromnegyed nyolckor láttam a tudósítást a tévében Los Angelesben, ami az indiai időszámítás szerint este nyolc óra tizenöt. Amikor bementem, hogy megnézzem a halotti bizonyítványt, kiderült, hogy aszerint 22.35-kor halt meg, vagyis két óra húsz perccel később.

– A halotti bizonyítványon az az időpont szerepel, amikor az orvos halottá nyilvánítja a beteget – mondta Laurie. – Nem biztos, hogy ugyanaz, mint amikor a beteg ténylegesen meghalt.

– Ez világos – mondta Jennifer. – De gondolj csak bele, két óra huszonöt perc telt el a kettő között. Ráadásul még hozzá kell tenned azt az időt, amíg valaki összerakja a történetet, felhívja a CNN-t, és bejelenti. Aztán a CNN-nél is eltelik nem kevés idő, hogy ellenőrizzék a történetet, megírják a sztorit, aztán adásba tegyék. Rengeteg időről beszélünk. Feltételezések szerint több mint két óráról.

– Van benne valami – mondta Jack. – És ugyanez történt a másik két betegnél is?

– Pontosan ugyanez a második esetben, Benfattinál. Először New York-i idő szerint délelőtt 11-kor adták le a CNN-en, ami indiai időszámítás szerint 20.30. A halotti bizonyítvány szerint a halál beállta 22 óra 31 perc volt. Megint csak két óra a különbség. Úgy tűnik, mintha valaki már akkor leadta volna a drótot a CNN-nek, amikor még meg sem haltak a betegek. Ráadásul nagyjából ugyanakkor állt be a halál is. Ez véletlen lehet, vagy esetleg valami más?

– Na és mi a helyzet a harmadik áldozattal? – kérdezte Laurie.

– A harmadik haláleset bizonyos szempontból különbözik az első kettőtől, aminek az az oka, hogy az áldozatra nem kihűlve és elkékülve találtak, mint az első két esetben. Más tekintetben azonban minden egyezik, beleértve az időzítést is. A harmadik betegre akkor bukkant a sebész, amikor még élt, így teljes újraélesztéssel próbálkoztak, amely sajnos nem bizonyult sikeresnek. Történetesen épp láttam a tudósítást a CNN-en este kilenc után, és a műsorvezető szerint a halál nem sokkal korábban következett be. Ma délután beszéltem az özvegyével. A halotti bizonyítványon 21.31 szerepel.

– A jelek szerint tehát valaki leadja a drótot a CNN-nek jóval azelőtt, hogy bárki is tudna a halálesetekről, különösen az első két esetben – mondta Jack. – Ez aztán furcsa, mondhatom.

– Mi mind a hárman… vagyis Lucinda Benfatti, Rita Lucas és én, csak a CNN-en keresztül értesültünk a szerettünk haláláról, pedig a tévétársaság már elég hosszú ideje tudta ahhoz, hogy megszerkessze a sztorit és adásba tegye. A jelek szerint hamarabb, mint ahogy a kórházban tudtak volna róla. Ha nem lett volna ez a furcsa időzítés, akkor lehet, hogy megengedtem volna, hogy elhamvasszák a nagyit. De ezek után akaratlanul is arra gondolok, hogy nem természetes módon halltak meg. Szándékosan tették el őket láb alól. És aki elkövette, az mindent megtesz azért, hogy az egész világban szétkürtölje a dolgot.

Amikor Jennifer elhallgatott, senki nem szólt perceken át.

– Azt hiszem, egyet kell értenem Jenniferrel – törte meg Lousie a csendet. – Az egész kezd nagyon úgy tűnni, mintha itt Indiában is tevékenykedne egy „fekete angyal”. Az USA ban már nem egy ilyen eset volt: egészségügyi dolgozók egyszer csak gyilkolni kezdik a betegeiket. Mert egész biztos, hogy belső ember műve. Ám az áldozatok általában valamilyen kapcsolatban állnak egymással. Abból, amit elmondtál, jelen esetben ez nem derül ki.

– Így igaz – mondta Jennifer.–Az életkor is elég széles skálán mozog, nagyi hatvannégy éves volt, míg a legfiatalabb, David Lucas még csak negyvenvalahány. Bár ketten ugyanabban a kórházban feküdtek, a harmadik egy másik intézetben. Ketten közülül ortopédiai műtéten estek át, míg a harmadik gyomorszűkítő beavatkozáson. Az egyetlen közös bennük, hogy valamennyien amerikaiak

– Viszont úgy tűnik, hogy a halál beállta nagyjából megegyezik – tette hozzá Lauire. – És valószínűleg a mechanizmus is, csekély eltéréssel.

– Van valamilyen kapcsolat a két kórház között? – kérdi Jack.

– Azonos típusú kórházak – mondta Jennifer. – Alapjában véve két kórházfajta létezik Indiában: a lerobbant közkórházak, és ezek az új, lenyűgözően felszerelt magánkórházak, amelyek azzal a céllal épültek, hogy kiszolgálják a gyógyturizmust, másrészt pedig azért, hogy a feltörekvő új indiai középosztály betegeit kezeljék bennük,

– Mekkora az indiai gyógyturizmus mint iparág? kérdezte Jack.

– Nagyon nagy lesz – mondta Jennifer. – Amennyire sikerült megtudnom, egyes becslések szerinr nagyobb bevételre számítanak belőle, mint a számítástechnikából. 2010-re állítólag évi 2,2 milliárdot hozhat a konyhára. A legutóbbi adatok szerint az éves növekedés megközelíti a 30%-ot. Érdemes elgondolkodni azon, hogy vajon ezek a halálesetek milyen hatást gyakorolnak erre a lenyűgöző növekedésre. Állítólag jó páran visszamondták az előjegyzett műtéteket.

– Talán épp ez az oka annak, hogy a hatóságok annyira igyekeznek szőnyeg alá söpörni ezeket az eseteket – vetette fel Jack.

– Az imént Jack azt kérdezte, van-e valamilyen kapcsolat a két kórház között – mondta Laurie. – Tulajdonképpen nem válaszoltál erre a kérdésre.

– Bocsánat –mondta Jennifer. – Elkalandoztam. Igen. Kiderítettem az internet segítségével, hogy mindkettő ugyanahhoz a hatalmas holdinghoz tartozik. Az indiai egészségügyön nagyot lehet kaszálni, különösen a kormány ösztönző intézkedéseinek köszönhetően, például a különféle adókedvezmények miatt. Egyre nagyobb pénzek forognak kockán a magas profit miatt, igaz, meglehetősen nagy kezdeti beruházással kell számolni.

– Jennifer – mondta Jack –, amikor az időbeni ellentmondásokról meséltél az imént, azt mondtad, hogy elsősorban emiatt kezdtél gyanakodni arra, hogy nem természetes halállal haltak meg a betegek. Ezek szerint más okod is van gyanakodni? És ha igen, mi az?

– Először is az, hogy túl erőszakosan próbáltak rábeszélni arra, hogy döntsek a hamvasztás vagy a balzsamozás között, mivel tisztában vagyok vele, hogy boncolást vagy nem lehet csinálni, vagy nem érdemes ezen eljárások után. A kitartó unszolásuk megkondították a vészharangot a fejemben. A másik pedig a légből kapott és túl egyszerű szívinfarktus-diagnózis volt, azok után, hogy nagyit makkegészségesnek titulálták az UCLA Gyógyászati Központjában, a szívét pedig külön kiemelték.

– Nem csináltak angiográfiát vagy ilyesmit, ugye? – kérdezte Jack.

– Angiográfiát nem, de terheléses EKG-t igen.

– Egyéb dolog is felkeltette a gyanakvásodat? – kérdezte Jack.

– A cianózis, ami nagyit és Benfattit egyaránt jellemezte.

– Hát ez érdekes – mondta Laurie bólogatva.

– És a harmadik beteget nem? – kérdezte Jack.

– De őt is – mondta Jennifer. – Megkértem Rita Lucast, az özvegyet, hogy kérdezzen rá. A beteg cianotikus volt, de csak az elején, amikor rátaláltak, és még életben volt, csak nagyon rossz állapotban. Amikor nekiláttak az tijraélesztésnek, a cianózis gyorsan elmúlt, és ebből tévesen arra következtettek, hogy az újraélesztés sikeresebb lesz, mint amilyen valójában volt.

– Mennyi ideig próbálták újraéleszteni?

– Azt nem tudom pontosan, de az az érzésem, hogy nem túl sokáig. A betegnél már akkor beállt a hullamerevség, amikor még élesztgetni próbálták.

– Hullamerevség? – kérdezte Laurie. Az asszony összenézett Jackkel. Mindketten alaposan meglepődtek. A hullamerevség általában csak órák múlva áll be.

– Állítólag ezt mondta a sebész a feleségnek, nehogy azt higgye, hogy túl hamar feladták a próbálkozást. Az özvegy szerint a hipertermiának tudták be.

– Miféle hipertermiának? – kérdezte Jack.

– Nagyon nehéz reanimációs kísérlet volt. A beteg hőmérséklete az egekbe szökött, csakúgy, mint a káliumszintje. Megpróbálkoztak mindennel, de nem sok sikerrel.

– Atyaég! – mondta Jack. – Ez borzasztóan hangzik.

– Kiderült tehát, hogy mindhárom esetben általános cianózis volt, amit meglehetősen furcsállok, pláne azok után, hogy szívrohamot állapítottak meg a halál okaként.

– Nos, nekem sem akar összeállni a kép – mondta Neil, aki most először szólalt meg. – A cianózis inkább légzési problémára utal, nem pedig szívelégtelenségre.

– Vagy jobb-bal söntre – mondta Laurie.

– Vagy mérgezésre – toldotta meg Jack. – Nem hinném, hogy jobbbal sönt volt mindhárom esetnél. Egynél esetleg. De hogy háromnál… Szerintem toxikológiai problémával állunk szemben.

– Egyetértek – válaszolta Laurie.

– Én meg még azt hittem, hogy csak azért jövök, hogy lelki vigaszt nyújtsak.

– Nagyon jó, hogy itt vagy – toldotta meg Jennifer. Jack Laurie-ra nézett.

– Ugye tudod, hogy ez mit jelent?

– Hát persze – válaszolta Laurie. – Ez azt jelenti, hogy feltétlenül boncolásra lesz szükség.

– Csakhogy az nem fog menni – szólt közbe Jennifer. – Nem viccelek. Hadd mondjak még valamit, amiről Mrs. Benfattival is beszéltem. Ma délután felhívott kedvenc esetfelelősünk, Kashmira Varini, és újabb ajánlattal állt elő, mert ő és a kórházvezetés azt gondolták, hogy ettől majd hanyatt esünk, és rögtön engedélyezzük a hamvasztást. Azt mondta, hogy a kórházigazgató felső kapcsolatai révén engedélyt szerzett arra, hogy a nagyit, Benfattit és Lucast elvigyék Varanasziba, hogy ott hamvasszák el őket, és a hamvaikat a Gangeszba szórják.

– Miért éppen Varanasziba? – kérdezte Jack.

– Utánaolvastam az útikönyvemben – mondta Jennifer. – Érdekes dolog. Ez a legszentebb hindu város; egyúttal a legrégebbi is. Több mint háromezer éve lakják. Ha valakit ott hamvasztanak el, akkor nagyon jó karmát kap a következő életére. Amikor nem dőltem be a javaslatuknak, és nem fogadtam el azonnal Varini ajánlatát, akkor megfenyegetett, éppúgy, ahogy Mrs. Benfattit is. Azt mondta, hogy a kórház jogorvoslatért fordul a bíróhoz, és holnap délután a kezükben lesz az engedély, hogy elhamvasszák a nagyi holttestét.

– Ez azt jelenti, hogy még a délelőtt folyamán el kell intéznünk valahogy, hogy engedélyt kapjunk a boncolásra – mondta Laurie Jackre pillantva.

– Egyetértek – mondta Jack. – Ügy tűnik, holnap sűrű napunk lesz.

– Mondom, hogy nem kaptok engedélyt – csökönyösködött Jennifer. – A telefonban is mondtam ezt Laurie-nak. Indiában borzasztóan nehéz elérni, hogy valakit felboncoljanak. Olyan szörnyű helyzet alakult ki, hogy az igazságügyi orvos szakértőknek semmibe nincs beleszólásuk. A rendőrség és a bíró dönti el, hogy legyen-e boncolás, vagy sem, nem pedig az orvosok.

– A brit vizsgálati rendszer itteni változata – mondta Laurie. – Nagyon elavult már. Nagyon nehéz az orvos szakértőknek megfelelően átlátni a helyzetet, ha nem kapnak megfelelő mozgásteret a rendőrségtől és az igazságszolgáltatástól, különösen, ha a rendőrség és a bíróság rosszban van egymással.

– Meg kell tennünk minden tőlünk telhetőt – mondta Jack. – Említetted a halotti bizonyítványokat. Aláírták a nagyanyád halotti bizonyítványát?

– Igen – mondta Jennifer. – A jelek szerint a sebész örömmel adta a nevét a szívrohamot állító diagnózishoz.

– Elképzelhető, hogy tényleg az volt – mondta Jack. – És mi a helyzet a másik két esettel?

– Mint mondtam, mindhárom esetben kiállították a halotti bizonyítványt – mondta Jennifer. – Részint ezért is érzem azt, hogy az egészségügyi minisztérium el akarja tüntetni ezeket az eseteket.

– Ha ez igaz, eléggé zavaros az ügy – mondta Laurie Jacknek. – A jelek szerint az indiai egészségügyben tevékenykedő „fekete angyal” – lal van dolgunk. De vajon mi okból akarják a kórházak, sőt az egészségügyi minisztérium eltussolni az ügyet azzal, hogy megpróbálják elkerülni a boncolást? Ennek se füle, se farka.

– Azt hiszem, nem sok kérdésre kapunk választ, amíg meg nem győződünk kellően arról, hogy helytálló-e a három halálesettel kapcsolatos feltételezésünk – mondta Jack. – Térjünk vissza erre inkább holnap!

Valamennyien az órájukra pillantottak.

– Te jó isten – mondta Jennifer. – Már holnap van. Elmúlt egy óra is. Jobb lesz, ha alszotok egy kicsit.

– Reggel nyolcra meddőségi vizsgálatra kell mennem – bólogatott Laurie.

– Konkrétan a Viktória Királynő Kórházba – mondta Jack. – Legalább jó korán ott leszünk.

– Direkt oda kértem magam, hogy legyen belső emberünk.

– Ez remek ötlet volt – mondta Jennifer.

– Ha jól értettem, a nagyanyád holtteste az alagsori hűtőben van – mondta Jack Jennifernek.

– Így igaz. Egészen közel a személyzeti kávézóhoz.

Jack elgondolkodva bólintott.

– Mikor találkozunk reggel, mielőtt elmennénk? – kérdezte Jennifer.

– És hol? Reggelizzünk együtt?

– Drága hölgyem – mondta Jack ellentmondást nem tűrően –, te itt maradsz szépen a szállodában. Azok után, amiken ma keresztül mentél, elég veszélyes lenne összevissza kószálnod. Igazából nem is lett volna szabad kijönnöd elénk a repülőtérre.

– Micsoda?! – kiáltott fel Jennifer felháborodottan. Felpattant és bokszoló állásba helyezkedett Jackkel szemben.

– Muszáj hitelt adnom a szavaidnak – mondta Jack higgadtan.

– A jelek szerint a gyanakvásoddal és a kitartásoddal darázsfészekbe nyúltál itt, Újdelhiben, közben magadat is nagy veszélynek tetted ki. Szerintem ebben Laurie is egyetért velem.

– Így van, Jennifer.

– Meg kell engedned nekünk, hogy megpróbáljuk bebizonyítani, amit felfedeztél – folytatta Jack. – Nem tudok részt venni ebben, amíg nem vagy hajlandó visszahúzódni. Abba nem megyek bele, hogy az életed az én lelkiismeretemen száradjon ebben a veszélyes helyzetben.

– De hiszen én… – méltatlankodott Jennifer, de valójában tudta, hogy Jacknek igaza van.

– Semmi de hiszen – mondta Jack. – Még azt sem tudjuk, mennyit tudunk elérni. Érdemes ezért az életedet kockáztatni?

Jennifer megrázta a fejét, aztán lassan visszaült. Neilre pillantott, ám a férfi bólintott, jelezvén, hogy egyetért Jackkel.

– Hát jó – mondta Jennifer beletörődve.

– Akkor ezt megbeszéltük – mondta Jack, és a combjára csapott.

– Majd elmondjuk, mit sikerült intéznünk. Annak örülnék a legjobban, ha a szobádban maradnál, de tudom, hogy kicsit sokat kérek, és valószínűleg erre nincs szükség. De a szállodát ne hagyd el!

– Segíthetek? – kérdezte Neil.

– Majd szólunk – mondta Jack. – Mindenesetre add meg a mobilszámodat, légy szíves! Addig is szórakoztasd Jennifert, nehogy kísértésbe essen, hogy elhagyja az épületet.

– Nem kell atyáskodni felettem – nyavalygott Jennifer.

– Igazad van, bocsánat – mondta Jack. – Ez az iménti kicsit erős volt, nem így akartam mondani. Nekem már csak ilyen fanyar humorom van. Mint mondtam, le a kalappal előtted, hogy ennyi mindent sikerült kinyomoznod eddig, annak ellenére, hogy gyászolsz. Szerintem én közel sem értem volna el ennyit.

Miután elköszöntek egymástól, Jack és Laurie felállt, és otthagyták a többieket, akik még nem itták meg a sörükéi. Amikor kiértek az előcsarnokba, Jack azt mondta, hogy beszél a recepióssall, foglaljon egy furgont másnap reggelre, ha lehetséges.

– Miért pont furgont akarsz? – kérdezte Laurie,

– Ha el akarod vinni a holttestet A pontból B pontba, akkor jobb, ha felkészülünk.

– Remek gondolat – válaszolta Laurie mosolyogva, mert kitalálta, mi jár Jack fejében.

Pár perc múlva, miközben a hetedikre tartottak a liftben, Laurie így szólt:

– Ma este megtudtam valamit, amiről eddig fogalmam sem volt. Jennifer apja molesztálta a lányt gyerekkorában.

– Ez rettenetes – mondta Jack –, ahhoz képest tök normálisnak látszik.

– Legalábbis látszólag.

– Ő maga mondta el?

– Nem, Neil. Véletlenül kikotyogta. Legalábbis azt gondolom, véletlen volt. Mivel engem Jennifer mentorának tart, magától értetődőnek vélte, hogy tudok róla, csakhogy nem tudtam. Úgyhogy légy szíves, erről ne beszélj senkinek!

Jack kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Mégis, kinek mondanám el?

– Kész vagy? – kérdezte Neil, miután Jennifer lehúzta az utolsó néhány korty sört is.

A lány bólintott, és visszatette az asztalra az üres üveget. Felállt, és Neil felé nyújtotta a kezét. Elindultak a lift felé.

– Nem örülök, hogy be vagyok zárva a szállodába.

– Jelenleg azonban ez a legokosabb, amit tehetsz. Egyelőre fölösleges kockáztatni. Nekem is eszembe jutott, csak nem tudtam, hogyan rukkoljak elő vele.

Jennifer sanda pillantást vetett Neilre.

Beszálltak a liftbe.

– Hányadik emelet? – kérdezte a liftkezelő.

Jennifer és Neil egymásra pillantottak, nem tudták, hogy ki szólaljon meg először.

– Kilencedik – mondta Jennifer, miután Neil nem válaszolt.

Nem szóltak egymáshoz fölfelé, sőt akkor sem, amikor odasétáltak Jennifer szobájának ajtajához. Ott aztán megálltak.

– Remélem, nem arra számítasz, hogy bejöhetsz – mondta Jennifer. – Hajnali fél kettőkor semmi esetre sem.

– Amikor rólad van szó, Jen, soha nem merek semmit előre tervezni, nyugi. Te mindig tudsz meglepetéssel szolgálni.

– Az jó. Meglehetősen dühös voltam rád Los Angelesben. Más reakciót vártam.

– Később én is rájöttem erre. Ettől függetlenül azért alaposabban is megbeszélhettük volna a dolgot.

– Mégis miért? Láttam, hogy nem akarsz eljönni, még azután se, hogy elmondtam, milyen nagy szükségem lenne rád.

– De látod, milyen jól elboldogultál nélkülem is. Ez nem változtatja meg a véleményedet utólag?

– Nem – válaszolta Jennifer habozás nélkül.

– Na és az milyen érzés, hogy utánad jöttem Indiába azok után, hogy azt mondtam, nem jövök? Erre nem is mondtál még semmit.

– Nagyra értékelem, ugyanakkor össze vagyok zavarodva. Egyelőre nem tudom eldönteni, hogy bízhatok-e benned vagy sem, Neil. El kell érned, hogy bízzam benned. Nálam ez alapkövetelmény.

Neil szörnyű lelkiismeret-furdalást érzett, amikor arra gondolt, hogy elárulta Jennifer titkát pont aznap este. És most teljesen biztos volt abban, hogy ha ezt beváltaná Jennifernek, akkor a lány úgy döntene, hogy nem bízhat benne. Ugyanakkor fura gondolat lopta be magát a fejébe. Megéri ez az egész? Pillanatnyilag még ő sem tudta. Mert jelenleg semmi garancia nem volt arra, hogy a lány képes normális kapcsolatra, ahol az ember adni és kapni is tud. Az nyugtalanította, hogy a lány szemében vagy teljesen jó, vagy teljesen rossz lesz, függetlenül attól, hogy a valóság valahol a kettő között van, mint bárki más esetében.

– Ki hívjon kit reggel? – kérdezte Neil, mert így próbálta oldani a feszültséget.

Jennifer egy pillanat alatt elfojtotta az intimitás csíráját is azzal, amikor azt mondta, reméli, nem számított arra, hogy bejöhet a szobájába.

– Mi lenne, ha megbeszélnénk inkább egy időpontot? – mondta Jennifer. – Mondjuk, találkozzunk az étkezőben kilenckor.

– Jól hangzik – mondta Neil. Már épp el akart menni, amikor Jennifer hirtelen rávetette magát, és szorosan magához ölelte.

– Igazság szerint – mondta Jennifer, s belefúrta arcát a férfi mellkasába – nagyon jólesik, hogy itt vagy, csak nem merem kimutatni, mert félek, hogy csalódni fogok. Sajnálom, hogy ennyire szkeptikus vagyok.

– Azzal eltolta magát tőle, gyorsan szájon csókolta, aztán eltűnt a szobájában.

Neil másodpercekig csak állt ott, teljesen beleszédült a lány iménti érzelmi kirohanásába. Mint az imént mondta, Jennifer mindig tudott meglepetésekkel szolgálni.

Harmincadik fejezet

2007. október 19.,

péntek 7 óra 45 perc,

Újdelhi, India

Nares Praszad felügyelő az Amal Palace Motel elé hajtott. Eközben az órájára pillantott. Ezúttal korábban érkezett, mint előző nap, bár nem annyira korán, amennyire szeretett volna. Kényelmesen megfeledkezett arról, hogy a pénteki csúcsforgalom mindig nagyobb egy kicsit, mint más napokon, emiatt valamivel hosszabb ideig tartott bejutnia a hivatalba, a hivatalból pedig a szállodába, mint ahogy eredetileg tervezte. A szikh kapusok főnöke felismerte, és a parkolócédula tömbjével ugyanarra a helyre mutatott, ahol előző nap Nares parkolt. Nares behajtott a főkapun, bekanyarodott, aztán leparkolt. Odaintett a kapusnak, amikor besétált a szállodába. A férfi válaszképpen szalutált.

– Á, újra itt van, felügyelő úr! – mondta Szumit vidáman, amikor Nares a recepciós pulthoz közelített.

– Attól tartok, igen – ismerte el Nares dühösen. Igazság szerint Nares nem örült ennek a megbízatásnak. Akárcsak előző nap, amely katasztrófába torkollott, ezúttal is kétségbeejtően homályos instrukciókat kapott. Mit jelent az pontosan, hogy tapadjon rá Jennifer Hernandez-re? Nem bébiszitter ő. És minél többet gondolkodott Nares a tegnapi felforduláson, annál inkább meggyőződésévé vált, hogy egyértelműen Ramesh volt a hibás.

– Ma szerencséje van – mondta Szumit. – Ma még nem láttam Miss Hernandezt, pedig az útitársát már láttam.

– Ezek szerint ő is itt lakik?

– Természetesen.

– Hogy hívják?

– Neil McCulgan.

– Egy szobában laknak?

– Nem, külön szobában.

– A férfi már elment?

– Nem, sportöltözékben volt. Lent van a fitneszteremben.

– Attól tartok, Miss Hernandez tegnap észrevett. Úgyhogy azt hiszem, az autómban kell várakoznom.

– Rendben – mondta Szumit. – Megteszünk minden tőlünk telhetőt, hogy folyamatosan informáljuk önt.

– Köszönöm – válaszolta Nares. – Addig is nagyra értékelném, ha hozatna nekem egy kis teát.

– Természetesen. Máris intézkedem.

– Nevetséges, hogy az indiai köztisztviselők nyugodtan alszanak az ágyukban, miközben ezek a gyerekek itt koldulnak az utcán – mondta Laurie felháborodva, miközben ő és Jack beléptek a Viktória Királynő Kórházba. A kórház felé tartva teljesen felhúzta magát a szánalmas gyerekek látványán. Jacknek eszébe jutott, hogy a felesége mennyire érzékeny a hormonok miatt, így ügyelt arra, hogy teljes szívéből egyetértsen az asszony reakciójával.

– Mi a véleményed a kórházról? – kérdezte Jack, mert megpróbált témát váltani.

Laurie körülnézett a hatalmas, márványburkolatú, modern bútorokkal berendezett lenyűgöző előcsarnokában.

– Nagyon látványos. – Aztán a kávézó felé pillantott. – Azt kell hogy mondjam, lenyűgöző.

– Van egy ötletem – mondta Jack. – Amíg téged dr. Ram vizsgál, én megpróbálom megnézni Maria Hernandez holttestét.

– Nem jössz fel megnézni az ultrahangot? – kérdezte Laurie sértődékenyen. – Hiszen még sohasem láttad.

– De, ott leszek – nyugtatgatta Jack. – Csak szeretném látni a holttestet, hogy tudjuk, mivel van dolgunk. Aztán mire az ultrahangra sor kerül, már odafent leszek, megígérem.

Laurie vonakodva beleegyezett, hogy Jack a lifthez menjen, miközben ő a kórház forgalmas recepciója felé tartott.

Jacket egészen elvarázsolta a kórház. Véleménye szerint nemcsak modern volt, hanem nagy műgonddal építették meg, és a legjobb anyagokat használták fel. Nyilvánvaló, hogy nem sajnálták a pénzt, amikor ezt a kórházat megtervezték. Amíg a liftre várt, észrevette, hogy a nővérek ódivatú fehér egyenruhát és sapkát viselnek. Volt az egészben valami nosztalgikus. Míg az emberek nagy része fölfelé ment a lifttel, Jacknek lefelé kellett vitetnie magát.

Amikor belépett az alagsorba, végigment a folyosón, és belesett a modern kávézóba. Maroknyi orvos és nővér éppen kávézott. Senki nem figyelt rá. Visszament a liftek irányába, aztán kinyitotta az első hűtőkamrát. Nem volt benne a holttest. Becsukta a súlyos ajtót, aztán belépett a következőbe. A meglehetősen érett hullaszag elárulta neki, hogy jó helyen jár. Két holttest hevert ott betegszállító ágyon, mindkettőt letakarták lepedővel. Szerencsére meglehetősen hideg uralkodott odabent–Jack úgy tippelte, hogy fagypont körül lehet. Megfogta az első ágy lepedőjének szélét, és visszahajtotta. A beteg ötven-egynéhány éves, elhízott férfi volt. Jack feltételezte, hogy Herbert Benfatti az illető.

Miután visszatakarta Benfattit, a másik ágyhoz lépett. Fellebbentette a lepedőt, és a szeme elé tárult Maria Hernandez. Széles, kerek arca kissé beesett, a szája lefelé görbült. Az arcbőre kékeszöldes és szürke volt. Jack lejjebb húzta a lepedőt, és látta, hogy még mindig a hálóing van rajta. Még az intravénás kanul is a helyén volt. Jack visszatakarta a tetemet. Egy percig azon tűnődött, mit tegyen ebben a helyzetben. De aztán rájött, hogy egyelőre nem sok választása van.

Visszament az ajtóhoz, és kilépett a helyiségből. Végignézett a hosszú folyosón, és látta, hogy egy őr ücsörög túlméretezett, buggyos egyenruhában egy széken a lengőajtó mellett, nyilván azt őrizte. Jack kényelmesen odasétált az idős férfihoz, aki figyelte, ahogy a férfi közeledik feléje, de egyébként nem mozdult.

– Üdvözlöm – mondta Jack lefegyverző mosollyal. – Dr. Stapleton vagyok.

– Igen, doktor úr – mondta az őr. A szemmozgását leszámítva teljesen mozdulatlan maradt. Olyan volt, mint egy szobor, de Jack észrevette a részben elnyomott remegést. Jack feltételezte, hogy a férfi Parkinson-kórban szenved.

Belökte az ajtót, és kilépett a gépkocsirámpához. Egyetlen autó volt az apró parkolóban. Az oldalára cirkalmas betűkkel azt írták: Viktória Királynő Kórház – ételszállítás.

Jack elégedetten tért vissza. Ismét rámosolygott az őrre, aki visszamosolygott rá. Jack most már biztos volt abban, hogy ezután régi barátokként üdvözlik majd egymást. Visszament a lifthez, és megnyomta a negyedik emelet gombját. Nem válogatott különösebben, csak az egyik osztályra akart felmenni, és amikor az ajtó kinyílt, tudta, hogy bölcsen döntött. A forgalmas központi recepciós pulthoz ment. A betegek első hullámát már felküldtek vizsgálatra több mint egy órával azelőtt, és a második hullám már épp érkezőben volt. Kisebb káosz uralkodott.

– Elnézést – mondta Jack az elfoglalt szintfelelősnek. – Szükségem lenne egy kerekes székre az édesanyám számára.

– A tároló a lift mellett van – mondta az ügyintéző, és arrafelé mutatott a kezében lévő tollal.

Jack kényelmesen az imént jelzett tároló felé ment, aztán kitolta az egyik széket. Az ülőkén összehajtogatott, sűrű szövésű takaró volt, amelyet ott hagyott a helyén. Odavitte a széket a lifthez, aztán levitte az alagsorba. Amikor ismét ott volt, betolta a hűtőbe a két holttest mellé, és otthagyta.

Ezután visszament a földszinti főbejárathoz. A parkolóhoz sétált, bemászott a furgonba, amelyet az Amal Palace recepciósa bocsátott rendelkezésére, és megkerülte vele a kórházat, majd odahajtott a rakodóplatóhoz. Leparkolt az ételszállító furgon mellé, úgy, hogy a kocsi hátulja a reherkijárat felé mutatott.

Amikor a rakodóbejáraton át ismét belépett a kórházba, odaköszöni az idős őrnek. Jack biztos volt abban, hogy ettől fogva még jobb barátok lettek. Az őr fogatlan mosolya még szélesebbre húzódott.

Miközben végigsétált a folyosón a lift irányába, amely majd felviszi az előcsarnokba, hogy azután útbaigazítást kérjen dr. Ram rendelőjéhez, elővette a mobiltelefonját és egy papírdarabot, amelyre Neil McCulgan számát írta, és tárcsázni kezdett.

– Remélem, srácok, nem mentetek el sétálni – mondta Jack, amikor Neil felvette a telefont.

– Á, dehogy – mondta Neil. – A konditeremben vagyok, éppen szobabringázok. Azt beszéltük meg Jenniferrel, hogy kilenckor találkozunk.

– Tegnap este azt kérdezted, hogy tudsz-e segíteni valamiben.

– Így igaz – mondta Neil. – Mire lenne szükséged?

– Gondolom, Jennifernek már kiadták a nagyanyja holmiját. Egy öltözék ruhára lenne szükségem. El tudnád kérni Jennifertől, hogy azután idehozd a Viktória Királynő Kórházba? Laurie és én dr. Arun Rammal találkozunk. Nem tudom, hol van a rendelője, különben megmondanám.

– Ruhát? De mire kell a ruha?

– Nem nekem kell a ruha, hanem a mamának. Körülbelül egy óra múlva kiengedik.

Amikor Veena aznap elment a házból, Cal határozottan utasításba adta neki, hogy tapintatosan derítse ki, mi a helyzet Maria Hernandez holttestével. Annak ellenére kérte meg erre, hogy előző este direkt szólt Szamirának és Rádzsnak, hogy ne hívják föl magukra a figyelmet az áldozatok tetemével kapcsolatos kérdezősködéssel. Tekintve azonban, hogy az amerikai igazságügyi orvos szakértők épp aznap érkeztek, tudta, hogy kritikus nap előtt állnak.

Miközben befűzte a futócipőjét, mert kocogni indult, egyre azon töprengett, hogy Veena vajon mit fog mondani neki este. Remélte, sőt bízott abban, hogy az aznapi események pontot tesznek az ügy végére. Azt akarta hallani, hogy a holttestet elhamvasztották, vagy legalábbis bebalzsamozták.

Miközben a gondolatai Maria Hernandez körül forogtak, akarata ellenére Jennifer Hernandez is folyton eszébe jutott, illetve az, hogy mi kelthette fel a lány gyanúját. Az üvegházban történt reggeli találkozó során már majdnem felhozta a témát, és majdnem elmondta, hogy mit tervez, ám az utolsó pillanatban meggondolta magát. Félt Petra és Santana reakciójától, különösen Santanáétól azzal kapcsolatosan, hogy el kell tüntetni ezt a Hernandez nevű nőt, miután sikerült kiszedni belőle azt, amit tudni akartak.

Cal pár másodpercig helyben futott. A cipője új volt, és meg akart győződni róla, hogy kényelmes-e. Úgy tűnt, minden rendben van. Felkapta az odakészített vizespalackot, és az ajtó felé indult. De nem ért el odáig. A telefonja kitartó rezgése megállította félúton, és vívódni kezdett magában: felvegye vagy bízza a hangpostára?

Mivel annyi különös dolog történt egyszerre, arra gondolt, jobb, ha inkább felveszi, de dühös volt, amiért ilyenkor keresik.

– Igen! – szólt bele kedvetlenül.

– Szahin – válaszolta egy marcona hang.

– Ó, igen, Mr. Gupta – mondta Cal most már tárgyilagosabban.

– Tegnap este keresett.

– Így igaz. Volna egy újabb feladat. Ráér?

– Attól függ, mi a munka, és mennyi a díjazás.

– A díjazás több lesz, mint legutóbb.

– Akkor el tudom képzelni, miről lehet szó

– Egy amerikairól. Egy fiatal amerikai nőről. Azt szeretnénk, ha a vendégszeretetünket élvezné mondjuk huszonnégy óráig, aztán szeretnénk megszabadulni tőle.

– Végérvényesen?

– Igen, végérvényesen.

– Tudja, hol tartózkodik, vagy ez is a feladat része?

– Tudjuk, hol tartózkodik.

– Ez most kétszer annyi lesz, mint a legutóbbi.

– Legyen inkább másfélszeres. – javasolta Cal.

Bár igazából nem érdekelte, mennyibe kerül, nem bírta megállni, hogy ne alkudozzon.

– Kétszeres – ismételte Szahin.

– Na jó, legyen kétszeres – válaszolta Cal. Szeretett volna most már elindulni futni. – De azt szeretném, ha még ma megoldaná, amennyiben lehetséges.

– Elmegyek most a fele pénzért, a többit pedig este kérem.

– Most épp futni indultam. Kérem, adjon fél órát.

– Hogy hívják a nőt, és hol találom?

– A neve Jennifer Hernandez, és az Amal Palace Hotelben lakik. Ez gondot jelent?

– Nem. Semmi gond. Vannak barátaink, akik karbantartóként dolgoznak ott. Majd értesítjük. Telefonálok, mielőtt elhozzuk a vendégét látogatóba.

– Önnel öröm üzletelni.

– Hasonlóképpen – mondta Szahin, mielőtt megszakította volna a hívást.

– Na, ez könnyen ment – dünnyögte Cal maga elé, és kinyomta a telefont.

– Persze hogy látom – mondta Jack. Laurie fölé hajolt, aki féloldali feküdt a vizsgálóasztalon.

Dr. Arun Ram a lepedővel letakart két lába között állt, egyik kezével az ultrahangfejet irányította, a másikkal a monitorra mutatott. Alacsony, világosbarna bőrű férfi volt, feltűnően sötét, sűrű, középhosszúra hagyott gondosan ápolt frizurával. Emellett fiatal volt: Jack harminc-egynéhány évesre tippelte. De Jack leginkább a férfiból áradó egyszerű udvariasságra és higgadtságra figyelt fel.

– Egészen elképesztő, hogy ilyen jól lehet látni őket – tette hozzá Jack izgatottan. – Laurie, te is látod?

– Ha nem állnád el a kilátást, akkor látnám.

– Jaj, bocs – mondta Jack, azzal hátrébb lépett egyet. A mutatóujja segítségével négyet is megszámolt a bal petefészekben.

– Pompás termés – bólogatott Arun is.

A hangja illett a testtartásához.

– Még meddig kell injekciózni? – kérdezte Jack.

– Gondoljuk végig – mondta Arun. – Mérjük meg. – Aztán Jackhez fordult. – Tudná tartani a szondát, amíg idehozok egy vonalzót?

– Gondolom – válaszolta Jack, bár nem igazán volt kedve doktor bácsit játszani a saját feleségével. De aztán átvette a szondát Aruntól, és vakon tartotta. A kép hamar eltorzult.

– Óvatosan – panaszkodott Laurie.

– Bocsánat – mondta Jack szorongva. A képernyőt nézve sikerült megfelelő helyzetbe állítani a szondát, úgy, ahogy korábban is volt. Meglehetősen ideges volt.

Arun kihúzta a vizsgálóasztal fiókját, és előszedett belőle egy vonalzót. Közvetlenül a képernyőre tette, és leolvasta a tüszők átmérőjét: 17 mm, 18 mm, 16 mm és 17 mm.

– Ez elképesztő! – azzal eltette a vonalzót. – Azt hiszem, a gonadotropin-injekciót helyettesíthetjük ma az ön injekciójával. – Azzal kivette a szondát Jack kezéből, és eltávolította. Megnyugtatóan megpaskolta Laurie térdét. – Készen vagyunk. Felkelhet, találkozunk az irodámban. – Aztán intett Jacknek, hogy kövesse.

– Ma lesz a tüszőrepedés? – kérdezte Laurie. – Hű, de izgatott vagyok!

– Nem kell nagyobbra növeszteni őket, mint amekkorák már most – mondta Arun az ajtóból, aztán intett Jacknek, hogy kövesse.

Az irodájába érve odahúzott két széket az íróasztalához. Jack leült az egyikre. Arun is helyet foglalt, majd az eredményeit beírta a kórlapba, amelyet Laurie-nak nyitott.

– Nagyon ígéretes ciklusnak tűnek ezzel a négy egészségesnek látszó tüszővel, amely épp a funkcionáló petekürtőben van. Dr. Schoener nagyon fog örülni. Ha ma beindítjuk a tüszőrepedést, amit nagyon ajánlok, akkor holnap sor kerülhet a megtermékenyítésre. Intrauterin megtermékenyítés legyen, vagy hogyan szeretnék?

– Szerintem várjuk meg Laurie-t – mondta Jack.

– Jól van – jegyezte meg Arun, miután befejezte az írást, és félretette a kórlapot. – Említette a felesége, hogy valamikor én is igazságügyi orvos szakértőnek készültem itt, Indiában?

– Azt hiszem, nem mondta.

– Nem érdekes. Igazából azért döntöttem más szakma mellett, mert a bürokráciának köszönhetően nálunk nagyon rossz az igazságügyi orvostan helyzete.

– Igen, észrevettem, hogy még egy ilyen fejlett kórházban, mint az önöké, sincs rendes halottashűtő.

– Ez így igaz – mondat Arun. – Bár nem nagy szükség van rá. A hindu és moszlim családok vallási okokból kikérik a halottaikat.

– Itt is vagyok – mondta Laurie vidáman, amikor belépett a szobába. – Nagyon izgatott vagyok, hogy megkapom az utolsó injekciót. El sem tudom mondani, mennyire gyűlölök hormonokat szedni.

– Kérdeztem a férjét az intrauterin megtermékenyítésről – mondta Arun Laurie-nek. – O azonban meg akarta várni önt.

Laurie Jackre pillantott.

– Miért akartál megvárni? Jack vállat vont.

– A kolléga megkérdezte, melyiket részesítjük előnyben.

– Hát, a természetes persze sokkal kellemesebb. Ehhez kétség sem férhet. De az intrauterin pontosan oda juttatja ezeket a kis fickókai, ahová kell. Azok után, hogy ennyi nehézségen mentünk kérésziül, nem érdemes kockáztatni. Attól tartok, az intrauterin módszert kell választanunk.

– Rendben – mondta Jack, és legyintett egyet.

– Akkor beszéljünk meg egy időpontot holnapra. Mit szólnának, ha úgy dél körül találkoznánk?

Laurie és Jack egymásra pillantott, aztán bólintottak.

– Rendben – monda Laurie.

– Akkor délben – mondta Arun. – Megteszünk minden tőlünk telhetőt, hogy a kisbabája itt, Indiában foganjon meg. Most, hogy ezzel megvolnánk, mi dolguk van itt egyébként a Viktória Királynő Kórházban? Tudok valamiben segíteni? Ráérek. Ma kutatónapom van.

– Van esetleg olyan barátja, aki igazságügyi orvos szakértő? – kérdezte Laurie.

– Van. Igazság szerint nagyon jó barátom az illető, dr. Vidzsáj Szing. O és én gyerekkorunk óta barátok vagyunk. Mindketten patológusnak készültünk. Belőle az is lett. Egy orvosi magánegyetemen tanít itt, Újdelhiben.

– Abban az intézményben van rendes boncterem? – kérdezte Jack bizakodva.

– Hát persze. Orvosi egyetem és egyúttal kisebb kórház is.

– És lehet boncolást végezni? – kérdezte Laurie.

– Persze, mint mondtam, orvosi egyetem, tehát jó pár boncolást végeznek oktatási célból.

Jack és Laurie egymásra néztek, aztán bólintottak. Elég jól ismerték már egymást ahhoz, hogy értsék egymás testbeszédét.

– Arun… szólíthatom a keresztnevén? – kérdezte Jack.

– Persze, megtisztel – mondta Arun.

– Gondolja, hogy a barátja, Vidzsáj megengedné, hogy használjuk az eszközeit? Szeretnénk elvégezni egy boncolást.

– Itt, Indiában csak engedéllyel lehet boncolni.

– Speciális esetről van szó – mondta Jack. – Az illető nem indiai, hanem amerikai, és a legközelebbi hozzátartozója itt van, és a beleegyezését adta.

– Ez elég különös kérés – mondta Arun. – Őszintén szólva nem vagyok tisztában a jogi helyzettel.

– Szerintünk nagyon fontos lenne, hogy elvégezzük a boncolást.

– A boncolással lehet, hogy megállíthatnánk egy sorozatgyilkost – mondta Laurie. – Attól tartunk, hogy létezik egy indiai „fekete angyal”, aki az indiai egészségügyben dolgozik titokban itt, Delhiben, és amerikai gyógyturistákat vesz célba. Ügy volt, hogy megpróbálunk egyezkedni a kórházvezetéssel, de mint megtudtuk, miután ideértünk, az itteni vezetők valami fura oknál fogva teljesen ellenzik, hogy kivizsgáljuk ezt a problémát.

– Honnét értesültek róla? – kérdezte Arun.

– Egy ifjú hölgy, akit évek óta ismerek, történetesen éppen itt van, mert a nagyanyja volt az első áldozat.

– Azt hiszem, jobb lenne, ha elmondanák az egész történetet – mondta Arun.

Laurie és Jack együttes erővel elmondtak mindent Arunnak, amit előző este hallottak Jennifertől és Neiltől, beleértve a Jennifer elleni gyilkossági kísérletet is. Arunt teljesen lenyűgözte a történet, és olyan figyelmesen hallgatta végig őket, hogy közben alig pislogott.

– Hát ennyi lenne – fejezte be Jack, Laurie pedig bólintott. – Ha valaha szükség volt boncolásra, hát Maria Hernandez és a két másik áldozat esetében feltétlenül szükség van rá – tette hozzá Jack. – Véleményünk szerint mérgezéssel van dolgunk, amit a boncolás gyakran igazol, és a mérget illetően is lehetnek feltételezéseink. Természetesen ezt a toxikológiai vizsgálattal kell alátámasztani. Akárhogy is, de feltétlenül boncolást kell végeznünk, legalább egy esetben, de ha lehetséges, mind a három betegnél.

– Indiában csak a közkórházakban vannak toxikológiai laboratóriumok, például az Összindiai Orvostudományi Intézetben, ahol én is alkalmazásban állok, de ott nem lehetne megcsinálni a boncolást. Ez egész biztos. Vidzsáj intézménye lenne a legjobb, és ő még a toxikológiai vizsgálatot is elintézheti. Tudják, hallottam erről a két esetről a Viktória Királynőben. Nem sokat beszélnek róluk, de azért valamit hallottam. Az indiai gyógyturizmus miatt érkezők esetében nagyon kevés a haláleset, és ha mégis előfordul, mindig a nagyon kockázatos műtétekkor következik be.

– Amikor sorozatgyilkosról van szó az egészségügyben – mondta Laurie –, akkor mindig van valamilyen perverz racionalitás a dologban, például az illető azt hiszi, hogy ezzel megelőzheti a szenvedést, vagy éppen azért teszi kockára az emberek életét, mert meg akarja menteni őket. El tudott képzelni valamilyen racionális okot, amiért érdemes lenne amerikai gyógyturistákat ölni? Nekünk ugyanis fogalmunk sincs.

– El bizony – válaszolta Arun. – Az indiai egészségügyi dolgozók közül nem mindenki örül a magánszektor robbanásszerű növekedésének, melynek köszönhetően ilyen kitűnő kórházak születnek, mint például a Viktória Királynő. Még nagyobb lesz az ellentét az amúgy is kétpólusú rendszerben. Jelenleg az egészségügyi költségvetés több mint nyolcvan százalékát erre a viszonylag kis szektorra költik, ugyanakkor a jóval nagyobb közszolgálati egészségügyi rendszer nélkülözni kénytelen olyan területeken, mint a fertőző betegségek, főleg vidéken. Egy csomó olyan egyetemi dolgozót ismerek, akiket hihetetlenül felháborít az, hogy az indiai kormány ennyire támogatja a gyógyturizmust. Még akkor sem helyeslik, ha tudják, hogy hosszú távon ez azt jelenti, hogy az indiai külkereskedelmi mérlegnek jót tesznek vele. Ha meg akarják érteni a dolgot, csak annyit kell tenniük, hogy átmennek innét egy közkórházba. Olyan lesz, mintha az orvosi mennyországból egyszerre átköltöznének a pokolba.

– Ez egészen elképesztő – mondta Laurie. – Soha nem gondoltam végig közgazdasági szempontból a dolgot.

– Én sem – mondta Jack.

– Ez azt jelenti, hogy valószínűleg radikális orvostanhallgatók is ellene lehetnek a dolognak.

– Egészen biztosan. Meglehetősen bonyolult ügy ez, éppúgy, mint bármi más, egy olyan országban, ahol egymilliárdan élnek.

– De vajon miért nem áll érdekében a kórház vezetésének, hogy lefolytassunk egy vizsgálatot? – kérdezte Laurie.

– Ez ügyben tanácstalan vagyok. Ha találgatni szeretnék, akkor valószínűleg valamilyen téves bürokratikus döntésről van szó. Indiában rendszerint ez áll az irracionális döntések mögött.

– És miért csak amerikaiakat ölnek? Hiszen más országokból is érkeznek ide gyógyíttatni magukat, nem?

– Persze. Szerintem a legtöbben a világ többi részéből jönnek, Ázsiából, a Közel-Keletről, Európából és Dél-Amerikából. Igaz, az utóbbi időben Amerikát célozták meg. Véleményem szerint a kormány gyógyturisztikai osztálya elsősorban Amerikát tekinti a növekedés forrásának, mert szeretnék elérni az évi harmincszázalékos gyarapodást. Van rá kapacitásunk. A jelenlegi magánkórházak még mindig kihasználatlanok.

– És mi az ön személyes véleménye a gyógyturizmusról? – kérdezte Laurie.

– Én személy szerint ellenzem, mert a bevételt nem a közellátásra fordítják. Merthogy nem így van, és soha nem is így lesz. A profitot az új milliárdos üzletemberek fölözik le, akikből máris túl sok van. Ráadásul szerintem a kétpólusú rendszer, amelyet létrehoznak, erkölcsileg megindokolhatatlan.

– Ön mégis magánkórházban dolgozik – érvelt Laurie.

– Így igaz, elismerem, de én kiveszem a részem a közgyógyellátásból is. Félállásban ott dolgozom, gyakorlatilag ingyen, mint nőgyógyász, ugyanakkor a családomat és magamat a meddőségi problémával küszködő magánbetegeim praxisából tartom fenn. Mivel nem túl sokan vagyunk ezen a területen, számos magánkórházban vannak betegeim, bár rendelőm csak kettőben van.

– Nem szokott dolgozni véletlenül az Aszklépiosz Gyógyászati Központban?

– De igen. Miért kérdezi?

– Abban a kórházban fordult elő a harmadik haláleset, amely összefüggésbe hozható az itteni kettővel. Szerintünk az az ember, aki a halálesetek mögött áll, mindkét intézménybe bejáratos. Épp ezért gondoltunk arra, hogy elképzelhető, hogy az illető orvos.

– Ez elég valószínűnek tűnik – mondta Arun.

– Mivel ön nincs oda túlságosan a gyógyturizmusért, talán nincs kedve segíteni nekünk megoldani ezt a rejtélyt, hiszen ezek az esetek nem keltik jó hírét ennek a turisztikai ágazatnak. Elképzelhető, hogy az egyik kollégája vagy valamelyik radikális hallgatója áll az ügy hátterében.

– Én nem értek egyet az ilyenfajta elintézési móddal – jelentette ki Arun kategorikusan. – Ezer örömmel segítek. Igazság szerint, mivel engem is nagyon érdekel az igazságügyi orvostan, izgalmasnak találom a dolgot. Mi legyen az első lépés?

– Nyilvánvalóan a boncolás – mondta Jack.

– Már hívom is Vidzsájt – mondta Arun, és felemelte a kagylót.

Harmincegyedik fejezet

2007. október 19.,

péntek 9 óra 45 perc,

Újdelhi, India

Nares Praszad felügyelő unatkozott, és kényelmetlen volt ott ücsörögni az autóban. Megkapta a teáját, kiolvasta az újságját betűről betűre. Majdnem három órája ült már az Ambassador vezetőülésén, ám Jennifer Hernandeznek se híre, se hamva, és a recepcióspulttól sem üzentek neki. Noha biztos volt benne, hogy valószínűleg belefut a lányba abban a pillanatban, ahogy kiszáll az autójából, mégis megtette, hogy a kocsi ajtaját résnyire nyitva hagyta.

Odaállt az autó mellé, nyújtózott egyet, aztán előrehajolt, de any-nyira, hogy majdnem megérintette a lábujjait. Ez volt a legtöbb, amit tehetett. A szikh kapus integetett és mosolygott. Nares visszaintett. Miss Hernandez azonban még sehol. Visszanézett a kocsijába. Bár tudta, hogy türelmesnek kellene mutatkoznia és visszaszállni az autóba, mégsem vitte rá a lélek. Túlságosan meleg volt az autóban az erős napsütésben.

Visszanézett a szálloda felé. Mit csinál ez a nő? Miért nem jött még le? De aztán rájött, hogy csak gondolja, hogy nem jött le, de feltételezte, ha lejött volna, akkor Szumit üzent volna neki, hiszen felajánlotta, hogy folyamatosan informálja. Nares egyszer csak úgy döntött, hogy itt az ideje megérdeklődni, nem látták-e valahol.

Becsukta az autója ajtaját, átment a főkapun, eközben egyfolytában Miss Hernandez után kémlelt. Belépett a szállodába, aztán még mindig óvatosan a recepcióspulthoz lépett.

– Jó reggelt, felügyelő! – mondta Lakshay.

Szumit épp egy vendéggel foglalkozott.

– Nem bukkant még föl? – kérdezte Nares dühösen, mintha ez valami módon a recepciós hibája lenne.

– Amennyire én tudom, nem. Mindjárt megkérdezem a kollégámat. – Lakshay megveregette Szumit karját, hogy odafigyeljen rá. Lakshay a szájához emelte a kezét, és valamit diszkréten odasúgott. – Nem, a kollégám sem látta Miss Hemandezt a mai napon.

– Nem tudna valamilyen ürüggyel feltelefonálni a szobájába? – kérte Nares. – Csak tudni szeretném, hogy ott van-e.

– Azt nem tehetem – mondta Lakshay.

– Adja ide a telefont! – követelte Nares. – Hogyan tudnék beszélni a központossal?

Miután Nares megkapta a központost, megkérte, hogy kapcsolja oda Jennifer Hernandezhez. Néhány csörgés után álmos hang szólt a kagylóba.

– Elnézést – mondta Nares. – Téves hívás.

– Semmi gond – mondta Jennifer, és letette.

Nares szintén letette. A lány tehát még a szobájában aludt, ő viszont azon tűnődött, hogy most mit tegyen.

Szahin Gupta utasította a sofőrjét, Szűrést, hogy menjen be a szolgálati bejáraton. Volt egy kapu és egy kapusfülke. Szahin leengedte az utas felőli ablakot. Látta a kapuson, hogy tetszik neki a makulátlanul tiszta, fekete Mercedes.

– Azért jöttünk, hogy Bupen Csaturvedivel találkozzunk – mondta Szahin. – A karbantartási részlegen dolgozik. Otthon felejtette ma reggel a gyógyszerét, és azt hoztuk be neki.

A kapus becsukta az ajtót. Szahin figyelte, ahogy a férfi telefonál. Pár másodperccel később a férfi újra kinyitotta az ajtót.

– Ott, a fal mellett letehetik az autót – mondta. – Bupen a teherrámpánál vár majd önökre.

Szahin megköszönte a férfinak, aztán odaszólt Szuresznek, hogy hajtson oda közvetlenül a rakodórámpához. Amikor megálltak, Bupen már várt rájuk. Azt tanácsolta nekik, hogy tolassanak vissza a karbantartók számára kijelölt szomszédos garázsba. Behajította a műszerfalra a nála lévő azonosító kártyát. Tekintve, hogy a karbantartók egyik főnöke volt, sötétkék, élére vasalt egyenruhát viselt baseballsapka-szerű fejfedővel. Közepes magasságú, vastag nyakú köpcös férfi volt. Ö és Szahin középiskolás koruk óta barátok voltak.

– Menni fog a dolog? – kérdezte Szahin. – Nagy balhé lesz belőle, és vizsgálat is: egy amerikai turistát elrabolnak egy ötcsillagos szállodából!

– Engem csak az érdekel, hogy elhoztad-e a pénzt – válaszolta Bupen.

Szahin jókora köteg rúpiát vett elő, és odahajította Bupennek, aki gyorsan zsebre vágta.

– Inkább én aggódnék a helyedben, amiért ilyen feltűnő kocsival hajtottál be ide – mondta Bupen.

– Ugyan, több ezer fekete E osztályú Mercedes van Delhiben, a rendszám pedig hamis. Egyébként milyen gyógyszert kellett volna behoznom neked?

– Az asztma miatt használt inhalálómat.

– Na és mi a helyzet a lánnyal? Itt van most a szállodában?

– Miután reggel felhívtál, leellenőriztem, a szobájában maradt. A biztonsági lánc be van akasztva. Úgy látszik, most jött ki rajta a repülés miatti fáradtság.

– Az elég nagy szerencse. Akkor úgy gondolom, úgy csináljuk, mint legutóbb.

– Úgy van. Már odakészítettem a kiskocsit a nagy szerszámosládával az emeletre. A szobája közel van a szolgálati lifthez. Hoztál magaddal széles ragasztószalagot?

Szahin megmutatta a vadonatúj tekercset. Előhúzott néhány pár gumikesztyűt is, amelyeket átadott a két társának. Bupen elvette a sajátját.

– Készen állunk? – kérdezte Bupen.

– Menjünk! – válaszolta Szahin.

A szolgálati lifttel mentek. Senki nem szólt egy szót sem; izgalom lett úrrá valamennyiükön. Felértek a kilencedik emeletre, körülnéztek és látták, hogy egyedül vannak. A folyosó végén a vendégliftnél állt egy négy vendégből álló csoport, de mire Szahin és a többiek odaértek a 912-es szobához, a vendégek már elmentek. Bupen odahúzta a kiskocsit, ahol korábban hagyta, a szolgálati lift előterénél.

Miután Bupen meggyőződött, hogy nincs senki a folyosón, az ajtóra tapasztotta a fülét.

– Olyan, mintha a zuhanyzóban lenne. Ez tökéletes. – Előhúzta a kártyáját, amely valamennyi ajtót nyitott, aztán miután még egyszer körülnézett, kinyitotta Jennifer ajtaját.

A biztonsági lánc szinte azonnal megfeszült. Valamennyien hallották a zuhany összetéveszthetetlen zubogását.

– Tökéletes – suttogta Bupen. Nekifeszítette a vállát az ajtónak, aztán hátrahajolt, hogy lendületet vegyen, majd a felső testének teljes súlyával és lendületével belökte az ajtót.

A biztonsági láncot tartó négy csavar azonnal kiszakadt az ajtó félfából. A következő pillanatban a négy férfi már benn is volt a szoba apró előterében, és visszacsukták az ajtót.

A fürdőszoba közvetlenül balról nyílt. Az ajtó résnyire nyitva volt, és gőz gomolygott elő mögüle. Szahin jelezte az óriási termetű Szuresz-nek, hogy cseréljenek helyet. Szahin azt szerette volna, hogy Szuresz menjen be először a fürdőszobába. Szahin lett volna a következő, utána pedig Szubrata.

Szuresz hatalmas kezével megmarkolta az ajró szélét, majd gyors mozdulattal kitárta, és beugrott a helyiségbe. A fürdőszobában jóval több gőz volt, amit a kezével legyezve próbált odébb hajtani az arca elől, de a lendület következtében a helyiség közepére ugrott.

Felesleges volt sietnie.

A zuhanyfülke a helyiség túlsó végében volt, és a víz zubogása és a sűrű gőz miatt Jennifer még mindig nem vette észre őket.

Szahin benyomult Szuresz mellett, és felrántotta a fülke ajtaját. Szuresz előrenyúlt a vízsugárba és a gőzbe, majd megragadta, amit csak ért; kiderült, hogy Jennifer felső karja az. Teljes erejével megemelte, meghúzta, majd kirántotta Jennifert a fürdőszobába. A lány sikított, ám a sikolyt hamarosan elfojtották, mert mindhárom férfi rávetette magát, és befogták a száját.

Jennifer megpróbált küzdeni, de hiába. Megpróbált harapni, de nem tudott semmit a szájába venni, mert gyorsan betömték egy ronggyal. Aztán széles ragasztószalaggal körbetekerték a fejét, nehogy kiessen a szájpecek. A ragasztószalaggal ezután körbetekerték a felsőtestét, a csuklóját és a lábát is több helyen. Pár másodperc múlva a három férfi felállt, és lenéztek művükre.

A fürdőszoba ajtajában egy gúzsba kötött meztelen, vizes lány hevert, aki rémülten járatta körbe a tekintetét a három támadója arcán. Az egész egy szempillantás műve volt.

– Micsoda szépség! – mondta Szahin. – Kár érte.

Aztán hallotta, hogy Bupen betolja a kiskocsit a szobába.

– Na jó – mondta Szahin. – Tegyük be a ládába, aztán toljuk el innét.

A három férfi megragadta Jennifert, fölemelték, aztán némi nehézség árán kivitték a fürdőszobából. Jennifer megpróbált küzdeni ellenük, de mindhiába. Amikor kint voltak a szobában, Bupen kinyitotta a hatalmas szerszámosláda fedelét.

– Tegyétek le – utasította Szahin az embereit. Benézett a ládába, aztán visszament a fürdőszobába, és két vastag fürdőköpennyel tért visz-sza. Bupen megragadta az egyiket, és kibélelte vele a láda belsejét.

– Tökéletes – mondta Szahin. Jenniferre mutatott, a három férfi pedig megint felkapta a lányt.

Jennifer újból megpróbált szembeszállni velük. Mivel nagyon félt attól, hogy berakják a ládába, megpróbált derékból előrehajolni, de felesleges volt az erőlködés. Megpróbált kiabálni, de csak elfojtott hörgés jött ki a száján. Bupen lezárta a láda fedelét.

– Kinézek a folyosóra – mondta Bupen. A következő pillanatban már vissza is jött.

Kitolták a kiskocsit a folyosóra, Szuresz pedig eközben visszament, és elzárta a zuhanyt. Szuresz ezután becsukta a szoba ajtaját, és csatlakozott a többiekhez. Bupen tolta maga előtt a kiskocsit a ládával.

– Jó lenne, ha egész úton senki sem szállna be a liftbe – mondta Szahin.

– Menni fog – mondta Bupen. Elővette a liftkulcsot, és feltartotta. – A lényeg az, hogy üres legyen, amikor megjön.

A lift üres volt, és miután betolták a kiskocsit a belsejébe, Bupen a kulcsával úgy programozta be a liftet, hogy megállás nélkül lemenjen az alagsorba. Jennifer párszor dörömbölt, de aztán abbahagyta. A liftből kiléptek az alagsorba, és átvitték a szerszámosládát a karbantartói garázsba. Csak pár percig tartott, amíg Jennifert és a törülközőket áttették a ládából a Mercedes csomagtartójába. Megint megpróbált ellenállni, de csak rövid ideig.

Amikor kimentek a szolgálati kapun, a kapus fel sem nézett az újságjából.

– Azt hiszem, szép munkát végeztünk – mondta Szahin elégedetten.

– Hibátlan volt – toldotta meg Szubrata.

Szahin beütötte a mobiltelefonjába Cal Morgan számát.

– Nálunk van a vendége – mondta, amikor Cal felvette a telefont. – Úton vagyunk ön felé. Kicsit hamarabb végeztünk, mint számítottuk.

Remélem, megvan a pénz. Nem volt olcsó megbízatás.

– Pompás – mondta Cal. – Ne aggódjon, a pénze itt vár önre.

Huszonhét perccel később Cal a bekötőúton várakozott, amikor Szahin Mercedesé begördült. Feltartotta a kezét, Szuresz pedig közvetlenül mellette állt meg.

– Miss Hernandez a telek hátsó végében lévő garázsban fog lakni. Beszállhatok önökhöz, hogy megmutassam, hová kell hajtani?

– Hát persze – mondta Szahin az első utasülésről. – Ugorjon be hátra!

Cal bemászott az autóba.

– Menjen egyenesen a ház mögé! – mondta Szuresznek, és előremutatott a két elöl ülő férfi között.

Szuresz a gázba taposott, Cal pedig így szólt:

– Le a kalappal, ez sokkal hamarabb megvolt, mint gondoltam. Azt hittem, több napba is beletelik.

– Nagy szerencsénk volt. Jó sokáig aludt. Ráadásul nagyon tisztán hoztuk el.

– Ezt hogy érti?

– Majd mindjárt meglátja. Balra forduljunk ott, vagy jobbra?

– Balra – mondta Cal. – A garázs a facsoport közepén van.

Pár perc múlva Szuresz a négybeállós kőgarázshoz érkezett, amelynek második emeletén átmeneti szállás volt. Az épület be volt zárva minden oldalról.

– Ügy néz ki, mint amit évek óta nem használtak – mondta Szahin.

A garázs bejárati ajtói előtt majdnem derékig érő gaz volt.

– Ez így van – hagyta rá Cal. Előhúzott egy hatalmas kulcsot. – Az alagsor olyan, mint egy középkori katakomba. Itt a kulcsa.

– Ez pont jó lesz börtönnek. Mennyi ideig akarja itt tartani a vendégét?

– Még nem tudom, ez tőle is függ. De hívni fogom magát.

– Legjobb lenne éjszaka elszállítani.

– Magam is úgy gondolom – mondta Cal.

Valamennyien kiszálltak az autóból. Cal az erős oldalajtóhoz lépett. A kulcs segítségével kinyitotta az ajtót, és föltárult előttük egy lépcsőház. Odabent ósdi elfordítható villanykapcsoló volt. Cal elfordította, és felgyúlt a villany.

– Felkapcsolom a lenti villanyt is – mondta Cal. Azzal lesietett a lépcsőn. Odalent hasonló erős vasajtó várta, mint az iménti, és ugyanaz a kulcs nyitotta. Cal belépett és felkapcsolta a benti lámpát is.

Szahin követte az alagsorba.

– Mire használták ezt korábban? – kérdezte Szahin.

– Fogalmam sincs. – Cal a mosdóhoz lépett, hogy meggyőződjön róla, van-e víz.

A helyiségben nyirkos hideg uralkodott, és erős penészszag terjengett. A mennyezetről pókhálók csüngtek alá. Volt benne egy nagy szoba mosdóval, és két kisebb szoba, bennük egy-egy vaságy, rajtuk csupasz, vastag matrac. A helyiségben volt még egy kisebb fürdőszoba, benne ócska vécé, a víztartályát két méterrel föléje szerelték. A bútort egyszerű gyalulatlan fából készítették, lakkozás nélkül.

– Jól van – mondta Cal. – Hozzuk le!

– Van egy kis gond. Nincs rajta ruha, csak fürdőlepedő.

– Az meg hogy lehet? – kérdezte Cal.

– Épp a zuhany alatt volt, amikor átadtuk neki a meghívót.

Cal eltűnődött azon, hogy honnét szerez majd ruhát neki, de aztán úgy döntött, nem lesz rá szükség.

– Be kell érnie a fürdőköpennyel – mondta Cal.

Szahin visszatért az autóhoz, és szólt Szubratának, hogy nyissa ki a csomagtartót.

Amikor felnyitották a csomagtartó fedelét, Jennifer hunyorogva nézett ki a napfénybe. Szemében düh és rémület látszott egyszerre. Szahin intett Szuresznek és Szubratának, hogy emeljék ki, és vigyék le a lépcsőn. Szahin és Cal követte őket az alagsorba. Calnál volt a fürdőköpeny.

– Hová tegyük? – kérdezte Szahin.

– A kanapéra – mondta, és a bútordarabra mutatott. – És vegyék le róla a ragasztószalagot.

Sokkal tovább tartott levenni a ragasztószalagot, mint felrakni, és helyenként jókora fájdalmat okoztak vele, ám Jennifer nem panaszkodott, míg ki nem vették a szájából a tömést.

– Rohadt állatok! – üvöltötte, abban a pillanatban, amikor már végre beszélni tudott. – Kik maguk?

– Nahát, illik ilyen csúnyán viselkedni, amikor meghívnak valakit? – kérdezte Szahin Caltól.

– Majd megnyugszik – mondta Cal magabiztosan.

– Azt várhatod, te szemétláda – sziszegte Jennifer.

Amikor Szuresz levette a lábáról az utolsó szalagot, Jennifer felpattant, és a lépcső felé rohant. Szuresz elkapta a karját, a lány viszont visz-szafordult, és megkarmolta. A hatalmas, visszakézből kapott pofontól viszont a földre zuhant. Nyilvánvalóan elszédült, mert amikor felült, kissé kóválygott, és nem állt fel rögtön. A tekintete egy pillanatra elhomályosult, de aztán gyorsan kitisztult.

– Nem lesz valami kellemes vendég – állapította meg Szahin. Cal a lány vállára terítette az egyik fürdőlepedőt. •

– Igazság szerint nem kell sokáig itt maradni – mondta Jennifernek.

– Csak beszélni akarunk önnel, aztán elmehet. Még azt is megmondom, hogy mit akarunk hallani. Valami felkeltette a maga gyanakvását a hétfőn, kedden és szerdán történt halálesetek kapcsán. Valami miatt nem hitte el a diagnózist. Csak azt szeretném tudni, mi volt az. Ennyi az egész. – Cal széttárta a karját, és felvonta a szemöldökét. – Csak ennyit akarunk. Amint ezt elmondta, visszavisszük a szállodába. Csak fel akartam frissíteni az emlékezetét, hogy kicsit gondolkozhasson.

Jennifer Calra bámult.

– Nem mondok semmit, te görény.

– Mit gondoltok? – kérdezte Jack. Hátrébb lépett.

Ő, Laurie, Neil és Arun a Viktória Királynő Kórház alagsori hűtőjében voltak. Némi nehézség árán együttes erővel felöltöztették Maria Hernandezt abba a ruhába, amelyet Neil hozott az Amal Palace szállodából. Utolsó simításként Jack feltette az asszony fejére a Yankees baseballsapkáját. Úgy tette fel, hogy az ellenző lefelé álljon, így szinte teljesen eltakarta Maria arcának túlvilági színét.

– Hát nem is tudom – mondta Laurie.

– Nem szépségversenyen akarom indítani – mondta Jack. – Csak a folyosó végén ülő őrt kell megtévesztenie.

Bekötötték Mariát a tolószékbe, és amennyire tudták, megtámasztották.

– Aggódom a szaga miatt – fintorodott el Neil.

– Ezen nem tudunk segíteni – mondta Jack. Hátralépett, aztán igazított még egy kicsit a sapkán. – Vágjunk bele! Ha az őr panaszt tesz, akkor még gyorsabbnak kell lennünk. Végül is, abban a pillanatban, hogy benéznek ide, rájönnek, hogy eltűnt.

– Ott van már hátul a furgon? – kérdezte Laurie.

– Igen – válaszolta Jack. – Elmondom, hogy csináljuk. Arun a főbejáraton át hagyja el a kórházat. Semmiképp nem szeretném bajba keverni, márpedig lehet, hogy akad egy kis gondunk, amikor ki akarjuk csempészni a holttestet.

– Rendben – mondta Arun. – Most indulok, aztán hátrajövök. Be akarok ülni maguk mellé, nehogy eltévedjenek útközben a Gangamurthy Orvosi Egyetem felé.

– A barátja, dr. Shing vár majd ránk? – kérdezte Laurie.

– Igen – válaszolta Arun.

– Rendben, akkor kint találkozunk – mondta Jack Arunnak, az orvos pedig kinyitotta a vastag, szigetelt ajtót, és kiment. Ekkor Jack Neilra nézett. – Te fogod tolni a szépségkirálynőt. – Laurie-ra pillantott, majd így szólt: – Te bal oldalon mégy, Maria és az őr közé kell kerülnöd. Ügyelj arra is, hogy lehet, meg kell támasztanod, ha el akar dőlni. Én majd beszédbe elegyedek az őrrel. Ő meg én már régi barátok vagyunk, mivel többször is elmentem mellette. Mindenki tudja a dolgát?

– Gyerünk, vágjunk bele! – mondta Laurie. Neilre nézett, aki elfoglalta helyét a kerekes szék mögött.

– Kinézek a folyosóra – mondta Jack. Kinyitotta az ajtót, és félig kilépett. A lift irányába nézett, és látta, hogy Arun éppen beszállt. A másik irányba fordította a fejét, és az őrt látta, amint a székén ücsörög. Senki más nem volt az alagsorban.

Jack teljesen kitárta az ajtót, és intett a többieknek, hogy induljanak.

– Tiszta a levegő – mondta.

Abban a pillanatban, amikor Neil áttolta a kerekes széket a hűtő küszöbén, több orvos lépett ki a kávézó ajtaján.

– A szentségit… – mondta Jack.

Az orvosok Jackre néztek, amikor elmentek mellette, de élénk beszélgetésbe merültek. Jack nem mert visszanézni, de aztán kényszerítette magát, hogy mégis rájuk pillantson. Amikor megtette, látta, hogy az orvosok már túlmentek Marián. Neil vállat vont. A jelek szerint nem vettek észre semmit. Jack intett Neilnek és Laurie-nak, hogy siessenek egy kicsit, hogy hagyják már el a kávézó bejáratát, nehogy megint belefussanak valakibe.

Az őr figyelte, ahogy közelednek. Jack valamivel hamarabb érkezett, mint a többiek.

– Üdv, fiatalember – mondta. – Sok munkája van idelent? Ezt az ajtót használjuk. Anyám szegény elég vacakul néz ki, és ilyen külsővel nem akar összetalálkozni a régi barátaival. – Jack tovább cseverészett, miközben gondosan ügyelt arra, hogy ott álljon Maria és az őr között, ahogy elmennek mellette. Az őr épp hogy csak elfordította a fejét, hogy rájuk pillantson, de ennyi volt az egész.

– Akkor a viszontlátásra – mondta Jack, majd kihátrált a lengőajtón. – Ez simán ment – suttogta, amikor elment a többiek mellett, hogy kinyissa a furgon hátsó ajtaját.

A Mariát tartó rejtett zsinórt gyors csomóval kötötték meg, elég volt egyetlen rántás, és a felsőteste máris szabad volt. Együttes erővel beemelték a furgonba, aztán becsukták az ajtaját.

Arun jelent meg az épület másik oldalánál.

– Mi lenne, ha maga vezetne? – kérdezte Jack, és Arun kezébe nyomta a kulcsot. – Végül is maga tudja, hogy hova megyünk.

A csoport beszállt a járműbe. Arun ült a kormány mögé, Jack előre, Laurie és Neil pedig a második sorba.

– Szerintem le kéne tekerni az ablakot – mondta Neil, aki le volt nyűgözve a többiek higgadtsága láttán.

– Ne úgy viselkedjünk, mintha bankot raboltunk volna – mondta Jack. – De azért ne is dáridózzunk. Ezzel csak azt akarom mondani, hogy húzzunk innét mielőbb.

Arun beindította a furgont, de aztán lefulladt vele, mert nem adott elég gázt. Jack dühös képet vágott, és arra gondolt, milyen jó, hogy nem raboltak bankot.

– Mit csinál ma Jennifer? – kérdezte Laurie Neiltől. – Nem bánta, hogy Jack azt kérte, hogy hozd be Maria ruháját?

– Nem, sőt örült, hogy megszabadulhat tőlem – mondta Neil –, szerintem, most kezdi kipihenni az utazás fáradalmait. Azt mondta, lehet, hogy délig fog aludni, vagy még tovább. Így aztán nem aggódtam túlzottan miatta. Azt is mondta, ha fölébred, akkor lemegy tornázni, mert nagyon ráférne már.

Harminckettedik fejezet

2007. október 19.,

péntek 11 óra 05 perc,

Újdelhi, India

A hatalmas kulcs hangos zörgés és kattogás közepette fordította el a zár nyelvét.

– Így aztán nem sikerül meglepnünk a lányt – mondta nevetve Cal a háta mögött álló Durellnek. Kinyitotta az ajtót, és megtartotta, amíg úgy nem érezte, hogy Durell át nem vette tőle. – A biztonság kedvéért reteszeld be magad mögött – tette hozzá, aztán elindult lefelé a lépcsőn.

Amikor leért, megfordult, és megvárta, hogy Durell beérje.

– A lány valóságos vadmacska – mondta a barátjának. – Úgyhogy óvatosnak kell lennünk. Emellett anyaszült meztelen volt, amikor idehozták, ami persze nagyon tetszett.

– Felcsigáztál – ismerte el Durell. – Nyisd ki az ajtót!

Cal bedugta a kulcsot, elfordította, majd belökte az ajtót. Jennifert azonban sehol sem látta. Cal és Durell összenéztek.

– Hol van a lány? – suttogta Durell.

– Honnan a francból tudnám? – válaszolta Cal. Teljesen belökte az ajtót, amíg az ajtógomb nekiütközött a falnak. – Hernandez kisasszony! – kiáltotta Cal. – Ezzel nem megy semmire.

A két férfi elhallgatott. Feszülten figyeltek, de nem hallottak semmit.

– A szentségit! – mondta Cal. – Még csak ez hiányzott. – Belépett a szobába.

Durell a nyomába eredt.

– Zárjuk be ezt az ajtót is! – mondta Cal. Intett Durellnek, hogy lépjen beljebb, hogy be tudja csukni az ajtót mögötte. Ezt az ajtót is bereteszelte. – Vagy az egyik hálószobában van, vagy a fürdőszobában – mondta Cal. Legalábbis remélte, hogy ott lesz valamelyikben. Az viszont teljesen összezavarta, hogy mindkét fürdőköpeny ott hevert a kanapén.

– A fürdőszobába tulajdonképpen teljesen belátni – jegyezte meg Durell.

– Na jó, akkor az egyik hálószobában lesz. Gyere!

Cal átszelte a szobát, és az ajtóhoz közelített. Belökte az ajtót, hogy teljesen kinyíljon. A kevés bútordarab egy ágy, apró éjjeliszekrény és egy ósdi lámpa volt, valamint egy egyenes támlájú szék. Emellett a szobában volt még egy apró ruhásszekrény, melynek ajtaja résnyire nyitva volt. Jennifer sehol. A férfi megfordult, visszalépett az előtérbe, miközben elment a fürdőszoba előtt. Ezután benézett a másik hálószobába is. Ez a szoba pontosan ugyanolyan volt, mint az előző, csak nem volt benne szék.

Durell odalépett Cal mögé, és átnézett a válla fölött, észrevette, hogy nincs ott a szék, ám alighogy megjegyezte, hogy nincs szék, és alig hagyták el ezek a szavak az ajkát, fülsiketítő harci kiáltás hasított a levegőbe, amitől a két férfi egy pillanatra kővé dermedt. Jennifer előugrott az alacsony szekrényből, miközben a hiányzó szék egyik lábát a feje fölött lóbálta.

Cal reflexszerűen félrerántotta a fejét, így az ütés a vállát érte. Durell nem volt ilyen szerencsés, az ütés pont a feje búbját érte, és hátratántorodott.

Jennifer újabb rikoltást követően ismét Calra vetette magát, csakhogy a férfi már eléggé felocsúdott rémületéből ahhoz, hogy előrelendüljön, és akárcsak egy profi futballjátékos, derékon kapja Jennifer meztelen testét. Sikerült elsodornia a lányt, aki közben kétségbeesetten ütlegelte a szék lábával. Végül a földön landoltak a fal és az ágy között, Jennifer Calra zuhant, de nem elég erővel ahhoz, hogy komoly sérülést okozzon neki. Ekkora már Durell is eléggé magához tért ahhoz, hogy előreugorjon, és megragadja a szék lábát. Kitépte Jennifer kezéből.

Amilyen hamar elkezdődött a küzdelem, olyan gyorsan véget is ért, mivel Cal és Durell lefogta Jennifert.

– A szentségit! – mondta Cal. Aztán eleresztette Jennifert.

Durell követte a példáját. Mindhárman talpra kászálódtak, és egymásra meredtek. Durell a kezében tartotta a szék lábát, és eljátszott a gondolattal, hogy visszaadja Jennifernek, amit az imént kapott tőle. A fejéből vér szivárgott, és lecsorgott a homlokán.

– Erre nem lett volna szükség – sziszegte Cal.

– Maguk tartanak itt ebben a krumpliveremben – vágott vissza Jennifer.

Durell leeresztette a fegyverét, és lehiggadt. A tekintetét azonban még mindig nem vette le Jenniferről. Cal visszament a másik szobába, és összerándult, amikor óvatosan megtapogatta azt a helyet, ahová Jennifer lesújtott a vállára a feje helyett. Felkapta az egyik fürdőköpenyt a kanapéról, és bevitte a hálószobába. Odaadta Jennifernek, és mondta, hogy vegye fel.

Cal visszament a másik szobába, és óvatosan leült a kanapéra, megpróbált kényelmesen elhelyezkedni úgy, hogy ne fájjon a válla. Durell lemondott arról, hogy provokálja Jennifert, hogy visszaadhassa neki az iménti ütést a szék lábával. Cal nyomába eredt, és ő is leült a kanapéra. Jennifer utánuk eredt. Eközben belebújt a fürdőköpenybe. Karba tette a kezét, és kihívóan nézett a két férfira.

– Ne számítsanak arra, hogy Stockholm-szindrómám lesz.

– Felkapcsolva hagytam a villanyt, mert jó fej akartam lenni – mondta Cal, mit sem törődve az iménti megjegyzéssel. – Ha még egyszer ránk támad, kikapcsolom az áramot. Jennifer nem válaszolt.

– Azért jöttünk vissza, mert kíváncsiak vagyunk, elgondolkodott-e azon, amit mondtam – mondta Cal fáradtan. – Tudni szeretnénk, mi keltette fel a gyanúját a nagyanyja szívrohamával kapcsolatosan. Ez minden. Elmondja nekünk szépen, és már mehet is vissza a szállodájába.

– Nem mondok semmit, rohadékok – mondta Jennifer. – Ha jót akartok magatoknak, most rögtön elengedtek.

Cal Durellre pillantott.

– Azt hiszem, még kicsit gondolkodnia kell a helyzetén, de aztán észhez tér, és segíteni fog. Különben is, jeget kéne raknom a vállamra.

– Azt hiszem, igazad van – mondta Durell, és felállt. – Nekem meg dudor nőtt a fejemen, úgyhogy arra se ártana egy kis jegelés.

– Még visszajövünk – mondta Cal Jennifernek. Jobb kezével megpróbálta megtámasztani a bal vállát, és ő is talpra kászálódott. Összerándult a fájdalomtól.

Jennifer egy szót sem szólt, miközben a két férfi az ajtóhoz bicegett. De nem is próbálkozott semmivel, mivel Durell még mindig a szék lábát szorongatta a kezében.

Miután Cal bezárta az emeleti külső ajtót is, Durell megkérdezte tőle, hogy szerinte az-e a helyes taktika, ha jól bánnak a lánnyal.

– Igazad van – mondta Cal. Bement a garázs előterébe, és kinyitotta az elektromos szekrényt. Eltartott egy darabig, mire rájött, hogy melyik biztosíték tartozik a pince áramköréhez, de miután rájött, kitekerte a biztosítékot.

– Nem árt neki egy kis sötétség – mondta Cal.

Később, amikor a két férfi a ház felé gyalogolt a fűben, Cal így szólt:

– Mondtam, hogy ez a nő egy vadmacska.

– Tényleg mondtad – ismerte el Durell. – Teljesen váratlanul ért az ütése. Azt hittem, teljesen be lesz tojva. Különben mi a franc az a Stockholm-szindróma?

– Fogalmam sincs – mondta Cal. – Szerinted mennyi az esély rá, hogy beszélni fog? Már nem vagyok olyan biztos a dolgomban, mint eredetileg.

– Nos, ha már itt tartunk, azt mondom, én sem vagyok biztos a dolgomban.

– Talán beszélnünk kéne Veenával, lehet, hogy megint tudna segíteni – mondta Cal. – Hiszen ő már beszélt ezzel a nővel.

– Ez jó ötlet. Ő lehetne a jó zsaru, mi ketten pedig eljátszanánk a rossz zsarukat, ha érted, mire célzok.

– Pontosan értem, hogy miről beszélsz – válaszolta Cal. – És szerintem nagyon jó ötlet.

Harmincharmadik fejezet

2007. október 19.,

péntek 11 óra 35 perc,

Új delhi, India

– Itt jobbak a körülmények, mint nálunk, New York Cityben – mondta Laurie, és elismerően körüljáratta a tekintetét a Ganga murthy Gyógyászati Központ bonctermében. – A mi bonctermünk több mint ötvenéves. Ehhez képest úgy néz ki, mint ha valamilyen régi horrorfilm díszlete lenne.

Laurie, Jack, Neil, Arun és dr. Shing az orvosi egyetem patológiai tanszékének bonctermében ácsorogtak. Minden hipermodern és vadonatúj volt. Az egyetem kórháza, a Gangamurthy Gyógyászati Központ nagy szerepet vállalt a gyógyturizmusból, főleg a szívcentruma, melybe elsősorban Dubaiból és más közel-keleti országból érkeztek a betegek. Legnagyobb támogatójuk a rendkívül hálás dubai Mr. Gangamurthy volt, aki százmillió dollárt adományozott az intézménynek.

– Sajnos pár perc múlva előadásom lesz, úgyhogy itt kell hagynom önöket – mondta dr. Vidzsáj Shing. Kissé pirospozsgás, pocakos férfi volt. Nyugati mintára szabott öltönyt meg nyakkendőt viselt, és méretes tokája eltakarta nyakkendőjének csomóját. – De azt hiszem, elintéztem mindent, amire szükségük van. A digitális fényképezőgépem ott van a pulton. Fagyasztott metszetet is készíthetnek, mert a kórház számára mi szoktuk csinálni ezeket. Dzsík, az asszisztensem segít, ha valamilyen speciális igényük lenne. Arun tudja, hogyan lehet elérni, de egyébként nemsokára bejön.

Arun összeérintette a két tenyerét, meghajolt és így szólt:

– Namaszté.

– Nos, akkor én megyek – mondta Vidzsáj. – Jó szórakozást!

– Kis lelkifurdalásom azért van – mondta Jack, amikor Vidzsáj elment. – Szerintetek nem kellett volna megmondanunk neki, hogy úgy loptuk ki ezt a holttestet, és nincs hivatalos engedélyünk, hogy felboncoljuk?

– Nem, mert akkor megnehezítettük volna a döntését – mondta Arun. – így viszont nem nyomja felelősség a vállát. Mondhatja azt, hogy nem tudta, és ez igaz is. Sokkal fontosabb viszont az, hogy késlekedés nélkül álljunk neki.

– Jól van, rajta – mondta Laurie.

Jackkel köpenyt és kesztyűt húztak. Arun és Neil csak köpenybe bújt. Mivel tisztában voltak Maria kórtörténetével, egyikük sem viselt izolációs sapkát.

– Te vagy én? – kérdezte Jack, majd a boncasztalon fekvő tetemre mutatott.

– Én csinálom – mondta Laurie. Kézbe vette a szikét, és hozzálátott, hogy elvégezze a hagyományos Y alakú boncmetszést.

– Jól van, akkor fogjunk hozzá – mondta Arun. – Nagyon felcsigázták az érdeklődésemet. Azt mondták, mérgezésre gyanakszanak.

– Így igaz – ismerte be Jack. – Mivel szorít az idő, kicsit másképp járunk el, mint szoktunk. Ebből a feltételezésből indulunk ki, és megpróbáljuk bebizonyítani, hogy helyes vagy téves. Máskor, amikor boncolást végzünk, megpróbálunk nyitottak lenni, és mindenre odafigyelni, nehogy szem elől tévesszünk valamit. Itt azonban olyasmit keresünk, ami konkrétan bebizonyítaná, hogy mérgezésről van szó, ugyanakkor megpróbáljuk kizárni a szívroham diagnózisát.

– Igazság szerint konkrétan gyanakszunk is egy szerre – mondta Laurie, majd a kezdeti bemetszést követően felegyenesedett. Aztán lecserélte a szikét egy jókora csontvágóra.

– Tényleg?! – kérdezte Arun és Neil egyszerre.

– Így van – bólogatott Jack, miközben Laurie átvágta a bordákat. – Először is, az elképzelésünk szerint egészségügyi dolgozó az elkövető. Tekintve, hogy több mint egy kórházra terjed ki a működési területe, feltehetőleg orvos az illető. Mivel azt gyanítjuk, hogy orvos, valamilyen gyógyászati szerre gyanakszunk, hiszen az orvosok ezekhez hozzáférhetnek, és mindhárom betegen preparáltak intravénás kanült. A cianózis alapján, különös tekintettel arra, hogy a harmadik esetben a lélegeztetést követően gyorsan megszűnt a cianózis, valamilyen kuráréjellegű anyagra gondoltunk, amelyet az anesztéziánál is használnak izombénításra.

Laurie abbahagyta a csontvágást, és Jack segítségével eltávolította a szegycsontot.

– Kezdjük mindjárt a szívvel! – javasolta Laurie. – Ha kiderül, hogy komoly szívrohama volt, akkor lehet, hogy teljesen más irányba kell indulnunk.

– Egyetértek – mondta Jack.

– Számos olyan szer létezik, amely légzésbénulást okoz – mondta Neil. – Ezek közül melyiket tartják a legvalószínűbbnek?

Laurie és Jack gyorsan dolgoztak, látszott az összeszokottságuk. Jack az oldalasztalra nyúlt egy tálért, és ebbe került a szív a tüdővel együtt.

– Van egy szer, amelyre irányzott vizsgálatot kérünk – mondta Jack Neilnek, miközben azt nézte, hogy Laurie kiszabadítja a szívet.

– Megint csak azt kell mondanom, hogy a harmadik esetben történt újraélesztési kísérletnek köszönhetően kiderült, hogy hiperpirexiával és meglepően magas káliumszinttel találkoztak, ennek következtében a szukcinilkolinra összpontosítunk, mert ez a szer mindkét tünetet képes kiváltani. Egyelőre, amennyiben nem bukkanunk valami egészen váratlan dologra, ez tűnik a legvalószínűbb szernek.

– Úristen! – mondta Arun. – Ez egészen lenyűgöző.

– Szívbetegségről szó sincs – jegyezte meg Laurie. Többször is belemetszett a szívizomba és a nagyobb koronáriaerekbe. – Elzáródásnak nincs nyoma.

A három férfi a szívet bámulta Laurie válla fölött. –Több bevérzés is látszik a perikardiumon – mondta Jack. – Ez nem kizárólag a szukcinilkolin-mérgezésre jellemző, de vele jár.

– A tüdőn is látni pleurális területeket – tette hozzá Laurie.

– Arun, megtenné, hogy készít néhány felvételt Vidzsáj gépével? – kérdezte Jack.

– Természetesen.

A felvételek után Laurie előkészült, hogy mintát vegyen a toxikológiának. Külön-külön tűt használt, és úgy vett vizeletet, vért, epeváladékot és likvort.

– Van még két okunk, amiért azt feltételezzük, hogy szukcinilkolint használnak – mondta Jack. – A szukcinilkolin lenne a leglogikusabb választás, pusztán ravaszságból is. Ha az elkövető orvos, mint ahogy azt gyanítjuk, akkor nyilván olyan szert használ, amelyet a legkevésbé lehet kimutatni, és a szukcinilkolin nyilvánvalóan alkalmas erre. Először is valószínűleg szukcinilkolint használtak a beteg altatásakor, így aztán, még ha találnak is szukcinilkolint a hozzánk hasonlók, akkor a jelenléte megmagyarázható. Másodszor pedig a szervezet nagyon gyorsan feldolgozza a szukcinilkolint, ennélfogva, ha túladagolás történik, akkor csak annyit kell tenni, hogy lélegeztetik a beteget rövid ideig, és máris minden rendbejön.

– Ettől függetlenül küld mintákat a laborba? – kérdezte Arun. – Annak ellenére, hogy a szervezet gyorsan feldolgozza a szukcinilkolint?

– Hát persze – mondta Laurie, és megtöltötte epeváladékkal a fecskendőt. – Ha valaki aljas szándékból használ szukcinilkolint, akkor egészen biztosan jókora mennyiséget beinjekciózik, mert attól fél, hogy esetleg nem lesz elég. E hatalmas dózis esetén a szervezet nem lesz képes feldolgozni az egészet, így aztán nem csak szukcinilkolin anyagcsere-származékot találunk a testnedvekben, hanem gyakran kimutatható maga a szer is.

– Az USA-ban számos hírhedt esetben használtak szukcinilkolint mérgezésre – mondta Jack. – Volt például egy Higgs nevű ápoló, aki megölte a feleségét Nevadában, és egy Coppolino nevű aneszteziológus, aki szintén a feleségét ölte meg ily módon Floridában. A Higgs-esetben a szer kimutatható volt a feleség vizeletéből, ugyanakkor Coppolinónál sikerült izolálni az izomban.

– Nos, igazán érdekes lesz: kíváncsi vagyok, hogy a mi toxikológusaink az Osszindiai Egészségtudományi Intézetben mire jutnak. Az intézetvezető nemzetközi hírnévnek örvend.

– Valami módon eljuttathatjuk oda a mintáinkat? – kérdezte Laurie, miután megvoltak az utolsó mintavétellel is.

– Ó, hát persze – mondta Arun. – Mindjárt szólók Dzsíknek, hogy gondoskodjon róla. Szerintem itt, a Gangamurthy kórházban is van futárszolgálat a sürgős klinikai laborvizsgálatokhoz.

A két tapasztalt orvos szakértőnek köszönhetően a boncolás gyorsan haladt, egészen addig, míg Laurie ki nem vette a két vesét. Miután ellenőrizte a vesét, és megállapította, hogy normálisnak tűnik, belevágott a vesébe a nagy metszéshez használt szikével. Feltárta a vese szövetét és a calyxot.

– Idenézz, Jack! – mondta izgatottan. Jack odapillantott a válla fölött.

– Ez furcsa – mondta. – A parenchyma viaszszerű.

– Pontosan – mondta Laurie, még izgatottabban. – Már láttam ilyet azelőtt. Tudod, mi derült ki róla?

Neil elővette a mobiltelefonját.

– Mivel már elmúlt dél, felhívom Jent – mondta. – Szerintem már biztos nem alszik. Lefogadom, hogy nagyon izgatott lesz a hír hallatán.

– Jó ötlet – mondta Laurie. – És ha eléred, hadd beszéljek vele én is!

Neil megvárta, hogy a telefon addig csörögjön, amíg a hangposta nem válaszol. Rövid üzenetet hagyott Jennifernek, hogy hívja vissza.

– Valószínűleg edz vagy úszik. Kicsit később újra megpróbálom.

– Az is lehet, hogy ebédel – vetette fel Laurie.

– Igaz – mondta Neil, és zsebre vágta a telefont.

Amikor a Viktória Királynőhöz értek, Arun egyenesen a hátsó udvarba hajtott, és ugyanarra a helyre tolatott be, ahol korábban álltak.

Miután fürgén kiszálltak az autóból, gyors léptekkel bementek a kórházba, közben kinyitották a lengőajtó mindkét szárnyát. Az idős ember széke üres volt.

– Lehet, hogy csak ebédelni ment – ötlött fel Laurie-ban.

– Nagyon remélem – mondta Jack. – Lelkifurdalásom lenne, ha elveszítené a munkáját a mi mesterkedésünk miatt.

Arun ment elöl. Libasorban kellett haladniuk, mert az ebédidőnek köszönhetőn hosszú sor kígyózott a büfé előtt. Megálltak a hűtőnél, ahol korábban Mariát tárolták.

– Ne törődjünk a többi emberrel, hanem egyszerűen menjünk be? – kérdezte Arun.

Jack és Laurie egymásra pillantott.

– Menjen be maga, Arun! – mondta Laurie. – Ne keltsünk feltűnést!

Laurie, Jack és Neil kicsit odébb mentek a folyosón. Senki nem nézett feléjük.

Arunnak be sem kellett mennie teljesen, máris látta, hogy Benfatti holtteste eltűnt. A hűtőből elszállították a tetemet. Kihátrált és becsukta az ajtót. Közölte a rossz hírt a többiekkel is.

– Ez azt jelenti, hogy nem fog sikerülni benyújtani a hármas bizonyítékot – mondta Jack.

– Én fölszaladok az emeletre, és kipuhatolom, mi történt – mondta Arun.

– Jól van, amíg Arun ezt elvégzi, addig szerintem menjünk a büfébe, és együnk valamit – javasolta Laurie. – Attól függően, mit derít ki, lehet, hogy nem lesz esélyünk megint enni.

– Jó ötlet – mondta Arun. – Akkor ott találkozunk.

A dolog hosszabb ideig tartott, mint amire Arun számított, viszont többet is sikerült kiderítenie a vártnál. Mire visszaért a büfébe, a többiek már megették a szendvicsüket. Amikor leült, megjelent a pincérnő, és rendelt tőle egy szendvicset.

Amikor a nő elment, előrehajolt az asztal fölött. A többiek is odahajoltak hozzá.

– Ez hihetetlen – mondta egészen halkan, nehogy más is meghallja. Végigjáratta a tekintetét az arcokon. – Először is a kórházvezetés irtó dühös, mert eltűnt Maria Hernandez holtteste. Annyira dühösek, hogy a földszinten dolgozó öregembert kirúgták.

– A szentségit! – mondta Jack. – Pont ettől féltem.

– Biztosak benne, hogy a New York Cityből érkezett igazságügyi orvos szakértők lopták el. Az viszont elég különös, hogy nem is töltöttek ki FIR-t, hogy kiadjanak körözést maguk ellen.

– Mi az a FIR? – kérdezte Laurie.

– Az azt jelenti, hogy Firs Information Report – magyarázta Arun. – Ez az első teendő, ha rendőri segítséget kér valaki. De a rendőrség utálja ezt, mert rengeteg papírmunkával jár.

– Honnét szedte ezeket az információkat? – kérdezte Jack.

– Egyenesen a kórházigazgatótól – mondta Arun. – Az illetőt Radzsis Burgavának hívják. Elég jó barátok vagyunk, iskolás korom óta ismerem.

– De ha tudják, hogy mi vittük el a holttestet, akkor miért nem jelentették a rendőrségen? – kérdezte Laurie.

– Ezt nem egészen értem én sem, de valami olyasmit mondott, hogy az egészségügyi minisztériumban van egy magas rangú ember, akit Rames Szrivasztavának hívnak, és ő parancsolta meg neki, hogy ne értesítsék a rendőrséget. Szerintem, azért van, mert nagyon félnek a médiától.

Laurie, Jack és Neil hosszasan egymásra néztek, hogy kiderüljön, akar-e valaki hozzáfűzni valamit ahhoz, amit Aruntól hallottak. Laurie szólalt meg egyedül.

– Lehet, hogy ez a Rames a sorozatgyilkos nyomában van, és attól fél, hogy a média már a nyomozás korai szakaszában ráijeszt az illetőre.

Jack kérdő pillantást vetett Laurie-ra.

– Jól van, ez csak egy elképzelés – szabadkozott Laurie.

– Hadd folytassam valami még fontosabbal – mondta Arun. – Benfatti holttestét meg az Aszklépiosz Gyógyászati Központban lévő beteg tetemét a bíró határozatának megfelelően eltávolították a kórházból. A határozat értelmében nemcsak elszállíthatják őket a kórházból, hanem meg is szabadulhatnak tőlük, közegészségügyi, illetve közbiztonsági okokra hivatkozva. De az a legfurcsább az egészben, hogy valahogy sikerült kijárniuk azt, hogy a Varanaszi főhamvasztóban hamvasszák el őket.

– Azt a szót hallottam, hogy ghat – mondta Jack.

– Az mit jelent?

– Ebben az értelemben azt jelenti, hogy folyóparti kőlépcsők – mondta Arun. – De egyébként dimbes-dombos hegyvonulatot is jelent.

– Tudomásunk volt erről a Varanaszi-tervről – mondta Laurie. – Azt remélték, olyan különleges hely, hogy megpuhíthatják az érintett családokat. De annyit mondhatok, nem sikerült elérniük az eredeti szándékukat, legalábbis a két családnál semmi esetre sem.

– Merrefelé van Varanaszi? – érdeklődött Jack.

– Delhitől délkeletre, körülbelül félúton Kalkutta felé – mondta Arun.

– Milyen messze van?

– Hat-nyolcszáz kilométerre – mondta Arun. – De autópálya vezet oda.

– Teherautóval szállítják a holttesteket? – kérdezte Jack.

– Az egész biztos – válaszolta Arun. – Csak tizenegy és fél óra az út. Valószínűleg ma este vagy holnap korán reggel hamvasztják el őket. Az égetőkemence nonstop működik. De még egyszer mondom, ez nagyon szokatlan. Varanasziban általában csak hindukat hamvasztanak el. Az ő részükre ez kivételesen jó karmát biztosít. Ha a hinduk Varanasziban halnak meg és ott hamvasztják el őket, akkor azonnal elérik a moksha vagy megvilágosodás állapotát.

– Nyilván lefizettek valakit – mondta Laurie.

– Egészen biztosan – válaszolta Arun. – Biztos, hogy megkenték az egyik legfőbb dhomot. A dhom az a kaszt, amelyik kizárólagos jogokkal rendelkezik a hamvasztókemencék fölött. De az is lehet, hogy a hindu brahminokat vesztegették meg. A kórházaknak le kellett fizetniük vagy egyiket, vagy másikat, vagy mindkettőt.

– Milyen az a város? – kérdezte Jack.

– Az egyik legérdekesebb hely Indiában – válaszolta Arun. – A legrégebbi és a legfolyamatosabban lakott város az egész világon. Egyesek szerint négy-ötezer éve élnek már ott. A hinduk számára ez a legszentebb város, és különösen népszerű az átmeneti rítusok bemutatásakor, mint például a gyermekkor különböző szakaszaiban, házasságkor, illetve halálozáskor.

– Mennyi esélyünk lenne arra, hogy közel férkőzzünk a holttestekhez, amennyiben odarepülnénk Varanasziba? – kérdezte Jack.

– Ez olyan kérdés, amelyre aligha tudok válaszolni – felelte Arun. – Úgy gondolom, reális esély van rá, különösen, ha lefizetnek még egy-két embert.

– Mi a véleményed? – kérdezte Jack Laurie-tól.

– Jó lenne megszerezni legalább egy vizeletmintát, ha teljes boncolást nem is végezhetünk.

– El lehet jutni repülővel Varanasziba? – kérdezte Jack Arunt.

A csaknem tizenkét órás autóút nem tűnt valami vonzónak.

– Igen, el lehet, de fogalmam sincs, mikor indulnak a gépek. Utánajárok.

Arun telefonálni kezdett, s közben Laurie Neilhez fordult.

– Normál körülmények között megkérdezném tőletek, hogy el akartok-e jönni. De még mindig úgy vélem, legjobb, ha Jennifer a szállodában marad.

– Egyetértek – válaszolta Neil.

Arun lecsukta a telefonja fedelét.

– Több gép is elindult már. Az utolsó járat 14.45-kor indul.

Laurie és Jack egyszerre pillantottak az órájukra. 12.45 volt.

– Az alig két óra múlva lesz. Elérjük még? – kérdezte Laurie.

– Szerintem igen – válaszolta Arun –, ha sietünk.

– Eljön velünk? – kérdezte Laurie Arunt, amikor a férfi felállt, és a szalvétára hajította a szendvicse maradékát. Pénzt is rakott az asztalra, jóval többet, mint amennyibe az ebédje került.

– Már évek óta nem szórakoztam ilyen jól – mondta Arun. – A világért ki nem hagynám. – Miközben a férfi felállt, még egyszer tárcsázta az utazási irodát.

– Köszönöm a szendvicset – szólt oda Laurie-nak, miközben kifutott a hívás. A lift felé tartottak, és közben lefoglalt az irodában három business class jegyet a Varanasziba tartó járatra, továbbá két szobát a Tádzs Gangeszben. Megadta Jack és Laurie nevét.

Amikor a furgonhoz értek, Arun épp befejezte a szobafoglalást, és közölte Jackkel és Laurie-val, hogy találkozzanak az Indián Airlines pultjánál a belföldi repülőtéren. Aztán elszaladt a saját autójához.

Jack, Laurie és Neil bemásztak a furgonba, Jack ült a kormány mögé. A Viktória Királynő aszfaltján kipörgette a kereket, ám amint kiértek az utcára, lassabb tempóra kellett kapcsolnia. Megfeledkeztek a déli csúcsforgalomról.

– Ha visszaértünk a szállodába, kis időre lesz szükségem ahhoz, hogy beadjam magamnak a HCG beindító injekciót – mondta Laurie. Az első utasülésen foglalt helyet.

– Persze – mondta Jack. – Még jó, hogy eszedbe jutott, én teljesen elfeledkeztem róla.

– Ne feledkezz meg arról sem, hogy magunkkal kell vinnünk a hátsó ülésen lévő fecskendőket – mondta Neil. A steril fecskendőket tartalmazó táska ott volt mellette a hátsó ülésen a támla tövében.

– Jó, hogy mondod – mondta Laurie. – Lehet, hogy megfeledkeztem volna róluk, ami jó nagy baklövés lett volna. Add ide, légy szíves!

Neil előreadta a zacskót Laurie-nak.

– Sajnálom, hogy te és Jennifer nem jöhettek velünk – szólt hátra Laurie a válla fölött.

– Semmi baj, a délután folyamán utánanézek, mikor mennek vissza gépek Amerikába. Szerintem minél hamarabb kijut innét Jennifer, annál jobb.

– Mondd meg neki, hogy minél előbb döntse el, mi legyen a nagyanyja holttestével – mondta Laurie. – Aztán telefonáljatok oda a Gangamurthy Orvosi Egyetemre, és intézkedjetek!

– Egészen biztos, hogy a hamvasztás mellett dönt, úgyhogy rögtön intézkedünk.

Mivel Jack és Laurie próbáltak ráhangolódni az előttük álló útra, a szállodába tartó húszperces út során végig hallgattak. Még akkor sem beszéltek, amikor sietős léptekkel átszelték a szálloda előcsarnokát.

– Te menj előre! – mondta Jack Laurie-nak. – Én elintézem, hogy kivigyenek bennünket a repülőtérre, aztán jövök én is.

– Rendben – mondta Laurie, és elsietett.

– Veletek pedig holnap találkozunk – mondta Jack Neilnek. – Hallottad, hol fogunk megszállni Varanasziban, és tudom, hogy Jennifernek megvan Laurie mobilszáma, úgyhogy tartsuk a kapcsolatot. Te pedig próbáld itt tartani a szállodában.

– Úgy lesz – mondta Neil.

Mivel már elmúlt egy óra, Neil átsétált az előcsarnokon, és bekukkantott az étterembe, hátha ott találja Jennifert.

Miközben az étteremben ülők arcát pásztázta, a főpincér elkapta a tekintetét.

– Az ismerőse ma még nem járt itt – mondta Neilnek.

Neil megköszönte az információt. Az Amal Palace Hotel nem először nyűgözte le azzal, hogy milyen szintű szolgáltatást nyújt. Még életében nem járt olyan szállodában, ahol az alkalmazottak ilyen szinten fejben tartották a vendégeik ügyeit.

Arra gondolt, hogy a lány talán lent van a fitneszkomplexumban, így aztán mivel a lefelé menő lift közvetlenül az étterem mellett volt, beszállt az egyikbe, és elindult lefelé. A liftajtó kinyílt a fnneszrészleg recepciójánál, Neil pedig megérdeklődte, hogy Jennifer Hernandez bejelentkezett-e valamilyen szolgáltatásra, például masszázsra. Mivel nemleges választ kapott, végigsétált a halion, és megnézte a szobakerékpárokat és a kondigépeket, de Jennifert sehol sem látta. Továbbment, kilépett a kertbe, és a medencéhez sétált.

A harminc fok körüli hőmérsékletnek és a páradús napsütéses időnek köszönhetően sokan keresték fel a medencét, és jó páran ott költötték el az ebédjüket a medence partján. Mivel sehol másutt nem látta a lányt, Neil egészen meglepődött azon, hogy itt sincs. Pedig nagyon kellemesnek tűnt a környezet.

Aztán arra gondolt, hogy akkor nyilván még mindig a szobájában van, és elképzelhető, hogy még mindig alszik, csak lehalkította a telefonját, így aztán nem tudta eldönteni, mit tegyen. Ha Jennifer még mindig alszik, akkor nyilván szüksége van a pihenésre, és nem kellene fölkeltenie. Végül úgy döntött, hogy azt csinálja, amit már ideérkezésekor is akart, nevezetesen, rátapasztja a fülét az ajtajára. Ha mozgást hall odabentről vagy a zuhany hangját, vagy megy a tévé, akkor bekopog. Ha csend lesz, akkor hagyja a lányt aludni.

Miután ezt végre sikerült eldöntenie, Neil visszament a fittneszközpont bejáratához. Úgy döntött, akárhogy is alakul a dolog, ő biztos visszajön a medencéhez.

Harmincnegyedik fejezet

2007. október 19.,

péntek 16 óra 02 perc,

Újdelhi, India

Veena belépett az alapítvány lakóházába, de nem egyenesen a hálószobájába ment, hanem a könyvtárba. Nagyon izgatott volt, és szeretett volna megnyugodni, márpedig csak egyetlen ember volt, akitől ezt a megnyugvást várhatta volna, az pedig Cal Morgan volt. A férfi már több alkalommal is bizonyította ezt ugyanezzel az üggyel kapcsolatosan, és most is erre számított, bár ez alkalommal jóval komolyabbnak tűnt a dolog, mint eddig.

Amikor belépett a nyitott ajtón, megkönnyebbülten látta, hogy Cal éppen valamilyen papírmunkát végez a könyvtárasztalon. Beljebb lépett, és ekkor látta meg, hogy Durell a kanapén fekszik egy könyvvel a mellén, és a homlokára egy csomag jeget pakolt. Cal ebben a pillanatban vette észre, hogy bejött, és felnézett. Mindketten egyszerre kezdtek beszélni, így egyik sem értette a másikat.

– Bocsánat – mondta Veena idegesen, és az ajkához kapta a kezét.

– Nem, az én hibám – jelentette ki Cal, és letette a ceruzájár, de közben az arcizma összerándult fájdalmában. A bal vállán ő is egy csomag jeget egyensúlyozott.

Egy darabig feszülten hallgattak, aztán megint mindketten egyszerre kezdtek beszélni, most már másodszor.

– Tied az elsőbbség – szólalt meg végül Cal.

– Meglehetősen felkavaró dolog történt a kórházban ma reggel – mondta Veena. – Azóta nagyon ideges vagyok.

Durell átlendítette a lábát a kanapén és felült. Megdörgölte a szemét; úgy látszik, elaludt.

– Meséld el, mi történt! – mondta Cal.

– A délelőtt folyamán Maria Hernandez holtteste eltűnt. A kórházvezetés meg van róla győződve, hogy az a két igazságügyi orvos szakértő lopta el a holttestet, akiket Jennifer Hernandez rendelt ide. Nyilván azt tervezik, hogy felboncolják a holttestet, vagy már meg is tették. Mi lesz, ha rájönnek arra, hogy az asszony szukcinilkolin-mérgezésben halt meg?

– Ezt már átrágtuk egyszer – mondta Cal dühösen. – Különösen ennyi idő után úgysem jönnek rá. Megnyugtattak, hogy az emberi szervezetből nagyon gyorsan kiürül a szukcinilkolin, mert lebomlik.

– Ne feledd azt sem – tette hozzá Durell –, hogy ha találnak is bomlásterméket, az sem számít. Az asszony a műtét közben egyébként is kapott szukcinilkolint.

– Utánanéztem a szukcinilkolinnek a Google-on – mondta Veena. – Voltak olyan esetek, amikor embereket elítéltek, mert szukcinilkolinnal ölték meg a feleségüket, és az anyag jelenlétét igazságügyi orvos szakértők bizonyították be.

– Én is olvastam azokat az eseteket – mondta Cal. – Az egyikük beinjekciózta a szert, és megtalálták a szúrás környékén. Mi viszont eleve intravénás kanült használtunk. A másik esetben az idióta elkövetőnél megtalálták a szert. Ugyan már, Veena! Ne legyél már paranoiás! Durell-lel végiggondoltunk mindent. Halálbiztos, hogy nem jönnek rá semmire. Különben is, nemrégen olvastam arról, hogy nem könnyű izolálni ezt a szert. Egy csomóan a mai napig megkérdőjelezik annak a toxikológusnak a munkáját, aki az izomba adott méreg esetében kiadta a szakvéleményt.

– Mindketten abszolút meg vagytok győződve arról, hogy ezek a New York-i orvos szakértők nem fognak rábukkanni a szerre? – kérdezte Veena. Szeretett volna hinni a két férfinak, de a lelkifurdalása nem engedte.

– Meg vagyok róla győződve – mondta Cal, jó erősen megnyomva minden szótagot. Már unta ezt a témát.

– Persze, semmi esély rá – erősítette meg Durell is.

Veena nagyot sóhajtott, mintha megadná magát, aztán lerogyott az egyik székre. Teljesen kimerült az idegességtől.

– Most viszont mi szeretnénk kérni tőled egy szívességet – mondta Cal. – Szükségünk lenne a segítségedre.

– Olyan pocsékul érzem magam, hogy nem hiszem, hogy bárki is sokra menne velem.

– Mi más véleményen vagyunk – mondta Cal. – Ügy gondoljuk, hogy egyedül te tudnál segíteni.

– Mit kéne tennem? – kérdezte Veena fáradtan.

– Ma délelőtt ugyanazok az emberek, akik apáddal beszéltek, idehozták Jennifer Hernandezt – mondta Cal teketóriázás nélkül. Elhallgatott, hagyta, hogy Veenának legyen ideje felfogni a hallottakat.

– Jennifer Hernandez itt van a házban? – kérdezte Veena elképedve, mintha attól félne, hogy Jennifer épp az ő szobáját kutatja át.

– Odakint van a garázs alatti helyiségben – mondta Durell.

– Mit keres itt? – kérdezte Veena rémülten, és felegyenesedett a széken.

– Arra jutottunk, hogy muszáj megtudnunk, mi keltette fel a gyanúját – mondta Cal. – Pont te vagy az, akit a legjobban idegesített ez a dolog. Epp te voltál az kezdetben, aki azt szerette volna, hogy csináljunk ezzel a nővel valamit.

– Azt nem akartam, hogy ide hozzátok. Azt akartam, hogy rávegyétek, menjen el Indiából.

– Hát – mondta Cal –, muszáj kiderítenünk, miért kezdett el gyanakodni, hogy azután azt a dolgot kiiktassuk. Nem szeretnénk, hogy bárki gyanakodjon ezután. Ügy értem, nézd meg, milyen hatással volt rád is. Tiszta idegroncs vagy. Azt szeretnénk, ha beszélnél Hernandez-zel, mivel te már amiigy is beszéltél vele korábban. Arra gondoltunk, veled majd biztosan szóba áll, legalábbis van rá esély, mivel velünk nem hajlandó együttműködni.

– Nem – mondta Veena határozottan. – Nem akarok beszélni vele. Már akkor is szörnyen éreztem magam, amikor először beszéltünk. Amikor vele beszélek, folyton az jár a lejemben, hogy mit műveltem a nagyanyjával. Ne kényszerítsetek erre!

– Nincs sok választásunk – erősködött Durell. – Muszáj megtenned. Különben is, ahogy Cal mondta az imént, a te lelki nyugalmad és a mi lelki békénk miatt is szükség van rá.

– Így igaz, Veena – toldotta meg Cal. – Ráadásul mivel nem szeretnénk, ha leállítanánk azt a barátunkat, aki meggyőzte az apádat, hogy tartsa távol magát tőled és a húgaidtól.

– Ez nem fair! – kiáltotta Veena, és egyszerre elöntötte az arcát a pír.

– Azt ígérted, hogy most már örökre sakkban tartod.

– Most mit jössz ezzel, hogy örökre? – kérdezte Cal. – Ugyan már, Veena, nem nagy dolgot kérünk, a francba is. Az is lehet, hogy nem mond neked semmit. Ha így lesz, akkor egye fene. De legalább meg kell próbálnunk. Szerintünk te képes leszel kihúzni belőle valamit.

– És ha nekem megmondja, akkor mi van? – kérdezte Veena. – Mi lesz vele?

Cal és Durell egymásra pillantottak.

– Felhívjuk azokat az embereket, akik idehozták, hogy visszavihetik.

– Vissza a szállodájába? – kérdezte Veena.

– Igen, vissza a szállodájába – bólogatott Durell.

– Na jó, akkor beszélek vele – mondta Veena hirtelen elhatározással.

– De nem ígérhetek semmit.

– Azt nem is várjuk tőled – mondta Cal. – És tudjuk, hogy nem egyszerű a dolgod, hiszen a nagyanyjára emlékeztet. Ez természetes. De az is természetes, hogy nem szeretnénk, ha a jövőben problémáink adódnának azok után, hogy minden ilyen simán ment.

– Jól van. Mikor próbáljak meg beszélni vele?

Cal és Durell egymásra néztek. Ezt még nem beszélték meg konkrétan.

Cal vállat vont.

– Minél előbb, annál jobb.

– Átöltözöm és lezuhanyozok. Fél óra múlva, mit szóltok hozzá?

– Akkor fél óra múlva – mondta Cal.

Veena felállt és az ajtó felé indult. Mielőtt azonban még odaért volna, Cal odakiáltott.

– Koszi, Veena! Tudtam, hogy te vagy a mentőangyalunk.

– Szívesen – mondta a lány. – Tényleg muszáj megtudnunk, mi keltette fel a gyanúját. Nem akarok még egyszer keresztülmenni ezen.

– Na jól van, megmondom, hogyan csináljuk – mondta Cal. Ő, Durell és Veena a garázs felé sétáltak a házból. – Először visszatekerem a biztosítékot. Aztán valamennyien lemegyünk a pincébe, velem az élen. Kinyitom az ajtót, te pedig belépsz, Veena, és a nevét kiáltod. Ha nem reagál, éppúgy, ahogy a múltkor, akkor mondd azt, hogy majd visszajössz, ha lesz kedve beszélgetni. Kérj bocsánatot, amiért megint lekapcsolják a villanyt, de mondd azt, hogy ezek a durva férfiak ragaszkodnak hozzá. Aztán menj el. Lehet, hogy párszor el kell játszanunk ezt. Szerintünk elképzelhető, hogy neked támad – mondta Cal, és Durellre pillantott, aki felvonta a szemöldökét, nem szólt semmit, de meggyőzően bólintott.

Minden a terv szerint zajlott. Miután Cal kinyitotta az ajtót, Veena belépett, és már épp Jennifer nevét akarta kiáltani, amikor meglátta, hogy ott ül a kanapén. Veena megragadta az ajtót és becsapta Cal orra előtt. Ezután odalépett Jenniferhez, és leült melléje.

Egyikük sem szólalt meg, csak óvatosan méregették egymást. Bár Jennifer hunyorgott a hirtelen támadt fényben, szinte abban a pillanatban látszott már az arcán a felismerés okozta meglepetés, amikor Veena belépett a szobába.

– Gondolom, tudja, hogy konkrét információra vagyunk kíváncsiak – kezdte Veena. Mereven ült a kanapén.

– Azt felfogtam, hogy valamit tudni akarnak – mondta Jennifer. – Vigyenek vissza a szállodába, és akkor megmondom.

– A megállapodás úgy szól, ha megmondja, akkor visszük vissza a hotelba. Különben nem áll érdekében, hogy együttműködjön velünk.

– Sajnálom, bízniuk kell bennem.

– Szerintem jobb, ha velem alkudozik, mint a két férfival, akik az egészet irányítják.

– Ebben valószínűleg igaza van, de az a helyzet, hogy egyiküket sem ismerem. Ám annyit mondhatok, nagyon megdöbbentem, hogy maga is benne van.

– Szóval így állunk. Nem hajlandó megmondani nekem, hogy mi keltette fel a gyanakvását azzal kapcsolatosan, hogy a nagyanyja valószínűleg nem természetes körülmények között halt meg.

– Azt nem mondtam, hogy nem vagyok hajlandó. Felajánlottam, hogy megmondom, de semleges területen. Nem tetszik, hogy be vagyok zárva ebbe a bunkerba.

Veena felállt.

– Attól tartok, várnia kell reggelig. Erős a gyanúm, hogy ha adunk egy éjszakányi gondolkodási időt, talán rájön, mennyivel jobb velem tárgyalni, mint a többiekkel.

– A maga helyében, nem fogadnék erre nagy összegben, Csandra nővér – mondta Jennifer anélkül, hogy megmozdult volna.

Veena visszasétált az ajtóhoz, aztán hirtelen megrántotta. Cal majdnem bezuhant a szobába, mivel egészen idáig az ajtóra tapasztotta a fülét.

– Azt hiszem, sötétben szeretne lenni – mondta Veena. Átfurakodott a két férfi mellett, és felment a lépcsőn.

Cal megragadta a súlyos ajtót, aztán gyorsan Jenniferre pillantott, majd behúzta az ajtót, bezárta, és felment Durell után a lépcsőn. Miután a felső ajtót is bezárta, odament Durellhez és Veenához, hogy bekapcsolódjon a beszélgetésbe.

– Hát ez gyorsan ment – mondta Cal. – Nem próbáltad meggyőzni?

– Nem a fenét! Hát nem hallottad az ajtón keresztül?

– Nem igazán.

– Nagyon elszánt ez a nő. Csak az időnket fecséreljük azzal, ha meg akarjuk győzni. De az az érzésem, hogy reggel már másképpen fogja látni a helyzetet, és ezt meg is mondtam neki. Ha még tizenöt vagy tizenhat órát tölt teljes elszigeteltségben, az majd csodát művel vele. Mivel holnap szombat lesz, nem kell bemennem a kórházba. Mondtam neki, hogy mik a feltételeink, és azt is mondtam, hogy visszajövök.

A férfiak egymásra néztek és bólintottak.

– Jól hangzik – mondta Cal, de a hangjából az tűnt ki, mintha nem lenne meggyőződve erről teljes mértékben.

Visszasétáltak a házhoz.

– Nézzünk valamilyen filmet ma este? – kérdezte Veena.

– Igen, van egy jó filmünk – mondta Durell. – Clint Easwooddal, a Nincs bocsánat.

– Muszáj valamivel elterelni a figyelmemet – mondta Veena. – Mindig feszült vagyok amiatt, hogy esetleg felboncolták Maria Hernandezt. Egyszerűen nem tudok másra gondolni.

Amikor visszaértek a házba, Veena egyenesen a szobájába indult.

– Találkozunk a vacsoránál.

Cal és Durell szótlanul nézték, ahogy elsétál.

– Okos ez a nő – mondta Durell. – Szerintem teljesen igaza van a Hernandez lánnyal kapcsolatosan.

– Okos az tény, de kicsit nyugtalanít, hogy ilyen simán belemegy mindenbe. Ugyanígy viselkedett, mielőtt túladagolta magát gyógyszerrel. Időnként be kell kukkantanunk a szobájába, és megnézni, jól van-e. És aki kettőnk közül először találkozik Petrával és Santanával, az szóljon nekik, hogy ők is tegyenek ugyanígy.

Harmincötödik fejezet

2007. október 19.,

péntek 16 óra 40 perc,

Újdelhi, India

A focilabda csak milliméterekkel kerülte el a célba vett férfi ujjainak hegyét. A labda olyan erővel hagyta el az egykori főiskolás középhátvéd lábát, mint egy puskagolyó, és megpattant a medence vizének felszínén. Amikor másodszor is földet ért, épp Neil lenekének ütközött. Ezt megelőzően Neil mélyen aludt, de a találatra azonnal felébredt.

Álomittasan felpattant a medence mellé helyezett napozószékéről, készen arra, hogy megküzdjön az ellenséges sereggel. A medencében lévő fickó, akinek nem sikerült elkapnia a labdái, odakiáltott Neilnek, hogy dobja vissza neki, ugyanakkor a medence túlpartján lévő egykori középhátvéd nevetni kezdett. Neilt elfutotta a méreg, és teljes erejével a nevető középhátvéd felé hajította, csakhogy elszállt jóval a feje fölött a medencét körülvevő telek fái közé.

– Kösz, haver – mondta a medencében lévő fickó nem túl vidáman.

– Szóra sem érdemes – válaszolta Neil. Most már kitisztult annyira a feje, hogy kissé lelkifurdalást érzett. Az órája után kezdett kotorászni. Valamikor három körül aludt el, de közben arra számított, hogy Jennifer bármikor felbukkanhat. Több üzenetet is hagyott a szobatelefonja hangpostáján. Most már kezdte megrémíteni, hogy még mindig nem jött elő.

– Négy óra negyven – mondta hangosan. Megijedt, amikor rájött, hogy már ennyi az idő. Összekapta a holmiját, belebújt a fürdőköpenyébe, és elindult a szálloda felé. Amikor elment a fitneszterem mellett, benézett, de sehol sem látta Jennifert. Aztán beszállt a liftbe, és felment a kilencedikre. Be akart nézni Jennifer szobájába, mielőtt átöltözik.

Amikor a 912-es szobához ért, becsöngetett, dörömbölt az ajtón, rángatta az ajtó gombját, de hiába. Az ajtóra tapasztotta a fülét.

– Semmi – mondta hangosan, miután a legkisebb neszt sem hallotta odabentről.

Lement a saját szobájába, aztán gyorsan magára kapta a ruháját. Amikor teljesen felöltözött, lesietett a recepcióra, és hívatta a főportást. Az Amal Palace Hotel szolgáltatására jellemzően a főportás szinte varázsütésre megjelent.

– Jó napot, uram! Én vagyok a vendégszolgálati osztályvezető. Szidhart Misrának hívnak. Miben segíthetek?

– A barátnőm, Jennifer Hernandez a 912-es szobában alszik elvileg – mondta Neil sietve –, csakhogy most már nevetséges a helyzet. Elmúlt öt óra, és még mindig nem kelt fel, nem válaszolt a hívásomra, és hiába dörömböltem az ajtaján.

– Nagyon sajnálom, uram. Megpróbálom felhívni. – Szidhart csettintett egyet, mire az egyik recepciós hölgy felpattant. – Damini, volnál szíves megpróbálni felhívni a 912-es szobát?

– Előfordult hasonló a múltban? – kérdezte Szidhart, miközben Damini telefonált.

– Nem. Én még soha nem tapasztaltam ilyet – mondta Neil.

– Ha nem veszi föl, akkor fölmegyünk együtt.

– Nagyon köszönöm – mondta Neil.

– Nem veszik fel – mondta Damini. – A hangpostája jelentkezett be.

– Akkor menjünk – mondta Szidhart.

Megkérte Daminit, hogy ő is jöjjön fel velük.

Amikor felfelé tartottak a liftben, Neil idegesen gondolt arra, hogy vajon jó tanácsot adott-e Jennifernek, amikor azt kérte, ne vonják be a rendőrséget. Tisztában volt vele, hogy ha az USA-ban hasonló helyzetbe keveredtek volna, akkor következményekkel járt volna, ha elhagyják a bűntett helyszínét.

– El tudja képzelni, hogy Miss Hernandez hová mehetett? – kérdezte Szidhart. – Talán vásárolni vagy ilyesmi?

– Biztos, hogy nem ment el – mondta Neil. Már a nyelve hegyén volt, hogy megemlítse azt a lehetőséget, hogy Jennifer nem merte kitenni a lábát a hotelból, mert életveszélyben volt.

Megérkeztek a kilencedik emeletre, és a 912-es szobához siettek. Szidhart a „Ne zavarjanak!” feliratra mutatott. Neil bólintott, és így szólt.

– Egész nap ez volt kint az ajtaján.

– Hernandez kisasszony! – kiáltotta Szidhart a csengetést követően. Ötször kopogott, aztán elővett egy univerzális ajtónyitó kártyát. Kinyitotta az ajtót és félrelépett, hogy előreengedje Daminit. A nő bekukkantott a szobába, de aztán visszalépett.

– A szoba üres – jelentette ki Damini.

Most már Szidhart is bement. Benéztek a szobába, aztán a fürdőszobába is. A jelek szerint semmi nem hiányzott, leszámítva, hogy a zuhanyzó ajtaja résnyire nyitva volt, és egy száraz törülköző lógott az ajtó tetején. Szidhart megtapintotta a törülközőt.

– Ügy látszik, csak elment valahová – mondta Szidart.

Neil kénytelen volt egyetérteni. A zuhanyajtó és a „Ne zavarjanak!” felirattól eltekintve minden normálisnak tűnt.

– Ön szerint mit tegyünk, Mr. McCulgan? – kérdezte Szidhart. – Semmi gyanúsat nem látok. Talán a barátnője visszajön vacsorára.

– Valami nincs rendjén – mondta Neil, és megcsóválta a fejét. Kilépett az előtérbe, és már épp ki akart menni, amikor tekintete megakadt a megrongálódott ajtófélfán, ahová korábban a biztonsági lánc volt beakasztva. – Nézze csak! – mondta. – A biztonsági lánc és a foglalata hiányzik.

– Teljesen igaza van – mondta Szidhart. Előhúzta a mobilját, és leszólt a recepcióra. – Küldesse fel a biztonságiakat a 912-es szobába, de sürgősen.

– Kérem, hívja a rendőrséget is azonnal – mondta Neil. – Most azonnal, ha lehetséges, mert szerintem emberrablás történt.

Harminchatodik fejezet

2007. október 19.,

péntek 19 óra 34,

Varanaszi, India

Tagadhatatlan, hogy Varanaszi érdekes város – jegyezte meg Laurie. – De részemről ez a maximum. – Ő, Jack és Arun épp ekkor értek oda a Gangesz folyón lévő Desaswamed-ghathoz. Egy borzasztóan zsúfolt bevásárlóutcán kellett végiggyalogolniuk, melyet elzártak a járműforgalom elől körülbelül egy mérföld hosszan.

A repülőút Újdelhiből viszonylag jól ment, bár több mint félórát késett a gép. Az is nagyon zsúfolt volt. A repülőtérről a szállodába tartó út majdnem annyi ideig tartott, mint a repülés, de Laurie-t és Jacket lenyűgözték az útközben látottak. Apró, primitív és zsúfolt üzletek elképesztő kavalkádja tárult a szemük elé, és minél közelebb értek a városközponthoz, annál szédítőbb lett a forgatag. A két patológus most már könnyen el tudta képzelni, hogy Indiában egymilliárdan élnek, tekintve, hogy milyen népsűrűséggel találták szembe magukat, ugyanakkor abban sem kételkedtek, hogy félmilliárd kóbor állat van.

A szállodában zökkenőmentesen bejelentkeztek, különösen, mivel az igazgató, Pradíp Badzspai dr. Ram ismerőse volt. Pradíp abban is segített, hogy összehozta őket egy Dzsavahár Krishna nevű férfival, aki a varanaszi hindu egyetem professzora volt. A professzor hajlandó volt kalauzolni őket. Dzsavahár egyenesen a szállodához jött, miközben ők hárman bekaptak egy könnyű vacsorát. Arra gondoltak, hogy az éjszaka nagy részét távol töltik a szállodától, így aztán jobb, ha még most esznek, amikor tudnak.

– Olyan város ez, amelyhez eltart egy ideig, míg hozzászokik az ember – mondta Dzsavahár, miután megtudta, hogy Laurie honnét érkezett. Negyvenvalahány évesnek tűnt, legfeljebb ötvennek. A professzornak széles arca, csillogó szeme és göndör, ősz haja volt. Nyugati stílusú öltözéke és hibátlan angolsága alapján akár az Ivy Leagoe főiskola professzora is lehetett volna. Kiderült, hogy évekig a Columbia Egyetem hallgatója volt.

– Lenyűgöz az a mély vallásosság, ami áthatja a várost, ugyanakkor felháborít a mocsok – folytatta Laurie. – Különösen a sok emberi és állati ürülék.

Rengeteg tehén, kóbor kutya és néha kecske kószált az emberek, a szemét és a különféle hulladék között.

– Nem próbálok magyarázkodni – válaszolta Dzsavahár. – Attól tartok, ez már így van több mint háromezer éve, és így lesz a következő három évezredben is.

Dzsavahár rendkívül segítőkésznek bizonyult abban is, hogy a csoport elérje valódi célját, és azt, amiért Varanasziba jöttek, nevezetesen, hogy megpróbáljanak hozzáférni Benfatti és Lucas teteméhez. Shiva tudósként Dzsavahár személyes barátságban állt a Manikarnika-ghat legfőbb brámin papjaival. A Manikarnika a két varanaszi hamvasztó közül a nagyobbik volt, és nyilván ide küldték Benfatti és Lucas holttestét. Megállapodtak, hogy hajlandó lesz beszélni a barátaival Jack és Laurie nevében, hogy szóljanak oda neki, amikor megérkeznek az amerikai holttestek, és adjanak nekik annyi időt, hogy mintát vegyenek. Tízezer rúpiában állapodtak meg, ami valamivel több mint kétszáz dollár. Jack megpróbálta megtudakolni Dzsavahár által, hogy mennyit fizettek a kórházak, de a brahmin vagy nem tudta, vagy nem akarta megmondani.

– Egyébként hol vagyunk most? – kérdezte Jack, amikor lenézett a folyóhoz vezető kopott lépcsőkön. A nap már a látóhatár mögé bukott. A halvány fényben a folyó hatalmasnak, simának és sűrűnek tűnt, mintha nem is víz lenne, hanem nyersolaj. Odalent a parton tizenöt-húsz ember fürdött. Különféle apró hajók sorakoztak a partján. Az áramlás lassú volt, ez megállapítható volt a komótosan sodródó tajtékból.

– Atyaúristen! Az ott egy emberi holttest, amelyet bedobnak a vízbe, ott meg egy szarvasmarha tetemét sodorja az áramlat!

Dzsavahár tekintete követte Jack mutatóujját. A két említett tárgy körülbelül kétszáz méterre volt a parttól.

– Azt hiszem, nem téved – mondta a férfi. – Nem annyira szokatlan dolog ez. Vannak olyan emberek, akiket nem engednek elhamvasztani. Őket egyszerűen csak a vízbe hajítják.

– Mint például kit? – kérdezte Laurie, undorral az arcán.

– Gyerekeket bizonyos életkor alatt, terhes nőket, a leprásokat, olyanokat, akiket kígyó mart meg, a szadhukat és…

– Kik azok a szadhuk? – kérdezte Laurie?

Dzsavahár megfordult, és egy sor idős, szakállas férfira mutatott, akik kontyba fogták hosszú fürtjeikét, és lótuszülésben ültek a ghathoz vezető úton. Más alakokat is láttak a ghat körül. Egyesek köpönyeget viseltek, míg mások meztelenek voltak, csak ágyékkötő volt rajtuk.

– Ezek az emberek önjelölt hindu szerzetesek – magyarázta Dzsavahár. – Páran közülük jómódú üzletemberek voltak fiatalabb korukban.

– És mit művelnek itt? –kérdezte Laurie.

– Semmit. Csak őgyelegnek, bhanget fogyasztanak, ami marihuána meg joghurt keveréke, és meditálnak. Az összes személyes tulajdonuk az, ami rajtuk van, és kizárólag alamizsnából élnek.

– Mindenki azt kapja, amit megérdemel – mondta Jack. – De visszatérve a kérdésemre, hol vagyunk most?

– Ez a legfőbb, a legismertebb és a legnépesebb ghat – magyarázta Dzsavahár. – Egyúttal a varanaszi egyházi élet központja. Miszen láthatja, hogy valamennyi hindu pap itt mutatja be a különféle vallási rítusokat.

Körülbelül a kőlépcső felénél, párhuzamosan a vízparttal, placcok sorát alakították ki. Mindegyik kis téren egy-egy narancsszínű köpenyt viselő pap bonyolult mozgássort végzett különféle gyertyatartókkal, csengőkkel és lámpákkal. Hangos kántálás zengte be az egész környéket a ghat mentén felszerelt hangszórókból. Ezrek keringtek ezen a helyen, köztük hindu papok, remeték, kereskedők, fakírok, gyerekek, önjelölt idegenvezetők, sétáló családok, zarándokok egész Indiából, és turisták.

– Javaslom, hogy béreljünk csónakot – mondta Dzsavahár. – Rengeteg időnk van, míg telefonálnak a bráninak, de egyébként is, a víz felől jobban megközelíthetjük a hamvasztót.

– Az a hamvasztóépület, amelyet most látunk? – kérdezte Laurie, észak felé mutatva.

A sötétedő vöröses színű égbolt előtt homályos ragyogás látszott, és füstcsík kígyózott az ég felé.

– Igen, az – mondta Javar. – A vízről jobban látjuk majd. Keresek egy csónakot. Ha találtam, intek. – Dzsavahár elindult a lépcsőn a folyó felé.

– Mi a véleményük Varanasziról? – kérdezte Arun.

– Mint mondtam, érdekes – válaszolta Laurie. – De az én nyugati felfogásomnak már kicsit sok.

– Olyan, mintha egyszerre lenne jelen több évszázad – jegyezte meg Jack, miközben a közelében egy indiai éppen felpattintotta a mobiltelefonja fedelét.

A csónakázás jó ötletnek bizonyult. Miközben rájuk sötétedett, órákon át csónakáztak föl-alá a part mentén, megbabonázva nézték a gha-tokon folyó eseményeket, különösen a Manikarnikát, ahol tíz-tizenkét temetési szertartást végeztek egyszerre a papok. Különféle alakok körvonalát rajzolták ki a tüzek, amelyekből időnként robbanásszerűen csaptak a szikrák a magasba, és füst lövellt fel az éjszakai égbolt felé. A vízpart mentén hatalmas rakásokban állt a tűzifa, ennek egy része értékes szantálfa volt.

Valamivel a tűzrakó helyek fölött volt egy gödör, ahová a máglyát építették. A gödör fölött lépcsők vezettek a hatalmas, habarcs nélkül rakott kőfalhoz. A kőfal tetején az elképesztő méretű, kúpszerű tornyos templomkomplexum teraszát alakították ki. A templom mellett egy palota terpeszkedett, mellette egy már nem funkcionáló óratorony. A tüzeknek és a vadul ugráló embereknek köszönhetően a fény apokaliptikus képeket vetített a falra.

Már 22.35 volt, amikor megcsörrent Laurie mobiltelefonja. Megnézte az időt, aztán átadta a készüléket Dzsavahárnak. Látta, hogy indiai számról hívják.

Dzsavahár hindiül beszélt, egész röviden. Aztán visszaadta a telefont Laurie-nak.

– Megérkeztek a holttesteik – jelentette be. – A brahmin odavitette őket a kistemplomba, amely azon a hatalmas teraszon található, amelyet innét is látnak. Azt mondta, azonnal oda kell mennünk.

– Akkor rajta – mondta Laurie.

A csónakos a partra evezett, s közben Dzsavahár elmondta nekik, hogy a Szcindia-ghatnál szállnak majd partra, mert a Manikarnika partjára nők nem tehetik a lábukat, és a temetési máglyák szintjére sem mehetnek föl.

– Ez meg hogy lehet? – kérdezte Laurie.

– Azért van, nehogy az asszonyok rávessék magukat a férjük tetemére – mondta Dzsavahár. – A hagyományos indiai élet szabályai szerint nagyon nehéz az özvegyek élete.

Amikor partra szálltak, Jack és Laurie elbűvölten nézte a hatalmas Siva-templomot, amely a Gangesz felé megdőlt, és félig alá is merült. Arunnal együtt odasétáltak, hogy megnézzék közelebbről, miközben Dzsavahár megalkudott a hajóssal.

Ahhoz, hogy a Szcindia-ghatról átjussanak a Manakamika-ghat-ra, be kellett lépniük az óvárosba, ez adott otthont a ghatoknak négy mérföld hosszan. Ahogy eltávolodtak a nyílt partszakasztól, a város egyre inkább középkori jelleget öltött, sötét, szűk, kacskaringós, helyenként csak egy méter széles macskaköves sikátorokon át haladtak előre. A Gangesz partjának selymes hűvösségével ellentétben most fullasztó hőség vette őket körül, és a levegő állott vizelet- és szarvasmarhaszagtól volt nehéz. Az óváros ugyanakkor zsúfolt volt a rengeteg embernek, tehénnek és kutyának köszönhetően. Laurie legszívesebben összetekeredett volna, mint egy kígyó, nehogy hozzáérjen bármihez is. Olyan orrfacsaró volt a bűz, hogy legszívesebben szájon át vette volna a levegőt, de a fertőző betegségtől tartva inkább az orrán át lélegzett. Ahogy Dzsavahárt követte, úgy érezte, életében nem volt még ilyen kellemetlen helyzetben, és kétségbeesetten próbálta elkerülni, hogy ürülékbe lépjen.

Időnként azért hirtelen megszabadultak a klausztrofóbiás élménytől, amikor egy-egy kivilágított étterem vagy nyitva tartó bolt elé értek, esetleg bhangbódéhoz érkeztek, amelyet egyetlen csupasz villanykörte világított meg. A város nagy része azonban sötét, forró és bűzös volt.

– Jól van, itt vagyunk a lépcsőnél – mondta Dzsavahár, és olyan hirtelen állt meg a sötétben, hogy a mögötte haladó Laurie nekiütközött. Bocsánatot kért, de Dzsavahár mit sem törődött vele. – Ez a lépcső felvezet a hatalmas teraszhoz. Azt tanácsolom, maradjunk együtt. Nem szeretném, ha bárki is elkeveredne.

Laurie el sem tudta képzelni, hogy a férfi hogyan gondolt olyasmit, hogy bármelyiküknek kedve lenne elcsatangolni.

– Különféle vendégfogadók vannak itt – mondta Dzsavahár. – Mindegyikért más brahmin felel. A haldoklóknak tartják fenn őket. Nehogy bemenjenek valamelyikbe! Lesz kitéve pár gyertya, de egyébként nagy a sötétség. Hoztam zseblámpát, de csak akkor használjuk, amikor önök mintát vesznek. Minden világos?

Jack és Arun egybehangzó igennel felelt. Laurie csendben maradt. Teljesen kiszáradt a szája és a torka.

– Jól vagy, Laurie? – kérdezte Jack. Alig látták egymást.

– Azt hiszem, igen – nyögte Laurie, és megpróbált összegyűjteni egy kis nyálat, hogy megnedvesítse az ajkát.

– Megvan a pénz? – kérdezte Dzsavahár.

– Nálam van – mondta Jack, és megpaskolta a nadrágja zsebét.

– Még valami – mondta Dzsavahár. – Ne szóljanak a dhomhoz!

– Ki az a dhom? – kérdezte Laurie.

– A dhomok a megérinthetetlenek, akik emberemlékezet óta dolgoznak a hamvasztókban, és nekik adják a halottakat. Itt élnek a templomban, Siva örök tüzénél. Fehér köpönyeget viselnek, és borotválják a fejüket. Ne szólítsák meg őket, nagyon komolyan veszik a munkájukat.

„Ne aggódjon! – gondolta Laurie, de csendben maradt. – Én aztán nem fogok szólni senkihez. „

Dzsavahár megfordult, és elindult fölfelé a lépcsőn, amely átláthatatlanul kanyargott a sötétben. Amikor a tetejére értek, az összetákolt korláttal ellátott teraszon találták magukat. Közvetlenül alattuk terpeszkedett a széles folyó, és majdnem telihold világított fölötte. Odalent lobogtak a hamvasztótüzek, amelyek szikrákkal, hamuval, száraz meleggel és füsttel töltötték meg a levegőt. Láthatták a dhomokat is, ugyanis sötét alakok igazgatták hosszú botokkal a tisztítótüzeket. Az égő holttestek jól látszottak mindegyikben.

A teraszon körülbelül harminc holttest feküdt, fehér muszlingyolcsba tekerve. A terasz hátsó részében széles, homorú katlanban a különböző templomok sötét nyílásai látszottak. A középsőben Siva örök tüze ragyogott.

– Kérem a pénzt – mondta Dzsavahár, és kinyújtotta a kezét a holdfény felé. Jack átadta neki. – Mindenki maradjon itt, hamarosan visszajövök.

– Atyaúristen! – szólalt meg Laurie. – Ez borzasztó.

– Az emberek tulajdonképpen azért jönnek ide, hogy itt lakjanak ezekben a barlangokban, hogy azután meghaljanak? – kérdezte Jack Aruntól.

– Amennyire én tudom, igen – válaszolta Arun.

Dzsavahár ismét felbukkant. Korábban a két indiai kupola egyikében járt.

– A tetemek az apró templomban vannak, amely az lépcső mellett van, amelyen feljöttünk az imént – mondta. – A brahmin azt mondta, legyünk gyorsak, hogy ne hívjuk fel magunkra a figyelmet. Az a gond, hogy a dhomok egyik fő feladatuknak tartják, hogy megóvják a holttesteket.

– Még csak ez kellett – suttogta Laurie, amikor visszafordultak abba az irányba, ahonnét jöttek. Érezte, hogy remegés lesz rajta úrrá.

Amikor a templomhoz értek, egymás után bebújtak. Vártak egy kicsit, amíg a szemük hozzá nem szokott a sötéthez, amennyire lehetséges. Az ajtó mellett volt még egy nyílás: egy üveg nélküli ablak. Pont annyira besütött a holdfény, hogy láthatták az egymás mellé fektetett két holttestet. Ezeket is fehér muszlingyolcsba tekerték.

– Nálad vannak a fecskendők? – kérdezte Jack Laurie-t.

Laurie felemelte a zacskót. A válltáskájából vette ki az imént. Jack kivett egyet.

– Én csinálom az egyiket, te a másikat. Szerintem nem lesz szükség a zseblámpára.

Kioldották a kötelet, amely összefogta a két zsákot. Arun Laurie-nek segített, míg Dzsavahár Jack dolgát könnyítette meg, kihámozták a holttesteket annyira, hogy hozzáférhessenek a lágyékhoz. A két orvos szakértő bedöfte a tűt a megfelelő helyre, és a fecskendők hamarosan vizelettel teltek meg.

– Szép munka – mondta Jack jókedvűen.

Rátették a két tűre a kupakot, majd Laurie berakta mindkettőt a válltáskájába. Ezután nehezebb feladat következett: visszarakni a holttesteket a lepelbe. Amikor már majdnem végeztek, egyszer csak elhalványult a holdfény. Felnéztek, és rádöbbentek, hogy az ajtóban ott áll két dhom.

– Mi folyik itt? – kérdezte az első.

Jack válaszolt elsőként. Felállt és félretolta a dhomot az ajtóból.

– Épp most végeztünk. Orvosok vagyunk, meg akartunk győződni róla, hogy ez a két ember valóban meghalt-e. De már készen vagyunk.

Dzsavahár, Laurie és Arun ugyancsak kiléptek a templomból, közvetlenül Jack nyomában.

Jack válasza egy pillanatra zavarba hozta a két dhomot, de a kábu-latuk nem tartott sokáig.

– Hullarablók! – kiáltotta az egyik teli tüdőből, és megpróbálta megragadni Jack ingét.

– Futás! – üvöltötte Jack válaszul.

Laurie-nak nem kellett kétszer mondani. Rohanni kezdett lefelé a lépcsőn, nyomában Dzsavahárral, mögötte pedig Arunnal.

Jack karateszerű ütéssel rávágott a dhomnak arra a karjára, amelyikkel az ingébe markolt, majd ugyancsak kézéllel a férfi oldalába vágott. Ezután már ököllel támadott, és ütése egyenesen a második dhom arcát érte. A háttérből mintha újabb dhomok bukkantak volna elő a kövek közül. Jack egy újabb ökölcsapással a földre küldte az első dhomot, a következő pillanatban pedig nekiiramodott a lépcsőnek.

Amikor leért a lépcső alján lévő keskeny sikátorhoz, eltartott egy darabig, mire észrevette Arunt, aki ott maradt a közelben, hogy intsen neki. Dzsavahár az ellenkező irányba terelte őket, mint ahonnét jöttek. A hátuk mögül hallották a lefelé rohanó hangos dhomok hordáját.

A remek kondiban lévő Jack gyorsan leelőzte Arunt, de aztán mindketten belerohantak Laurie-ba és Dzsavahárba, akiket feltartott a gyalogosforgalom. A sötét, keskeny útról szélesebb, ám még zsúfoltabb sikátorba értek, melyet szinte teljesen eltorlaszolt egy kérődző tehén. Laurie majdnem átesett rajta ijedtében.

Még öt percig tartott, míg átverekedték magukat a tömegen, hogy a lehető legjobban eltávolodjanak feldühödött dhom üldözőiktől. Amikor már biztosak voltak abban, hogy nem üldözik őket többé, megálltak, valamennyien az oldalukat fogták kimerültségükben – vagyis mindenki, kivéve Jacket. Egymásra néztek, aztán idegességükben felnevettek.

Miután kissé kifújták magukat, Dzsavahár a sikátorok labirintusán át visszavezette őket a Vishwanath galihoz, a bevásárlóutcához, ahonnét eredetileg a Dasahvametha-ghathoz mentek. Itt Javarhnak sikerült kibérelnie két kerékpáros riksát, amelyek visszaszállították őket a hotelbe.

– Semmire sem vágyom jobban, mint arra, hogy megkapjam végre a kulcsomat, és jó hosszú, forró zuhanyt vegyek – mondta Laurie.

– Ön dr. Laurie Montgomery? – kérdezte a recepciós, mielőtt Laurie bármit mondhatott volna.

A férfi hangja határozott volt, Laurie azonnal felkapta a fejét.

– Igen, én – válaszolta némi aggodalommal.

– Több sürgős üzenetet is hagytak az ön számára. Az illető háromszor is telefonált, és azt hiszem, azonnali visszahívást vár.

Laurie riadtan vette át az üzenetet.

– Mi az? – kérdezte Jack ugyancsak gondterhelten. Átnézett Laurie válla fölött.

– Neil üzent – mondta Laurie. Aztán Jackre pillantott. – Szerinted Jenniferről lehet szó?

Laurie kivette a mobilját a táskájából, aztán a csoport átvonult a szálloda kertjére néző társalgóba. Mivel Laurie nem tudta Neil mobilszámát, az Amal Palace szállodát hívta, és megkérte, hogy kapcsolják Neil szobáját.

Neil már az első csörgésre felkapta a telefont, mintha ott várakozott volna mellette.

– Jennifert elrabolták! – üvöltötte a telefonba, mielőtt egyáltalán meggyőződött volna róla, hogy Laurie az.

– Jaj, ne! – kiáltotta Laurie. Aztán gyorsan megismételte az imént hallott mondatot Jack kedvéért.

– Délelőtt történhetett, amíg veletek voltam – mondta Neil. – Amikor visszajöttem, azt hittem, még mindig alszik. Majdnem este hat volt, mire rájöttem, hogy nincs itt. Annyira haragszom magamra, hogy legszívesebben meghalnék.

Neil elmondta az egész történetet, többek között azt is, hogy a biztonsági láncról jöttek rá, mi történt. Aztán arról is beszámolt, hogy semmit nem vittek el a szobából.

– Nem hagytak ott valami papírt, vagy nem tudod, mi a követelésük? – kérdezte Laurie.

– Semmit – ismerte be Neil. – Ez a legrémisztőbb az egészben.

– Szóltál a rendőrségnek? Neil keserűen felnevetett.

– Persze hogy szóltam, de ott vagyok velük, ahol a part szakad.

– Hogy érted ezt?

– Nem hajlandók kitölteni a bejelentőlapot még huszonnégy óráig. És amíg az nincs kitöltve, addig nem hajlandók csinálni semmit. Ez amolyan indiai 22-es csapdája.

– Miért nem töltik ki azt a rohadt papírt?

– Na, ezt kapd ki! Azért nem töltik ki, mert tapasztalatuk szerint, ami különösen igaz az amerikaiakra, azok, akiket állítólag elraboltak, később felbukkannak, úgyhogy teljesen fölösleges lenne ez a sok papírmunka. Ezek a lusta disznók képesek huszonnégy órát adni az emberrablóknak csak azért, hogy megszabaduljanak a papírmunka nyűgjétől. Hánynom kell ettől.

– A szállodában hogy állnak a dologhoz?

– A szálloda munkatársai fantasztikusan viselkedtek. Épp annyira felzaklatta őket a dolog, mint engem, és az egész biztonsági csapatukat ráállították. Végignézik valamennyi biztonsági kamera felvételét… az előcsarnokban és a bejáratnál van felszerelve kamera.

– Őszintén remélem, hogy találnak valamit mielőbb – mondta Laurie. – Sajnálom, hogy nem vagyunk ott.

– Én is. Nagyon aggódom.

– Legalább sikerült megszereznünk a vizeletmintákat, amiért jöttünk – mondta Laurie.

– Remélem, nem haragszol, hogy ezt mondom, de pillanatnyilag fikarcnyit sem érdekelnek a vizeletminták.

– Tökéletesen megértem – válaszolta Laurie. – Én is így érzem, csak azért mondom, hogy tudd, holnap reggel az első járattal megyünk visz-sza Újdelhibe, és meglátjuk, tudunk-e segíteni abban, hogy munkára fogjuk a rendőrséget. Várj csak, Jack beszélni akar veled.

– Figyelj, Neil! – mondta Jack, amikor megkapta a telefont. – Holnap átmegyünk valamennyien az amerikai követségre, és beszélünk az egyik konzullal. Ő majd összehoz bennünket a területi biztonsági tiszttel. Ők tudják, hogyan kell bánni a helyi rendőrséggel. Nyilván a kerületi rendőrkapitánnyal volt dolgod. Be kell vonnunk az ügybe az FBI-t is. Az FBI keze meg van kötve, amíg nem kérik fel őket a közbeavatkozásra.

– Mikor értek vissza?

– Míg Laurie-val beszéltél, addig utánanéztem. Az első járat 5.45-kor indul innét. Ott leszünk a hotelben, mielőtt felébredsz.

– Na arra azért ne fogadj, nem hiszem, hogy le tudom hunyni a szemem ma éjszaka.

Jack visszaadta a telefont Laurie-nak.

– Hallottam, amit az imént mondtál – mondta Laurie. – Muszáj aludnod. A végére járunk a dolognak, ne aggódj.

Laurie elköszönt, aztán kinyomta a telefont. Ezután Jackhez fordult.

– Ez katasztófa!

– Sajnos igen – bólintott Jack.

Harminchetedik fejezet

2007. október 20.,

szombat hajnali 3 óra,

Újdelhi, India

Hajnali háromra a ház végre teljesen elcsendesedett. Egy órával korábban Veena még hallotta, hogy a tévé szól a társalgóban, amiből arra következtetett, hogy valaki nem tud aludni. Ám akárki is volt az, végül kikapcsolta a készüléket, és visszavonult a szobájába.

Veena nem akarta fölkapcsolni a lámpát, ezért kézzel tapogatta ki a ruhával teli párnahuzatot, amelyet előzőleg az éjjeliszekrényére rakott, amikor leoltotta a villanyt éjfélkor. Amikor végre megérintette a huzatot, felvette, aztán odament a szobája ajtajához. Szerencsére Szamira Durellnél töltötte az éjszakát. Szamira miatt is aggódott például, és az alatt a három óra alatt, amíg Veena ébren feküdt az ágyában, valahányszor zajt hallott, mindig attól félt, hogy Szamira visszatért, hogy az éj hátralévő részét a saját ágyában töltse Veenával közös szobájukban.

A másik aggodalmát a kulcs jelentette. Ha nincs ott a helyén, ahogy remélte, akkor az egész terve dugába dőlt.

Veena résnyire nyitotta az ajtaját. A házban csend uralkodott, és jól bevilágította az őszi telihold. Egyik kezében a cipője volt, másikban a párnahuzat, és nesztelenül kijött a vendégszárnyból, ahol a nővérek laktak, a ház előterében. Megpróbált mindvégig az árnyékban maradni. Amikor a társalgó felé közeledett, lelassított, aztán óvatosan bepillantott. Tökéletesen tisztában volt vele, ha az ember tizenhat társával és ötfős személyzettel lakik együtt, akkor bármikor összefuthat valakivel a közös helyiségekben, legyen az nappal vagy akár éjszaka.

A társalgó üres volt. Veena felbátorodott, így nesztelenül keresztülszaladt a szőnyegpadlós társalgón, egészen a könyvtárig. Itt is hasonlóképpen sötét volt, és a helyiség üresnek bizonyult. Veena nem vesztegette az időt, egyenesen a kandallóhoz szaladt. Letette a párnahuzatot és a cipőt, majd levette a kandallópárkányról az indiai népművészeti papírmasé dobozt. Meglehetősen szorosan illeszkedett a fedele, így percekig tartott, mire sikerült annyira meglazítania, hogy a körmét beakassza a résbe. Mikor végre kinyílt a doboz, olyan hangos pukkanást hallatott, hogy Veena ereiben megfagyott a vér. Percekig hallgatózott, hogy nem jön-e valaki. A házban azonban minden csendesnek tűnt.

Veena leemelte a doboz fedelét és a kandallópárkányra tette, majd lélegzet-visszafojtva belenyúlt, hogy megnézze, benne van-e a kulcs. Legnagyobb megkönnyebbülésére az ujjai azonnal ráakadtak az ormótlan kulcsra, és örömében gyorsan elhadart egy hálaimát Visnunak. Bedugta a kulcsot a zsebébe, majd visszatette a doboz fedelét, és visszarakta a ládikát ugyanoda, ahol eredetileg volt.

Felkapta a párnahuzatot és a cipőjét, majd kiment a könyvtárból, és visszaiszkolt a társalgóba, de most már az üvegház felé indult, ekkor hallotta meg a hűtőajtó csukódásának tompa hangját. Ösztönösen az árnyékba bújt, és kővé dermedt. Szerencséje volt. A következő pillanatban Cal jelent meg a társalgóban, kezében egy frissen bontott Kingfisher sörrel. Elment Veena mellett, és a vendégszárny felé indult.

Veena pánikba esett, hiszen majdnem lebukott. Próbált ugyan teljesen normálisan viselkedni az est folyamán, mert tudta, hogy Cal gyanút fogott, és nemegyszer meg is kérdezte tőle, jól érzi-e magát. Később, miután kimentette magát a többieknél, és lefeküdt aludni, a férfi még be is kukkantott a szobájába valamilyen átlátszó ürüggyel. És most, hogy a szobája felé indult, azt kellett feltételeznie, hogy valószínűleg megint benéz hozzá.

Abban a pillanatban, ahogy a férfi eltűnt a szeme elől, Veena nekiiramodott. Most már az idővel is versenyt kellett futnia. Az üvegházon át csendesen kiment a kertbe, ahol belebújt a cipőjébe, és sprintelni kezdett a fűben. Mielőtt a fák közé ért, felment a kocsiútra, de itt már le kellett lassítania a sötétben. Pár perc múlva a garázshoz ért.

Kinyitotta a felső ajtót, aztán nyitva hagyta, hogy bevilágítson a fákon átszűrődő holdfény. A szél baljósan susogott a fák levelei között.

Az alsó lépcsőfordulón szinte teljesen sötét volt, mivel épphogy bevilágított egy kis holdfény, ahogy Veena visszanézett a nyitott ajtó felé. A kulccsal kopogtatta meg az ajtót.

– Miss Hernandez! – kiáltotta. – Csandra nővér vagyok. – Csak ezután próbálta meg kinyitni a zárat. Az ajtó kinyílt, de odabent koromsötét volt. – Miss Hernandez! – kiáltotta Veena ismét. – Azért jöttem, hogy kivigyem innét. Ez nem átverés, de sietnünk kell. Hoztam ruhát meg cipőt is magának.

Veena érezte, hogy egy kéz érinti meg a mellkasát.

– Hol a cipő? – kérdezte Jennifer. Gyanakodott, annak ellenére, hogy Veena közölte vele, ez nem átverés.

– Egy párnahuzatba rejtettem a ruhát és a cipőt. Menjünk föl, ott legalább lát valamit a holdfényben.

– Jól van – mondta Jennifer.

Veena megfordult és elindult fölfelé a lépcsőn a halványan villódzó ezüstösszürke fényben. Alig hallotta, hogy Jennifer követi, annyira nesztelenül lépdelt cipő nélkül. Amikor Veena felért a hideg éjszakába, visszanézett a ház irányába.

– Jaj, nem! – sóhajtott fel.

A fák között látta, hogy a házban felkapcsolták a villanyt. A következő pillanatban már hallott is valamit, és megfagyott az ereiben a vér. Cal kiáltozott az éjszaka csendjében.

Jennifer bukkant elő a lépcsőházból, és már kezdte levetni a fürdő-köpenyt, hogy belebújjon a ruhába, amit Veena hozott.

– Nincs idő most pólót és nadrágot húzni! – kiáltott rá Veena. – De a lábára legalább húzzon valamit. – Nagy nehezen kicibálta a párnahuzatból a teniszcipőt, amit hozott, és odaadta Jennifernek.

A lány visszahúzta a fürdőköpenyt, és kikapta a cipőt Veena kezéből.

– Miért sietünk? – kérdezte Jennifer.

– Cal Morgan, a főnökünk valahogy rájött, hogy eltűntem. Lehet, hogy még nem fogta fel, miért jöttem, de nemsokára kitalálja, hogy az a tervem, hogy kiszabadítsam önt.

Jennifer belebújt a teniszcipőbe.

– Hová menjünk?

– Hátra a fák közé, minél messzebb a háztól. Van ugyan kerítés, de egy helyen bedőlt. Meg kell találnunk, és minél messzebb kell jutnunk a háztól, különben mindketten ott végezzük a pincében.

– Akkor gyerünk! – mondta Jennifer, és meghúzta a fürdőköpeny övét.

A két nő behatolt a fák közé. Minél sűrűbb volt az aljnövényzet, annál nehezebben tudtak előrejutni. Körülbelül tizenöt méter megtétele után már csak tapogatózva mentek, úgy, hogy a kezüket az arcuk elé tették. A legnagyobb baj a zaj volt. A sűrű aljnövényzetben úgy csörtettek, mint egy elefántcsorda.

– Veena, gyere vissza! Beszélnünk kell – hasított a kiáltás a párás éjszakai levegőbe.

Zseblámpa hasított a sötétbe, és a ház mögötti gyepen táncolt. A két nő még szaporábban nyomult előre, s végül beleütköztek az erős drótken'tésbe, melynek tetejére szögesdrótot feszítettek.

– Merre? – kérdezte Jennifer kifulladva.

– Fogalmam sincs – válaszolta Veena. A zseblámpák fénye most már a fákat pásztázta.

Jennifer hirtelen elszánta magát, jobbra indult, és közben a kezével mindvégig tapogatta a kerítést. Hallotta, hogy Veena a nyomában van, és mindketten nagyobb zajt csaptak, mint amekkorát szerettek volna. A kerítés erősnek és érintetlennek tűnt. Amikor Jennifer már kezdte azt hinni, hogy rossz irányba indultak, a keze egyszerre a semmibe markolt. Lehajolt, és érezte, hogy a kerítés vízszintes, teljesen kidőlt.

– Itt van – suttogta Jennifer. Rálépett a kerítésre, amely teljesen megadta magát, és a szögesdróthoz ért. Bár nem látott semmit, elrugaszkodott és ugrott. Szerencsére nem akadt bele a szögesdrótba, és Veenának is sikerült kijutnia.

A következő pillanatban már ott volt mellette a nővér, és együtt szaladtak tovább. Pár perccel később kijutottak a fák közül, és Csanakiapurti széles, ám kihalt főútjára értek.

– Nem maradhatunk itt – mondta Veena sietve. – Az egyik kocsijuk hamarosan ideér. Négy autójuk is van.

Abban a pillanatban, ahogy Veena megszólalt, egy autó fordult be a kanyarban. A két nő visszaszaladt a bokrok közé, és a földre lapultak. Az autó lelassított, és szinte lépésben haladt el mellettük. A két nő megvárta, míg a kocsi a következő sarokig ér, és eltűnik szem elől. Abban a pillanatban felpattantak, és rohanni kezdtek abba az irányba, ahonnét a kocsi jött. A következő háztömbnél átmentek a széles úton, és befordultak egy kisebb mellékutcába.

– Ez volt az egyik kocsijuk – lihegte Veena. – Minket keresnek.

A következő pillanatban egy fényszóró jelent meg mögöttük, így kénytelenek voltak bebújni egy fal mögé az egyik kocsibejáró tövében. Megint csak a földre lapultak. Ugyanaz az autó volt, és ugyanolyan lassan, lépésben haladt. A macska-egér játékra emlékeztető üldözés folytatódott egészen addig, amíg Jennifer és Veena egy jókora kiterjedésű nyomornegyedhez nem ért, amely viszonylag forgalmas út mentén húzódott. Az épületeket kartonpapírból, rozsdás fémlemezekből, farostlemezekből és vászonból tákolták össze. A hevenyészve összetákolt épületek között teljesen letaposták a növényzetet. Nyilvánvaló volt, hogy ez a nyomornegyed már jó ideje itt van.

– Ide! – mondta Veena kifulladva. Már több mint egy órája menekültek. – Itt nagyobb biztonságban vagyunk. –Habozás nélkül behatolt a nyomornegyedbe, és a primitív kalyibák között lépkedve egyre mélyebbre jutottak.

Csend volt, csak egy csecsemő sírása hasított időnként a mozdulatlan némaságba. A sírás azonban nem tartott sokáig. Miután már vagy harminc méterre eltávolodtak, egy asszonnyal találkoztak, aki egy szinte teljesen száraz, kiselejtezett zuhanyfülkéből tért vissza, amelyet a szaga alapján nyilván vécének használtak. Veena hindiül mondott neki valamit, az asszony pedig előremutatott. Még feltett neki néhány kérdést, aztán köszönetet mondott az asszonynak.

– Szerencsénk van – mondta Veena, miután a nő továbbállt. – Az egyik kunyhó üres. Az a baj, hogy közel van a latrinához. De legalább biztonságban leszünk.

– Menjünk be! – mondta Jennifer. – Azt hiszem, képtelen vagyok tovább rohanni.

Öt perccel később egy sátorféleségben ücsörögtek, melyet úgy készített el a gazdája, hogy a fák közé zsinórokat feszített ki, aztán mintás nyomott indiai szövetet terített rá, az alját pedig súlyos kövekkel rögzítette. Odabent a földön rongydarabok hevertek. Veena az egyik fának dőlt, Jennifer pedig a másiknak. Bár a szomszédos latrinából meglehetős bűz áradt, a két nő biztonságban érezte magát, legalábbis nagyobb biztonságban, mintha megpróbáltak volna leinteni egy teherautót vagy más járművet a nyílt úton.

– Életemben nem esett még ilyen jól az ülés – mondta Jennifer. Alig látták egymást a hold sápadt fényében. – Látom, még mindig ott van magánál a ruha.

Veena felemelte a párnahuzatot, mintha maga is meglepődött volna a látványán. Odadobta Jennifernek. Jennifer belenyúlt, és pólót és nadrágot vett elő belőle. Megtapintotta a szövetet.

– Ez farmer?

– Az – vallotta be Veena. – Santa Monicában vettem.

– Maga élt Santa Monicában? – kérdezte Jennifer meglepődve. Kiment a kunyhó elé. Levette a fürdőköpenyt és az edzőcipőt, így anyaszült meztelen lett, aztán felhúzta a farmert, majd a pólót is.

Gombócba gyűrte a fürdőköpenyt, hogy annak dőljön majd neki, aztán visszamászott a hevenyészve összetákolt búvóhelyre. Veenára pillantott, aki mozdulatlan volt, és a szemét is lehunyta. Miután Jennifer a lehető legkényelmesebben elhelyezkedett, ismét Veena felé pillantott. Összerezzent. Veena szeme nyitva volt, és gyémántként csillogott a sötétben.

– Az előbb még azt hittem, hogy alszik – mondta Jennifer.

– Beszélnünk kell – mondta Veena.

– Ahogy akarja – válaszolta Jennifer. – Nagyon hálás vagyok önnek. Szívből köszönöm, hogy megmentett. Persze felmerült bennem a kérdés, mi a fenét keres maga ezek között az emberek között.

– Hosszú történet – válaszolta Veena. – Nagyon szívesen elmondom, de először el kell mondanom valamit magamról, a családomról, annak fényében a többi dolog is értelmet nyer valamennyire.

– Csupa fül vagyok.

– Amit most elmondok, azzal nagy szégyent hozok a családomra, de már nem titok. Az apám molesztált gyerekkoromban, és én semmit sem tettem ellene.

Jennifer összerándult, mintha Veena arcon ütötte volna.

– Talán azt kérdezi, miért. A baj az, hogy itt két különböző világban élek, de leginkább a régi világban. A régi indiai hagyományok szerint kötelességem tisztelni apámat, és engedelmeskedni neki minden körülmények között. Nem én rendelkezem az életemmel, hanem a családom, és nem beszélhetek olyan dolgokról, amelyekkel szégyent hozok rájuk, nem mondhatom el tehát, hogyan bánnak velem. Apám azt is mondta, ha nem engedelmeskedem, akkor valamelyik húgommal teszi azt, amit velem.

Veena aztán elmesélt szépen sorra mindent, a Nurses International nevű kétes intézményről és arról, hogy azt ígérték neki, kijuttatják Amerikába. Mesélt arról, hogyan lopta ki a betegek adatait, és hogy milyen hasznuk származott belőle.

– Ekkor jutottunk el odáig, hogy Cal Morgan úgy döntött, változtat azon, amit mi, nővérek csinálunk – folytatta Veena. – Azt mondta, gondoskodik arról, hogy apám a jövőben jól viselje magát, ne csak velem, hanem a húgaimmal és anyámmal szemben is, és hogy kijuttat Amerikába, és új életet kezdhetek, ha megteszek valami különleges dolgot.

Veena elhallgatott, és Jenniferre bámult. A hallgatása elég hosszúra nyúlt, mert Veena megpróbálta összeszedni a bátorságát, hogy folytatni tudja.

– Mit kívánt magától Cal Morgan cserébe azért, hogy kiszabadítja az apja markából? – kérdezte Jennifer. Egyre jobban felcsigázta a várakozás. De aztán félni kezdett attól, hogy mit fog hallani.

– Azt akarta, hogy öljem meg Maria Hernandezt. Én öltem meg a nagyanyját.

Jennifer másodszor rándult össze, bár ezúttal villámcsapásként hasított bele az eszeveszett düh. Egy másodperc törtrészéig úgy érezte, fel kell ugrania, hogy megfojtsa ezt a nőt. Beigazolódott tehát a nagyanyja halálával kapcsolatos sejtése, és az elkövető itt volt tőle karnyújtásnyira. Aztán hirtelen lehiggadt kissé. Itt volt ez a fiatal nő, aki olyan borzasztó pszichológiai csapdába került, amelynél rosszabbat Jennifer aligha tudott elképzelni, különösen, mivel ezen bizonyos mértékig ő maga is keresztülment, azzal a különbséggel, hogy neki nem volt esélye a szabadulásra.

Jennifer nagyokat sóhajtott, hogy még jobban uralkodni tudjon magán.

– Miért szabadított ki ma este? A lelkiismeret gyötörte?

– Bizonyos mértékig igen – ismerte be Veena. – Nagyon megbántam, amit a nagyanyjával tettem. Még öngyilkosságot is megkíséreltem, de Cal Morgan megmentett.

– Tényleg meg akart halni, vagy csak figyelmeztetésnek szánta? – kérdezte Jennifer némi együttérzéssel, ugyanakkor szkeptikusan.

– Tényleg meg akartam halni – mondta Veena. – De mivel megmenekültem, úgy gondoltam, az istenek elégedettek. De szörnyen éreztem magam, és nem akart elmúlni ez az érzés, így megpróbáltam őket leállítani. Aztán találkoztam magával, és amikor rájöttem, hogy valószínűleg meg akarnak szabadulni öntől, az már túl sok volt. Ezeknek az embereknek egyszerűen nincsenek erkölcsi korlátaik. Ok maguk nem ölnek embert, de semmi kivetnivalót nem találnak abban, hogy mások megtegyék helyettük. Nekik csak az számít, hogy sikert érjenek el.

– Mivel maga is megosztotta velem a titkát, én is elmondom az enyémet – válaszolta Jennifer hirtelen. – Annak idején engem is molesztált az apám. Hatéves koromban kezdődött. Nagyon összezavarodtam miatta.

– Én is ugyanígy éreztem – mondta Veena. – Nekem volt lelkifurdalásom. Néha azt gondoltam, hogy én magam tehetek róla.

– Én is így voltam ezzel – bólogatott Jennifer. – De aztán kilencéves korom körül rájöttem, hogy ez az egész milyen borzasztó, és kiiktattam az apámat az életemből. Azt hiszem, nagy szerencsém volt. Rajtam nem volt az a nagy kulturális nyomás, hogy nem mondhatom el, és hogy tisztelnem kell őt tűzön-vízen keresztül. És persze nekem nem kellett aggódnom a húgaim miatt sem. El se tudom képzelni, milyen lehetett a maga helyzete. Biztos nagyon borzasztó. Sőt, egyenesen maga a pokol. Fel nem foghatom…

– Szörnyű volt – bólogatott Veena. – Kamaszkoromban megpróbáltam öngyilkos lenni, de akkor inkább csak figyelmeztetésnek szántam. Próbáltam felhívni magamra a figyelmet, de nem vált be a terv.

– Szegénykém – mondta Jennifer egészen őszintén. – Egy időben én is önsajnálatba estem, mert arra gondoltam, hogy apám tönkretett, és ezek után senki nem kíván majd engem, de öngyilkosságra azért soha nem gondoltam.

Valamivel több mint egy óra elteltével pirkadni kezdett, Jennifer és Veena észre sem vették, csak amikor a nap már tényleg felkelt. Egyszer csak rádöbbentek, hogy teljesen jól látják egymást. Megállás nélkül beszélgettek két órán keresztül.

Előbújtak a rejtekhelyükről, egymásra néztek, és függetlenül attól, hogy milyen életveszélyben voltak, elnevették magukat. Mindketten borzalmasan néztek ki, a hajuk csimbókokban állt, az arcuk csupa mocsok volt, mintha direkt kenték volna be, mint a kommandósok.

– Ügy néz ki, mintha háborúból jönne – állapította meg Jennifer, különösen mivel Veena ruhája épp olyan koszos volt, mint az arca. Hátranyúlt, és előhúzta a fürdőköpenyt. Amikor kirázta, a ruhadarab épp olyan piszkosnak tűnt, mint Veena ruhája.

Amikor visszagyalogoltak a kolónián keresztül, az emberek már ébredeztek, és páran épp előbújtak átmeneti szállásukról. Volt közöttük minden: csecsemő, apa, kisgyerek, nagy gyerek, öregember.

– Nem szomorodik el, amikor ezt látja? – kérdezte Jennifer.

– Nem – válaszolta Veena. – Nekik ilyen karma jutott. Jennifer bólintott, mintha értené, de persze nem értette.

A két nő az út felé közelített, amely már zsúfolt volt a munkába indulók miatt, és egyre zsúfoltabb lett. Bár ekkor már úgy gondolták, nem valószínű, hogy a Nurses International emberei még mindig keresik őket, azért volt rá némi esély. A biztonság kedvéért a fák mögött gyalogoltak, és időnként kinéztek az útra, ahol már nemcsak az autók áradata hömpölygött, hanem az embereké is. A gyalogosok vagy a város felé tartottak, vagy csak sütkéreztek a reggeli napfényben.

– Mi a véleménye? – kérdezte Jennifer.

– Szerintem már elmúlt a veszély.

– Akkor mit tegyünk? – kérdezte Jennifer. – Hová akar menni?

– Nem tudom – ismerte el Veena.

– Akkor majd én megmondom, hová megy. Jön velem, és a szobámban lakik majd, amíg ki nem találjuk. Megegyeztünk?

– Megegyeztünk – válaszolta Veena.

Eltelt egy kis idő, mire fogtak egy taxit, de végül sikerült találniuk egy olyan sofőrt, aki épp munkába tartott. Amikor az Amal Palace szálloda elé érrek, Jennifer megkérdezte Veenától, hogy tudna-e várni addig, amíg egy kis pénzt hoz, de Veena kifizette a viteldíjat.

Ahogy beléptek, Szumit, a főportás megpillantotta Jennifert, és magánkívül volt az örömtől. Hangosan odakiáltott neki:

– Isten hozta, Miss Hernandez! A barátai is épp most jöttek meg. – Kiviharzott a pult mögül, úgy, hogy frakkjának szárnya lobogott mögötte, és a lifthez rohant. A következő pillanatban diadalmas mosollyal az arcán újból megjelent, nyomában Laurie-val és Jackkel. Elcsípte őket, mielőtt még beszálltak volna a liftbe.

Amikor Laurie megpillantotta Jennifert, rohanni kezdett. Fülig ért a szája.

– Úristen, Jennifer! – kiáltotta, majd úgy magához ölelte, mintha sohasem akarná elengedni. Jack hasonló üdvözlésben részesítette.

Jennifer a megmentőjeként mutatta be Veenát.

– Lezuhanyozunk, aztán lejövünk, és jól bereggelizünk – tette hozzá. – Csatlakoztok, fiatalok?

– Ezer örömmel – mondta Laurie, aki még mindig alig fogta fel, hogy Jennifer ilyen váratlanul megérkezett.

Négy boldog ember indult a lift felé.

– Van egy olyan érzésem, hogy lesz mit mesélned – mondta Laurie.

– Hát persze, hála Veenának – válaszolta Jennifer.

Beszálltak, és a liftkezelő megnyomta a hetediket Jacknek és Laurie-nak, a kilencediket pedig Jennifernek. Lenyűgöző volt a memóriája.

– A taxiban idefelé tanultam egy új indiai jogi kifejezést – mondta Jennifer. – „Kiborítani a bilit.”

– Elég érdekesen hangzik – mondta Laurie. – Mit akar jelenteni?

– Azt jelenti, hogy az államot terhelő bizonyítékot nyújt be valaki. Márpedig Veena pontosan ezt fogja tenni.

Zárszó

2007. október 20.,

szombat 23 óra 30 perc,

Raxaul, India

A Toyota Land Cruiserben változó volt a hangulat útközben. Amikor reggel elindultak Újdelhiből, pánik közeli állapotban hagyták el a házat. Különösen Santana volt felajzott állapotban, egyfolytában feszült hangon pattogott a többiekkel, hogy siessenek már. Leginkább azon aggódott, nehogy felébresszék a többi nővért, csak Szamirát, aki egyébként Durell-lel aludt.

Miután három órája az autóban voltak, mindenki felengedett, még Santana is. Calban még az is felvetődött, hogy tulajdonképpen túlreagálták az esetet, mondván, Veena úgysem adná fel magát.

– Inkább ülök Katmanduban, és azt mondom, hogy túlreagáltuk a dolgot, mint hogy Újdelhiben ücsörögjek, és ott tudjam meg, hogy bajban vagyunk – jegyezte meg Petra.

Az ebédet Lucknow-ban költötték el, és próbálták kipuhatolni, hogy nem mondanak-e valamit a Nurses Internationalről az aznap reggeli hírekben. Egy szó sem hangzott el azonban: így aztán arról kezdtek vitatkozni, hogy vajon Veena hová mehetett, és miután kiszabadította a Hernandezt lányt, vele ment-e, vagy külön utakon jár. Arról is sok szó esett, hogy Jennifer Hernandez mennyit tudhat, és mit mondhat el a hatóságoknak. Nyilván nem sok fogalma van arról, hogy hol tartották fogva, miután éjszaka menekítették ki, hacsak Veena nem magyarázta el neki részletesen. Szamira ebben kételkedett, mivel azt hangsúlyozta, hogy Veena csapatjátékos volt. Végül abban valamennyien egyetértettek, hogy a lehető legjobb döntés volt az, hogy eljöttek a városból és Indiából, amíg el nem ül a vihar, és kiderül, mekkora kárt okozott Veena elmenekülése és Hernandez szökése.

– Ez a lány engem egész végig aggasztott – ismerte el Cal, aki a harmadik sorban ült. – Így visszatekintve azt gondolom, hogy a családi háttere miatt ki kellett volna ejtenünk a jelentkezők közül. Úristen, ilyen körülmények között élni tizenhat éven át! Nem csoda, ha kicsit megzakkant tőle.

– Ha a Nurses International nem működhet tovább, szerinted mit fog mondani nekünk a Superiorcare Hospitál Corporation és Raymond Housman igazgató? – kérdezte Petra a vezetőülésből.

– Szerintem nagyon csalódottak lesznek – mondta Cal. – A programnak hihetetlen hatása volt ezen a héten a gyógyturizmusra. Valóságos tragédiaként élik majd meg, hogy nem kapnak további szolgáltatást a pénzükért. Sajnos rengeteget költöttünk, hogy eljussunk oda, ahol most vagyunk.

– Jó, hogy megszervezted ezt a menekülési tervet, Durell – dicsérte Santana. – Különben még mindig Újdelhiben lennénk.

– Cal ötlete volt az egész – mondta Durell.

– De a munka oroszlánrészét te végezted – mondta Cal.

– Mindjárt Raxaulba érünk – jegyezte meg Santana.

Durell kört formált az ujjaival, és nekinyomta az arcát az ablaknak.

– Meglehetősen lapos és trópusi vidék ez, ahhoz képest, hogy milyennek képzeltem, amikor megterveztem, hol kelhetnénk át a határon.

– Szerintetek mekkora az esély arra, hogy gond lesz a határátkelésnél? – kérdezte Petra. Olyan kérdés volt ez, amelyet egyikük sem mert feltenni a csoportnak, de most, a város felé közeledve egyre nehezebb volt nem tudomást venni a problémáról.

– Egészen csekély – mondta Cal végül. – Annyira eldugott hely ez, hogy az embereknek még vízum se kell, hogy kilépjenek az országból. Nem ezt mondtad, Durell?

– Olyan határátkelő, ahol leginkább teherautók lépnek át – válaszolta Durell.

– Szerintetek mennyi ideig kell Katmanduban maradnunk? – kérdezte Petra.

– Majd meglátjuk, bízzunk az érzéscinkben – mondta Cal.

– Most már hivatalosan is Raxaulban vagyunk! – kiáltott fel Santana, azzal rámutatott a mellettük elsuhanó városjelző táblára.

Csend telepedett a jókora egyterű jármű belsejére. Petra fokozatosan lelassított. Rengeteg jelzőtábla volt. Mindenütt teherautók parkoltak. Maga a város lepukkantnak és koszosnak látszott. A sötét utcákon mintha kizárólag prostituáltak járkáltak volna.

– Gyönyörű hely – jegyezte meg Durell, hogy megtörje a csendet.

– Közeledünk a vámhivatalhoz – mondta Santana.

Az út közepén jellegtelen épület magasodott, melynek mindkét oldalát megközelíthették a járművek. Néhány egyenruhás határőr ücsörgött üres ládákon a csupasz villanykörte alatt. Egy szál rendőr ült az egyik oldalon. Még fegyver sem volt nála, azt ugyanis az épületnek támasztotta. A vámépület után mintegy száz méterrel hatalmas, boltozatos szerkezet ívelt át az úton, ez jelezte a határvonalat. Mindkét irányba fél tucat ember gyalogolt zavartalanul.

A Land Cruiser közeledtére az egyik egyenruhás határőr felállt, és feltartotta a kezét, hogy jelezze Petrának, álljon meg. Petra letekerte az ablakot.

– Az autó papírjait – mondta a határőr unott hangon. – És az útleveleket.

Valamennyien előreadták az útlevelüket Petrának. Santana kivette a kesztyűtartóból az autó papírjait. Petra átadott mindent az ablakon át.

A katona szó nélkül eltűnt az épületben. Eltelt egy perc. Aztán kettő. Öt perc elteltével Santana végül megszólalt.

– Szerintetek minden rendben van?

Senki nem szólt. Ahogy teltek a percek, mindenki egyre feszültebb lett az autóban. A könnyű határátlépéssel kapcsolatos kezdeti optimizmusuk gyorsan elillant.

Petra vette észre először a visszapillantó tükörben a közeledő rendőrségi dzsipeket. Négy is volt belőlük, és gyorsan közeledtek. Egy szempillantás alatt körülvették a Toyotát. Mindegyikből négy rendőr ugrott ki. Kettő kivételével valamennyien pisztolyt szegeztek rájuk. Az utolsó kettőnél géppisztoly volt.

– Ki a járműből! – üvöltötte az egyikük, nyilván ő volt a parancsnok.

A bal melle fölött kitüntetéseit jelző szalagok virítottak. – Kiszállás, felemelt kézzel! Le vannak tartóztatva.

2007. november 1.,

csütörtök 6 óra 15 perc,

New York City

Laurie szempontjából az egész meddőségi kezelésben a legborzasztóbb a várakozás volt. A ciklus első felében lekötötte az embert az, hogy szedni kellett a gyógyszereket, beadni az injekciókat, és figyelni, hogyan alakul az ultrahangeredmény. Valami módon mindig lekötötték az embert, és kevesebb volt az ideje, hogy ostobaságokon rágódjon. A ciklus második fele azonban más volt. Csak annyi volt a dolga, hogy rágta magát: vajon ez az a ciklus, amiben teherbe fog esni, vagy ez is hiábavaló volt? Maga a hiábavaló szó is felkavaró volt, mintha valami baj lenne az emberrel, vagy valami hiányozna belőle.

Amikor Laurie felébredt ezen a kora novemberi napon arra, hogy az eső dobol az ablakán, azon tűnődött, vajon terhes-e. Akárcsak az előző körülbelül tíz ciklus alatt, most is nagy reményeket táplált. A hormoninjekciók, amelyeket abban a hónapban beadott magának, jókora tüszőket produkáltak. Ugyanakkor Laurie levert volt. A korábbi ciklusok is hasonlóképpen ígéretesen alakultak, mégsem esett soha teherbe. Mitől lenne ez más? Nem lenne jobb az, ha eleve nem vár túl sokat? Múlt hónapban, amikor megjött a menzesze, fennen hirdetve, hogy nem terhes, már ott tartott, hogy végleg feladja. Most, hogy Laurie Montgomery Stapleton elmúlt negyvenéves, már soha nem esik teherbe.

Ahogy ott feküdt a meleg ágyban, hallotta, hogy Jack énekel a zuhany alatt. Még nehezebb volt elviselni a férfi derűjét annak fényében, hogy ő mennyit szenvedett.

– Bassza meg! – mondta végül Laurie, és kikászálódott az ágyból.

Lemondóan ledobta magáról a takarót, és a fürdőszobába sietett, mert ott meleg volt, és jó párás a levegő. Megpróbálta azt szuggerálni magába, hogy ne legyenek túlzott elvárásai. Elővette az egyik gyűlölt terhességi tesztet. A vécé fölé guggolt, majd vizeletet csppentett a tesztre az utasításoknak megfelelően. Elindította az időzítőt, aztán a tesztet a vécé kerámiafedelére tette.

A fürdőszobából a konyhába indult, bekapcsolta a kávéfőzőt, és több angol muffint helyezett a sütőbe, aztán kézbe vette a terhességi tesztet, de szándékosan nem nézett rá, hogy jobban tudjon koncentrálni arra, hogy kikapcsolja azt az átkozottul berregő stopperes időzítőt.

Miután sikerült meggyőznie magát, hogy úgyis negatív lesz a teszt, gyors pillantást vetett a teszt kémlelőablakára, de aztán gyorsan elfordította a tekintetét, mert az agya azt jelezte, hogy pozitív a teszt. Most először egy második csíkot is látott ott, egészen feltűnően és határozottan. Laurie hangosan kifújta a levegőt. Érezte mikor fogant meg. Indiában. Közvetlenül azután, hogy Jennifer boldogan megjelent a hotelban, Laurie és Jack szeretkeztek, és később a nap folyamán elvégezték az intrauterin megtermékenyítést is, de Laurie tudta, hogy természetes úton sikerült produkálni ezt az örömteli eredményt.

Laurie sarkon fordult, megragadta a zuhanykabin ajtaját és felrántotta. Aztán beugrott úgy, ahogy volt, pizsamástul, a teljesen meglepődött Jack mellé.

– Megcsináltuk! – üvöltötte. – Terhes vagyok!

2008. március 20.,

csütörtök 11 óra 45 perc,

Los Angeles

Jennifer átvette a borítékot, és legyőzte azt az erős vágyat, hogy ott helyben feltépje. Végül is a tartalma nagy befolyással lesz a további életére. Az elejére azt írták: Jennifer M. Hernandez, UCLA David Gejfen Orvosi Egyetem. A boríték belsejében volt a pályázati eredmény: ebből derült ki, hogy a negyedéves orvostanhallgatók felvételt nyertek-e abba az intézetbe, ahol megpályázták az általuk kiválasztott szakterületet. A pályázat nagy fontossággal bírt, hiszen a diákok megtudhatták, melyik intézetben fogják továbbképezni őket, ami elöntő hatással lesz arra is, hol fogják gyakorolni a szakmájukat.

Jennifer barátainak nagy része már megtudta az eredményt, és próbálták rábeszélni Jennifert, hogy nyissa már ki a borítékot, ő azonban nem volt hajlandó. Hiába győzködték, ellenállt. Elköszönt az általában elégedett és boldog emberekből álló csoporttól, és a nagy előadó felé indult. Főleg babonából szerette volna megosztani az eredményt legközelebbi barátjával, Neil McCulgannal.

Az Indiából való visszatérést követően a kapcsolatuk kivirágzott. Bár Jennifernek alig volt szabadideje a hallgatói feladatok és a gyógyászati központban kapott alkalmai munkái miatt, a kevés idejében, ami maradt, inkább Neillel szeretett lenni, amennyiben a fiú nem éppen valamelyik egzotikus helyen szörfözött.

Jennifer úgy érezte, perzseli már a kezét a boríték, így gyorsan elindult a sürgősségi osztály felé. Amikor megérkezett, nagy nehezen rátalált Neilre egy kezelőben, ahol több rezidensnek oktatta az intubációt egy nemrégiben elhunyt, sürgősségire szállított betegen. Mivel Neil épp a diákjaira összpontosított, először nem vette észre Jennifert, de amikor végre észrevette, a lány magasra tartotta a borítékot, és kajánul meglobogtatta. Neil tudta, mi az, és belehasított a szomorúság. Élvezte egyre mélyülő barátságukat, még akkor is, ha még sokat kellett dolgoznia azon, hogy fizikai szintre terelje a kapcsolatukat. Tudta, hogy a dolgoknak tovább kell lépni és megváltozni, és nem örült annak, hogy Jennifer vissza fog térni a keleti partra, hiszen oda készült már azóta, hogy elsőéves volt itt, Los Angelesben.

Eszébe jutott, hogy megpróbál maga is a keleti partra átköltözni, ám erősen küzdött az ötlet ellen. Amennyire tetszett neki New York, annyira szerette Los Angelest is, különösen, mivel a szörf szerelmese volt. Tudta, hogy Jennifer úgyis megkapta azt a helyet, amelyikre pályázott. Kiváló hallgató volt, és kiemelkedően teljesített a negyedéves sebészeti gyakorlat során, miután visszatértek Indiából.

Tölcsért formált a kezéből, és halkan, ám gondosan artikulálva odasúgta:

– Menj az irodámba.

Jennifer bólintott, jelezvén, hogy értette az üzenetet. Kiment a kezelőből, és átsétált Neil irodájába. Leült az egyik székre, és a feje fölé emelte a borítékot, hogy hátha belelát egy kicsit. Tudta, hogy olyan, mintha önmagát csapná be, de nem bírt ellenállni a kísértésnek. Pár perc múlva felbukkant Neil is.

– Na, bejutottál a Columbiára? – kérdezte.

– Még nem nyitottam ki. Babonából. Veled együtt akartam megnézni.

– Te kis buta! Úgyis megkapod, amit akarsz.

– Bárcsak olyan magabiztos lennék, mint te!

– Na, nyisd már ki!

Jennifer nagy levegőt vett, aztán feltépte a borítékot, és kiráncigálta belőle a papírt, majd kinyitotta, aztán felvidult az arca. A levegőbe dobta a papírt, és hagyta, hogy lassan a padlóra hulljon.

– Látod! – mondta Neil. – Nagy mázlija van a Columbiának, hogy ilyen remek kollégát kap. – Lehajolt és felvette a papírt, miközben ránézett. Aztán még egyszer ránézett, és teljesen elképedt. Az volt ráírva.

„UCLA Gyógyászati Központ, sebészeti osztály”.

Neil zavartan nézegette a papírt, aztán Jenniferre emelte a tekintetét.

– Ez meg mi? – nyögte ki végül.

– Ja igen, el is felejtettem mondani, megváltoztattam a jelentkezési sorrendet. Rájöttem, most, hogy ilyen jól megismertük egymást, nincs is annyira kedvem elmenni. De ne izgulj, nem erőszak…

Neil megragadta Jennifer csuklóját, aztán magához rántotta és megölelte, fölemelte a földről és megpörgette.

– Nagyon fel vagyok dobva – mondta. – És tudod, mit? Meglátod, nem bánod meg!

2008. augusztus 5.,

szerda 18 óra 20 perc,

Los Angeles

Jennifer Hernandez annyira izgatott volt, hogy alig fért a bőrébe. A Los Angeles-i nemzetközi repülőtér érkezési várójában mászkált föl-alá. Pár perc múlva megízlelheti a több hónapos megfeszített próbálkozás sikerének ízét; persze nem egyedül dolgozott rajta, hanem sokan segítették a munkáját.

– Elég nehéz elképzelni, hogy Veena Csandra mindjárt kilép ezen az ajtón – szólalt meg Neil McCulgan. Ő hozta ki Jennifert a repülőtérre.

– Volt jó pár alkalom, amikor én is meg voltam győződve róla, hogy nem fog sikerülni – bólogatott Jennifer.

Szinte attól a naptól kezdve, hogy Jennifer és Neil visszatértek Indiából, a lány valóságos keresztes hadjáratot folytatott az UCLA-n, hogy szerezzen Veenának egy ösztöndíjat az orvosi egyetemre, illetve az amerikai kormánynál, hogy adják meg neki a diákvízumot. Nem volt könnyű, mert kezdetben egyik intézmény sem akart szóba állni vele.

A legnagyobb akadályt először az jelentette, hogy Veenának köze volt a Nurses International bűnügyi botrányához, de aztán ez végül megoldódott, amikor Veena és a többi nővér mentességet kaptak annak köszönhetően, hogy „kiborították a bilit”, és tanúskodtak Cal Morgen, Durell Williams, Santana Ramos és Petra Danderof ellen.

A következő nehézséget az jelentette, hogy kijárja Veenának, hogy letegye az MCAP különbözeti vizsgát. Mint kiderült, az erőfeszítése nem volt hiábavaló, mivel Veena kitűnően teljesített a teszteken, majdnem tökéletes eredményt ért el, nagyban előrelendítette az ügyet, és attól fogva, hogy az egyetem kezdett kicsit jobb szemmel nézni a jelentkezésre, a kormány is más hangnemben beszélt vele.

És végül, de nem utolsósorban elő kellett teremteni a pénzt a repülőjegyre és az egyéb költségekre. Elég hihetetlen, de mindezt úgy sikerült elintéznie, hogy közben kiválóan teljesítette a sebészeti gyakorlatát is.

– Ott van! – kiáltotta Neil izgatottan, és arra a pontra mutatott, ahol Veena felbukkant. Két apró vászonzsákban cipelte az összes földi vagyonát. Kissé túl bő farmer és egyszerű vászonblúz volt rajta. Ennek ellenére fantasztikusan nézett ki.

Jennifer vadul integetett, hogy felhívja magára Veena figyelmér. A lány visszaintegetett és feléjük indult.

Ahogy széles mosollyal az arcán közeledett feléjük, Jennifer megpróbálta elképzelni, mi járhat a lány fejében.

Megszabadult önző, kegyetlen, perverz apjától, és csodálatos lehetőség nyílt előtte, hiszen orvostudományt tanulhat, amit apja próbált megakadályozni, ugyanakkor el kellett fogadnia ennek a sajátjától teljesen különböző, nem segítő jellegű kultúrának a játékszabályait, és elfeledni mindazt, amit gyerekkora óta megtanult.

Bár nem sok hasonlóság volt abban, ahogy Jennifer elhagyta New York Cityt és a nyugati partra költözött, amely akkor számára teljesen más kultúrának tűnt, ha más országnak nem is, Veena új élete egy kvantumugrással nagyobb kihívást jelent majd. A lány egy erős csoportkultúrából olyan kultúrába lépett át, amely elsősorban az egyénre épül. Jennifernek annak idején nem kellett ezzel a különbséggel megküzdenie, és valószínűleg nem tudott volna segíteni ebben. Viszont azt tudta, hogy abban képes segíteni, hogy együtt dolgozzák fel hasonlóan szörnyű gyerekkori élményeiket. Jennifer nagyon is tisztában volt vele, milyen hátrányokat szenvedett ez az élmény miatt, és remélte, meg tudja tanítani Veenát arra, hogy milyen stratégiát válasszon a problémák leküzdésére, hiszen a saját hibáin át ő már nagyon sokat tanult.

Jennifer remélte, hogy Veena elfogadja a segítségét. Végül is Veena is adott Jennifernek pár életre szóló leckét, és viszonozni akarta a szívességét. Hiszen, bár nagy árat kellett fizetnie érte, de Veena egészen különös módon megtanította Jennifernek, hogyan lehet jóvátenni és megbocsátani bizonyos dolgokat.

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani számos indiai orvosnak, akik rendkívüli vendégszeretettel viseltettek irántam, amikor Indiában jártam, elsősorban dr. Gagan Gautamnak, aki feszes időbeosztása ellenére egy egész napot szánt arra, hogy végigkalauzoljon indiai magán- és közkórházakban. Aztán ott volt még dr. Adzsit Szakszena, aki nemcsak megmutatta a magánkórházat, hanem meginvitált az otthonába is, hogy megismerkedhessek a családjával, és csodálatos házilag készült indiai vacsorán vendégeljen meg. Végül pedig dr. Sudaku Krisnamurtnak, aki összeismertetett a két korábban említett személlyel.

Amellett, hogy köszönetet mondtam ezeknek az orvosoknak, szeretném leszögezni, hogy semmiféle felelősségük nincs a történettel kapcsolatosan, illetve az Idegen test című könyvben található leírások és enyhe túlzások kapcsán, ezekért kizárólag engem terhel a felelősség. Amikor dr. Gautam elolvasta például a kéziratomat, azt mondta, olyat még soha nem látott, hogy Delhiben valaki a busz tetején utazott volna. „Olyat már láttam, hogy az oldalán csimpaszkodnak… Na de hogy a tetején!” – Ha jól belegondolok, igaza volt. Amikor ezt láttam, tényleg a városhatáron kívül jártam.

Végül szeretnék köszönetet mondani az országnak, magának Indiának. Amikor ott jártam, az ellentétek magával ragadó és lenyűgöző keverékével találkoztam, gazdagsággal és szegénységgel, csodálatos gyönyörűséggel és csúfságokkal, csúcstechnológiával és középkori állapotokkal. Olyan ország ez, ahol három évszázad van jelen egyidejűleg. Lenyűgöző történelemmel rendelkezik, melyről alig tudtam korábban, és meg kell hogy mondjam, kreatív, intelligens, gyönyörű és vendégszerető emberekkel hozott össze a sors. Rövidre fogva, olyan ország ez, ahová alig várom már, hogy visszatérhessek.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robin Cook: Foreign Body

G. P. Putnam's Sons

Penguin Books Ltd.

80 Strand, London WC2R ORL

Copyright © Robin Cook, 2008

Hungarian translation © Cserna György, 2009

Kiadja a Pécsi Direkt Kft. Alexandra Kiadója, 2009

7630 Pécs, Üszögi-kiserdő utca 1.

Telefon: (72) 777-000

e-mail: info@alexandra.hu

www.alexandra.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Milbacher Robert

A kiadványt Merényi Tamás tördelte

A borítót Müller Péter tervezte

Nyomta a Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen

Felelős vezető Bördős János igazgató

Megjelent 23,92 (A/5) ív terjedelemben

ISBN 978 963 297 090 5