ROBIN COOK

Génhiba

Geopen Könyvkiadó 2019

Ezt a könyvet a látnoki képességekkel felruházott, kivételes tudósoknak ajánlom, akik egy újabb tudományos paradigmaváltás érdekében képesek felhozni az igazgyöngyöt az adattenger mélyéről. Feltétlenül közéjük tartozik Jennifer A. Doudna és Emmanuelle Marie Charpentier, akikhez a CRISPR-Cas9 génszerkesztési technológia és annak egyre fejlettebb permutációi köthetők.

ELŐSZÓ

A Science magazin 2012. augusztus 17-én megjelent számában napvilágot látott egy cikk a bakteriális immunitásról, amelynek ezoterikusan hangzó címét akár a késő esti talk-show-k házigazdái is felhasználhatták volna, hogy tovább köszörüljék nyelvüket az egyszerű halandók számára érthetetlen tudományos szakzsargonon. Csakhogy e cikk megjelenése igazi biológiai vízválasztónak bizonyult, dacára a zárómondatában megfogalmazott szerény előrejelzésnek, miszerint a benne részletezett mechanizmusok „tekintélyes potenciált hordozhatnak a célzott génmódosítás és genomszerkesztés terén”.{1}

A jellemzés valóban túlzott szerénységről árulkodik, hiszen az említett potenciál máris testet öltött az alkalmazási területek robbanásszerű elterjedésében. A Science cikke mutatott be elsőként a világnak egy CRISPR-Cas9 nevű, biológiailag aktív, változékony génszekvenciát, az immunrendszer vírusok elleni védekező mechanizmusának egyik elemét. Ez a kivételes molekula három könnyen és olcsón előállítható bakteriális komponensből áll, melyek igény szerint képesek becélozni és módosítani a növények vagy állatok génjeit. A könnyen beszerezhető reagensek és némi ismeret birtokában immár egy középiskolás diák is nekiláthatott, hogy módosítsa az élő sejtek genetikai felépítését, amelyek azután a sejtosztódással tovább öröklődtek. A CRISPR-Cas9-cel bármely ismert szekvenciájú gén eltávolíthatóvá, helyettesíthetővé, kikapcsolhatóvá vált – kis túlzással akár egy sufniban is. Ennyire leegyszerűsödött a helyzet. Ilyen lehetőségek mindaddig csupán a legmodernebb kísérleti laboratóriumokban dolgozó, molekuláris biológiával foglalkozó tudósok futurisztikus ábrándjaiban szerepeltek, azután egyik napról a másikra megjelent a CRISPR-Cas9, ez a hihetetlen hatékonyságú, ugyanakkor bárki számára elérhető génmódosítási eljárás, amely újra alkothatta az élet – akár az emberi élet – szövetét. Nem kétséges, hogy ez a lehetőség idővel forradalmasítani fogja az orvoslást, a mezőgazdaságot és az állattenyésztést.

Mindennek persze megvan az árnyoldala is. Mivel ez a sokoldalú és hatékony eszköz könnyűszerrel elérhető, teremtőerővel ruházza fel azokat is, akik nem vetik alá magukat a törvényi szabályozásnak, így megjelenése nem csupán ígéret, hanem egyszersmind fenyegetés is. Ha figyelembe vesszük az alkalmazásban rejlő potenciált, a helyzet még aggasztóbb, mint az atomfizikában a maghasadás felfedezését követően, hiszen abban az esetben lényegesen kevesebben fértek hozzá a szükséges nyersanyagokhoz és eszközökhöz. A CRISPR-Cas9-et illetően leginkább az a kérdés, hogy a kísérletezők – legyenek akár világszerte elismert szaktekintélyek, tehetős vállalkozók vagy érdeklődő középiskolások – figyelembe veszik-e a morális megfontolásokat, vagy csupán saját érdekeiket tartják szem előtt, mit sem törődve azzal, hogy munkájuk milyen következményekkel jár a bolygóra és az emberiség egészére nézve. A Génhiba egy ilyen lehetséges forgatókönyvet vázol fel.

ELŐHANG

1. RÉSZ

Április 7., szerda, 13.45

A huszonnyolc éves David Zhao a 80-as gyorsforgalmi többszintes lehajtóján fordult rá a New Jersey 661-esre, hogy délnek, az állam viszonylag háborítatlan északnyugati részén fekvő Dover felé tartson. Jól ismerte ezt az útvonalat, a megelőző öt évben több százszor megtette. Az aránylag gyér hétköznapi forgalomban gyorsan, valamivel több, mint egy óra alatt odaérhetett. Szokás szerint a gyorsforgalmit választotta, miután áthajtott a George Washington-hídon. Felső–Manhattanből jött, a Columbia Egyetem Egészségügyi Központjából, ahol a Columbia Egyetem rendszer-biológiai szakán tanult, hogy tudományos fokozatot szerezzen genetikából és bioinformatikából.

Egyedül autózott, ahogy az esetek többségében, ha Doverbe ment. Szokás szerint ezúttal is basáskodó apja, Wei utasítását követte, akit – ha őszinte akart lenni magához – egyre nehezebben viselt el. Mint oly sok sikeres üzletember, Wei is megragadta a lehetőséget, hogy felüljön a kínai gazdasági csoda szélsebesen száguldó vonatára, ám most, hogy milliárdos lett, szívesen áttette volna székhelyét a Kínai Népköztársaságból az Egyesült Államok liberálisabb gazdasági közegébe. David számára ez a törekvés már-már kimerítette a hazaárulás fogalmát, és sértette a büszkeséget, melyet hazája szédítő fejlődése és töretlen múltja felett érzett.

David eredetileg a Daquan nevet kapta, de amikor apja kilenc évvel korábban az Egyesült Államokba küldte, hogy biotechnológiát és mikrobiológiát tanuljon az MIT-n, szüksége lett egy nyugati névre. A Zhao Daquan nem felelt meg, főként nem a hagyományos kínai formában, elöl a vezetéknévvel. Igazi amerikai név kellett, hogy ne zavarja össze az embereket, és ő se lógjon ki a sorból, hiszen jól tudta, mekkora szerepet játszik a diszkrimináció az amerikai társadalomban. A probléma megoldására rákeresett a Google-ön a legnépszerűbb amerikai fiúnevekre. Miután első két betűje megegyezett eredeti keresztnevével, és szintén két szótagból állt, a David kézenfekvő választásnak tűnt. Habár beletelt némi időbe, amíg megszokta, mostanra kicsit meg is kedvelte – ezzel együtt alig várta, hogy visszaváltson a Zhao Daquanra, mihelyt visszatér Kínába. A rákövetkező évben, a doktori fokozat megszerzése után feltétlenül ezt kívánta tenni, hogy átvegye apja biotechnológiai és gyógyszergyártó cégeinek irányítását, már amennyiben még működnek. Semmitől sem rettegett annyira, mint a lehetőségtől, hogy apja addigra minden érdekeltségét felszámolja a népköztársaságban.

Lelassított az alsóbbrendű úton. Tudta, hogy hajlamos a gyorshajtásra, különösen, ha új autójában, a matt fekete Lexus LC500-as kupéban ül, amelyet apjától kapott a legutóbbi születésnapjára. Kedvelte ezt a kocsit, csak nem pezsdült fel tőle a vére. Külön megmondta apjának, hogy Lamborghinit akar, amilyet egyik kínai diáktársa is kapott, ő azonban, jellemző módon, fittyet hányt fia igényeire. Hasonló módon döntött arról is, hogy az Egyesült Államokban folytassa egyetemi tanulmányait. Sokkal szívesebben maradt volna Sanghajban, hogy a Jiao Tong Egyetemre járjon, ahol apja is biotechnológiai végzettséget szerzett, ő azonban ügyet se vetett a vágyaira. Valószínűleg még az sem tudatosult benne, hogy a fia esetleg valami mást szeretne. E tekintetben igazi vaskalaposként viselkedett, és feltétlen fiúi engedelmességet követelt tőle.

Miután lekanyarodott az NJ661-esről, még tovább lassított. Máris annyi büntetést halmozott fel New Jersey-ben, hogy apja az autó elvonásával fenyegetőzött. Még csak ez hiányzott volna, hiszen annyira szeretett vezetni, mert ilyenkor legalább szabadnak érezhette magát. Az egyik vidéki úton járt, lassan kizöldülő mezők és helyenként még lombtalan fák ligetei között. Néhány mérföld után feltűnt előtte apja tekintélyes vállalatbirodalmának egyik ékköve. A Dover Valley a teljes átépítést követően lassan átalakult impozáns és modern magánkórházzá. Az előző életében kis vidéki közkórházul és nővérszállóul szolgáló, korosodó létesítményt apja a csődeljárás során vásárolta fel, azóta pedig tekintélyes mennyiségű pénzt költött rá – a környező kisvárosok legnagyobb meglepetésére és örömére.

David elhagyta az átadás előtt álló kórházat, amely számos modern vívmánya között immár csúcstechnológiás műtőkkel is rendelkezett. Azt is tudta, hogy apja vezető onkológiai, génterápiás, mesterséges megtermékenyítő és transzplantációs központtá akarja formálni, készpénzre váltva a CRISPR-Cas9 technológia által megnyitott fantasztikus üzleti lehetőségeket.

A Dover Valley Kórház közelében egy másik modern épületegyüttes is állt, a GeneRx – az azonos nevű sanghaji vállalat amerikai megfelelője, a teljes amerikai üzletág szíve-lelke, ahol jórészt az apja által ideköltöztetett kínai biotechnológiai mérnökök és technikusok dolgoztak, kezük alatt a legjobb kínai egyetemek biotechnológiai programjának számtalan gyakornokával. A hatalmas komplexumot minden oldalról magas pengekerítés vette körül, mely az út közepén álló és félig az örökzöldek közt rejtőző őrház mindkét oldalán mélyen benyúlt a környező erdőbe.

David általában csak lelassított a kapu előtt, és kivárta, míg az ügyeletes felemeli a sorompót, de miután most viszonylag új járművel érkezett, megállt és leengedte az ablakot. Az egyik, mandarin nyelven beszélő őr előzékenyen köszöntötte a GeneRx-nél.

– A főépületbe megy? – tudakolta.

– Nem – felelte David –, a Farmon van jelenésem, egy kísérleten.

Az őr nevetve közölte, hogy nem lesz egyedül, mielőtt felemelte a sorompót.

Miután elhagyta a többszintes parkolóház bejáratát, David megkerülte a főépület jobb oldalát, és behajtott a fák közé. Néhány kanyar után az út újabb tisztásra és újabb parkolóhoz ért. Mögötte egy hasonló háromszintes épület állt, amelyet T alakban három kontytetős épületszárny alkotott. A homlokzaton az ÁLLATTENYÉSZTÉSI INTÉZET felirat állt, David azonban tudta, hogy senki sem használja ezt a nevet. A helyet mindenki csak Farmként emlegette.

Azt is tudta, hogy késésben van, azért gyorsan leparkolt, és kocogva indult a főbejárat felé. Öt perccel később már a központi szárnyban öltözött át tiszta ruhába, vette fel a sebészmaszkot és sapkát. A steril részlegre tartott, ahonnét csak kifelé áramlott a levegő, hasonlóan a kórházi karanténokhoz. Miután végzett a beöltözéssel, és egy technikus meggyőződött arról, hogy öltözete kellő védelmet nyújt, a lengőajtókon át belépett a steril területre. A Farmnak ezen a részén a kórokozómentes sertéseket klónozták, melyek génállományát a CRISPR-Cas9-cel módosították. Egyéb részlegek is léteztek a különféle állatoknak – kecskéknek, juhoknak, teheneknek, majmoknak, egereknek, patkányoknak és vadászgörényeknek. Az Állattenyésztési Intézet jelképezte a farmakológia szép új jövőjét, amikor a nagy molekulájú fehérjealapú hatóanyagok előállítása immár nem vegyi folyamatok során vagy erjesztőkádakban, hanem génkezelt állatokban történt.

Miután a tökéletesen fehér folyosón eljutott a megtermékenyítőig, David benyitott az ajtón. A négyzet alakú helyiség középső, lesüllyesztett területét egy nagy testű tüzelő koca foglalta el, körötte a Farm vezető állatorvosával és maroknyi segítőjével. A lesüllyesztett rész körül további húsz ember állt. David csak kettőt ismert fel közülük, mivel mindenki ugyanolyan öltözetet viselt, így arcát is maszk és sapka mögé rejtette. A két emberben apjára, Wei Zhaóra és kulijára, Kang-Dae Ryangra ismert. Egyedi sziluettje könnyen azonosíthatóvá tette az apját, aki a maga százkilencven centijével messze kimagaslott a csapatból. Bár száznyolcvanöt magasan ő se sokkal maradt el tőle, apja előrehaladott kora ellenére széles vállával és figyelemre méltón keskeny csípőjével is kitűnt a többiek közül. Amikor a hetvenes években egyetemre járt, Wei Zhao sajátos példaképet választott magának: Arnold Schwarzeneggert. Lelkesedése később sem lanyhult, a testépítés szenvedélye egy életen át elkísérte, s még most, a hatvanas éveiben is eljárt edzeni, ha szerényebb súlyokkal is. Úgy állt rajta a zakó, mintha benne felejtették volna a vállfát, míg élesen megcsillanó tekintete leginkább ragadozó madáréra emlékeztetett.

David nagyon igyekezett, hogy apja mellé oldalazzon és tudassa vele a jelenlétét. Amint ez megtörtént, az is egyértelmű lett, hogy Wei cseppet sem örül a fia késésének. Mintha csak sejtette volna, hogy szándékosan érkezett később. David mindig is kicsinyes örömét lelte az efféle passzív-agresszív viselkedésben. A fejlámpát viselő állatorvos felegyenesedett, és a kezében tartott fecskendővel jelezte, hogy készen áll. Az egyik asszisztens már behelyezte a tükröt, így láthatóvá vált a méhnyak és a méh.

Wei megköszörülte a torkát, hogy előbb mandarinul, majd angolul is üdvözölje a jelenlévőket.

– Köszöntök mindenkit! Valamennyi részleg képviselteti magát, így a CRISPR-Cas9 molekuláris biológusok, őssejtszakértők, genetikusok, embriológusok és állatorvosok is. Azért vagyunk ma itt, hogy szemtanúi legyünk annak, ami „kis lépés egy embernek, de nagy ugrás az emberiségnek”.

Némi kényszeredett nevetés hallatszott, miután Wei felidézte az amerikai holdra szállás szlogenjét.

– Mint önök is tudják, a GeneRx-nek égető szüksége van pótlólagos pénzügyi forrásokra, miután Hszi Csin-ping, a Politbüro és a Kínai Jegybank együttes erővel igyekszik korlátozni a tőkeáramlást, ami zavart okoz amerikai tevékenységünk finanszírozásában.

Meggyőződésem, hogy amit ma itt teszünk, idővel minimalizálni fogja ezt a problémát. A GeneRx elsőként jelenhet meg a piacon, bejegyeztetheti a legfontosabb szabadalmakat, és learathatja a profit oroszlánrészét. Mint önök is tudják, tíz klónozott génmódosított embriót készülünk beültetni, s ha csak egy is megfogan, az elég a sikerhez. Jövő héten elvégzünk egy második implantációt is, hogy választ kapjunk a döntő fontosságú kérdésre, miszerint melyik jobb: a kimerikus vagy a transzgenikus sertés. A CRISPR-Cas9-nek köszönhetően van választásunk. Köszönöm mindnyájuknak a kemény munkát, amely lehetővé tette, hogy ez a nap is eljöjjön. Ez lesz az első immunológiai értelemben egyedire szabott sertés. Feltétlen meggyőződésem, hogy nemsokára ilyen teremtmények százai, sőt ezrei léteznek majd a világon.

Miután végzett a rövid felvezetéssel, Wei lelépett a „verembe”, hogy saját szemével lássa a mesterséges megtermékenyítést. Kang-Dae nem mozdult a helyéről, mialatt David odaaraszolt mellé. A szeme sarkából a férfit figyelte, de közben előre, az apjára nézett. Nem akarta, hogy lássa őket beszélni. Számításai szerint Kang-Dae nem nyomhatott többet harminchat kilónál. Ezt a tényt annak tulajdonította, hogy Észak-Koreában nőtt fel és gyermekkorában sokat éhezett. Noha harmincnyolc évvel korábban sikerült átszöknie Kínába, sosem tudott annyira felhízni, mintha fiatalabb korában nem szenvedett volna a súlyos alultápláltságtól. Amióta az eszét tudta, David ismerte Kang-Daét, akit a Kommunista Párt már Wei legelső biotechnológiai vállalatához kirendelt, ahol fáradhatatlan és a végletekig elkötelezett munkaerőnek bizonyult. Autodidakta módon tanulta meg a biológiát és a biotechnológiát. Család híján a házuk egyik szobájában lakott, noha apja pontosan tudta róla, hogy alapjában véve a párt kémje. A fizikai közelség okán David és Kang-Dae emberileg is közel került egymáshoz, de még ennél is szorosabbra fűzte köteléküket, miután David váratlanul és akarata ellenére az Egyesült Államokban kötött ki. Itt, New Jersey-ben derült ki, hogy titokban mindketten azt szeretnék, ha az amerikai vállalkozás megbukna, és mindnyájan visszatérhetnének Kínába.

Közelebb hajolt a koreai férfihoz, és alig hallható hangon megkérdezte:

– Megtetted, amire kértelek?

– Igen – bólintott Kang-Dae, aki sosem volt a szavak embere.

– Egyszer vagy többször? – kérdezte David. Mint Wei bizalmasa, Kang-Dae páratlan hozzáférést kapott az egész komplexumhoz, miközben még most is Wei közeli rezidenciáján lakott. Inkább számított családtagnak, mint asszisztensnek.

– Háromszor, ahogy javasoltad. Az ivóvízbe tettem. Működni fog?

– Nem tudhatjuk biztosan – vont vállat David. – Ez mindnyájunk számára ismeretlen terep. Az biztos, hogy a szövettenyészetben szignifikánsan mérgező volt az emberi vesesejtekre, szóval, ha találgatnom kéne, azt mondanám, hogy működni fog. Talán túlságosan is!

2. RÉSZ

Hét hónappal később

November 5., hétfő, 9.10

– Hé, várjanak meg! – Amint a brooklyni Sunset Parkban belépett a 45. utcai megállóba, Carol látta, hogy az R szerelvény már bent áll. A metró korábban érkezett, ami egy tősgyökeres New York-it mindig készületlenül ér. Carol magához ölelte miniatűr Gucci hátizsákját, és futásnak eredt, ami nem ment egykönnyen, bár erről nem annyira öltözéke – kedvenc ruhája és tűsarkú cipője –, mint inkább fizikai kondíciója tehetett. A futás még most is fényűzésnek számított, amit több mint egy éve nem engedhetett meg magának. Miközben a lábait kapkodta, szabad kezével lázasan integetett a kalauznak, hogy tartsa nyitva az ajtót.

Teljesen kijött a formájából, ezért az erőfeszítés annyira megviselte, hogy alig kapott levegőt, mire felpattant a szerelvényre. Érezte, hogyan zakatol szíve a mellkasában, ami némi aggodalomra adott okot, de remélte, hogy a szívverése idővel csillapodni fog – s így is lett. Az előző hónapban vallásos buzgalommal járt el az edzőterembe, és manapság már mindennap húsz percet töltött a futópadon, amit fantasztikus fejlődésnek minősített. Ha valaki négy hónappal korábban azt mondta volna neki, hogy életének ebben a szakaszában ennyi testmozgást fog végezni, komolyan megkérdőjelezi az illető beszámíthatóságát. Ami, felesleges is mondani, mérhetetlen örömmel és izgatottsággal töltötte el. Sok tekintetben úgy élte meg a testmozgást, mintha újjászületett volna.

Alig szállt fel a vonatra, az ajtók összezárultak, és a szerelvény éles rándulással megindult Manhattan felé. Használta az egyik függőleges kapaszkodót, hogy megőrizze az egyensúlyát, miközben felmérte a rendelkezésre álló helyeket. Miután a metró alig hatállomásnyira távolodott el végállomásától, a Bay Ridge-i 95. utcától, és 9.11-re már lecsengett a reggeli csúcs, számos lehetőség közül választhatott, ugyanakkor tapasztalt utazóként tudta, hogy bizonyos ülések jobbak másoknál. A metróban nem számítanak ritkaságnak a zaklatás különféle formái, ezért mindenképp megéri egy kis odafigyelés. Nemsokára ki is szúrt egy alkalmas ülőhelyet, a kapaszkodótól alig háromméternyire. Amint a szerelvény a megfelelő sebességre gyorsult, elfoglalta a kiszemelt helyet. Közvetlen mellette nem ült senki. Egy hellyel arrébb idősebb, jól öltözött afroamerikai férfit látott, míg a másik oldalán, ugyanekkora távolságban egy vonzó fehér nőt, aki korban sokkal közelebb állt az ő huszonnyolc évéhez. Utóbbi nagy hatást tett rá stílusával és hétköznapi, mégis elegáns ruházatával. Még a frizurája is hasonlított az övéhez – sötétbarna hajtő, átfésült szőkített tincsek. Nem kizárt, hogy ugyanahhoz a fodrászhoz járnak. Leült, aztán gyors pillantást és mosolyt váltott vele. Már csak ezért is imádta New Yorkot. Itt sosem lehet tudni, kibe botlik az ember. Sokkal izgalmasabb az élet, mint az unalmas New Jersey-ben, ahol felnőtt. Azok odaát már kamaszkorukban eldöntik, mit várnak az élettől, és a világért se próbálnának ki semmi újat.

Miután kényelembe helyezte magát, a hosszú útra való tekintettel elővette hátizsákjából az iPhone-ját, hogy átolvassa a felkavaró üzeneteket, amelyeket mostanában váltott Helennel. Most, hogy végre a háta mögött tudta súlyos betegségét, újra össze akarta kötni vele az életét, de amilyen az élet, amióta megoldódni látszottak az egészségügyi gondjai, a kapcsolatuk csak még rosszabbra fordult. Olyannyira, hogy nemrégiben elhagyta a brooklyni Borough Parkban bérelt közös lakásukat, és visszaköltözött a Sunset Park-i garzonba. Az egész teljesen váratlanul történt. Három hónappal korábban, míg ő a kórházban várta életmentő műtétjét, Helen áthívta hozzájuk a régi gimis szerelmét, John Carvert, aki New Yorkban járt és szállást keresett. Helen csak érzelmi támaszra vágyott, egy barátra a bajban, mert rettegett attól, hogy ő meghal a műtőasztalon, de végül valami egészen más lett belőle.

Az érzelmi viharok és a testi közelség megtette a magáét: Helen és John között újra fellobbant a régi láng. Amikor pedig nyilvánvaló lett, hogy ő is életben marad, Helen azt remélte, hogy Carol megérti a helyzetet, és elfogadja Johnt mint kapcsolatuk állandó harmadik tagját.

Elsőre megütközött, sőt elborzadt az ötleten, de a kórházi kezelés traumája és a halál közeli élmény után annyira vágyott a szeretetre és az elfogadásra, hogy próbát tett a merőben szokatlan formációval. Pár hónap alatt kiderült, hogy nem neki találták ki. Már tizenhárom évesen elfogadta saját szexuális irányultságát, amelyben az évek előrehaladtával csak egyre biztosabb lett.

Ahogy sokadszorra is végigolvasta az üzeneteket, és újra átélte a felkavaró érzelmeket, csak még borúsabb lett a hangulata. Tekintete a tetoválásra tévedt, amit hat hónapja csináltattak Helennel. A jobb felső karján nem is nagyon kerülhette volna el a figyelmét: egy kirakójáték két egymáshoz illeszkedő darabkája, mindkettő perspektívában, hogy realisztikusabb legyen, a háttérben szivárvánnyal. Ő Helen nevét viselte az egyik puzzle-darabkán, Helen az övét. Mindig is imádta és büszkén mutogatta ezt a tetoválást, most mégis vissza kellett térnie abba a belvárosi szalonba, hogy alávesse magát egy újabb fájdalmas beavatkozásnak, és kitörölje tévedésének emlékét. Nem tudta, mivé lehet majd átrajzolni a képet, de a tetkósnak nyilván akad néhány használható ötlete. Addig is lekötötte magát valamivel, mielőtt visszatér reklámszervezői karrierjéhez, bár erre a jövő hónap előtt biztosan nem kerül sor. Megállapodott az orvosával.

Ahogy a szerelvény északnak haladt Brooklynon át, minden állomáson egyre többen szálltak fel, és jóval kevesebben le. Mire elérték a manhattani alagutat, a kocsi annyira megtelt, mintha csúcs lenne. Carol ekkor érzékelte az első nyugtalanító tünetet: a borzongató hideget, mintha sarki szél süvítene végig a metrón. Oly hirtelen tört rá a hideglelés, hogy ösztönösen körülnézett, és próbálta felmérni, mások hogyan reagálnak rá, így azonnal nyilvánvaló lett, hogy a probléma az ő testében gyökerezik. Először kitapogatta a pulzusát. Megkönnyebbülten állapította meg, hogy teljesen átlagos. Egy pillanatra visszatartotta a lélegzetét, miközben várta, mikor tér vissza a kellemetlen érzés. Nem tért vissza, legalábbis nem azonnal. Inkább egyfajta erőtlenséget érzett, mintha az is nehezére esett volna, hogy ne bukjon ki az ülésből.

Kezében fogta a mobilját, így ellenőrizhette, van-e térerő. Amikor meglátta a csíkokat, felmerült benne, hogy odaszól New Jersey-be az orvosának. Egyedül az tartotta vissza, hogy nem igazán tudta, mit mondana neki. A hirtelen gyengeség nem olyan tünet, amellyel az ember orvoshoz fordul. Ez így túl általános. Az orvosa nyilván azt kérné tőle, hogy hívja vissza, ha nem javulna az állapota vagy visszatérne az a borzongás. Úgy döntött, inkább kivár, addig is minden érzékét kihegyezi az abnormális érzésekre. Közben végignézett az arcokon maga körül. Senki sem fordított rá figyelmet. Az utasok úgy összezsúfolódtak, mint a heringek.

Mire a szerelvény elérte Manhattant, lassan kezdett megnyugodni. Még most is érzett egyfajta gyengeséget, de a helyzet nem rosszabbodott, s bár néha újra megborzongott, az elsőre tapasztalt durva hideglelés nem tért vissza. A tünetekből arra következtetett, hogy enyhe hőemelkedése lehet. Amikor a szerelvény megállt a Canal Streetnél, legszívesebben leszállt volna, csak félt felállni. Kínosnak találta volna, ha ennyi ember előtt összeesik. Ugyanezt érezte a Prince Streetnél is, azután a helyzet hirtelen megint súlyosbodni kezdett. Egyre nehezebben jutott levegőhöz. A Union Square-i megállónál, ahol újabb tömeg szállt le és fel, már kezdett komolyan kétségbe esni. Szomjazott a friss levegőre, de a lábai nem akartak engedelmeskedni.

Amikor kinyíltak az ajtók, a telefon kicsúszott az ujjai közül, és a padlóra pottyant. Egy szemvillanás alatt felkapta valami sötét alak, aki régóta figyelte a viselkedését. Amint a markába kaparintotta a mobilját, bele is veszett a zsúfolt kocsiból kiáradó tömegbe. Carol próbált segítségért kiáltani, de egy hang sem hagyta el az ajkait, ahogy levegő után kapott. A szája sarkában fehér hab jelent meg. Maga alá húzta lábait, összeszedte minden maradék erejét, és megpróbált felállni, de amint ellökte magát az üléstől, összecsuklott és ráesett a körötte állók lábára. Az utasok próbáltak elhúzódni, hogy kapjon egy kis levegőt, de egyszerűen nem volt hová hátrálni. Valaki megpróbálta elkapni, de holt tömegével őt is elsodorta. Szerencsére elveszítette az eszméletét, mire rongybabaként elterült, és a többi utas lába félig fekvő helyzetben tartotta.

Amilyen gyorsan eltűnt a telefonja, ugyanúgy veszett nyoma Gucci hátizsákjának. Több utas is próbálta elkapni az érzéketlen tolvajt, aki még az ajtók záródása előtt távozott, azután már az ő figyelmük is Carolra irányult, aki öntudatlanul rázkódott és teljesen elkékült. Mindenki számára nyilvánvaló lett, hogy súlyos állapotban van, nem kap levegőt. Több utas hívta egyszerre a 911-et. Amint a metró továbbindult, egyikük értesítette a kalauzt is, aki utat tört a tömegben, hogy a vezetővel is tudassa a rossz hírt. Mire elért Carolhoz, a hangszórók életre keltek és bejelentették, hogy egy utas rosszul lett, ezért a szerelvény a következő, 23. utcai állomáson beláthatatlan ideig vesztegelni fog. Sokan jól hallhatóan felnyögtek. A nagyváros metróhálózatában túlságosan is gyakran történt ilyesmi, ami sok ezernyi egészséges utas életét keserítette meg.

Carol állapotának súlyossága a kalauznak is azonnal szemet szúrt, de nem tudott mitévő lenni. Egyetlen készsége, az újraélesztés nem tűnt indokoltnak, hiszen az utasnak volt pulzusa, és lélegzett. Miközben a kezeit tördelte, a többiek számára is nyilvánvaló lett, hogy egyetlen orvosi képzettséggel bíró jó szamaritánus sincs közöttük. Ezalatt az első kocsiban ülő metróvezető riasztotta a diszpécsert, hogy hívja a mentőket. Hamarosan azt a megnyugtató választ kapta, hogy a sürgősségi kocsi már elindult.

Miután a szerelvény befutott a 23. utcai állomásra, a maszkot viselő mentősök érkezésére így is további húsz percet kellett várni. Addigra sokan elhagyták a kocsikat, hogy más közlekedési eszköz után nézzenek, így a mentősök viszonylag könnyen eljutottak Carolhoz. Egy teljesen elkékült pácienst találtak, akinek alig lehetett mérni a pulzusát és vérnyomását, aki szinte nem is lélegzett, és elvesztette uralmát a húgyhólyagja felett. Miután lélegeztetőmaszkot helyeztek az arcára, és rákapcsolták az oxigénre, azonnal hordágyra fektették, azzal kiviharzottak a metróból az utcára, a várakozó mentőautóhoz.

A kocsi harsogó szirénával fűzte át magát a forgalmon, úton a Bellevue Kórház sürgősségi osztálya felé. Amint a pácienst kigurították a mentőből, az ügyeletes nővér megállapította, hogy nem ver a szíve. Az egyik mentős felpattant az ágyra, míg a többiek berontottak a sürgősségi osztályra, hogy összekürtöljék a vészhelyzeti csapatot, amely magában foglalt egy orvos rezidenst, egy nővért és az ügyeletes aneszteziológust. Miután már a metró utasai is légzési nehézségeket említettek, a pácienst intubálták, és mellkasi nyomásokkal megkísérelték újraéleszteni. A lélegeztetés hatalmas testi erőt követelt – ez azt jelezte, hogy a tüdőlebenyekben a levegő helyét más anyag tölti ki, ami lehetetlenné teszi a légzést.

Szívverés és légzés híján Carolt 10.23-kor halottnak nyilvánították, és egy lepedővel letakarták. Problémát csak az okozott, hogy senki sem tudta a nevét. Amikor a sürgősségiről felhívták a New York-i Igazságügyi Orvosszakértői Intézetet, az elhunytra az ilyenkor szokásos Jane Doe néven hivatkoztak, ami arra utalt, hogy nem találtak nála semmilyen személyi okmányt. Ezután a kórházi ágyat félreállították az egyik sarokba, hogy ott várja ki a halottkém érkezését. A fehér lepedő alatt Carol még most is a kedvenc ruháját viselte, és az endotracheális tubus vége még most is kikandikált a szájából.

1

Aznap később…

November 5., hétfő, 10.30

Délelőtt fél tizenegyre a bennfentesek által csak IOI–nek hívott New York Városi Igazságügyi Orvosszakértői Intézet mind a nyolc boncasztalán zajlott a munka, és a csapat alig győzött lépést tartani az igényekkel. A hétvége során tíz olyan tetem gyűlt fel, amelyet nem ítéltek törvényszéki vészhelyzetnek, így a boncolását hétfőre hagyták; emellett további hat eset érkezett vasárnap késő délután és hétfő kora reggel között. A rozsdamentes acél mosdókagylóktól legtávolabb eső, egyes számú asztalon zajlott a legtöbb akció. Dr. Jack Stapleton ezt a helyet kedvelte leginkább. Mivel szinte minden reggel ő érkezett elsőként a „verembe”, szabadon választhatott magának asztalt, és mindig ezt foglaltatta le asszisztensével, Vinnie Ammendolával. A némiképp perifériára szoruló helyet elkerülték a nagy felfordulás szelei, miután valamennyi boncasztal használatba került. Aznap délelőtt Jack már a harmadik esettel foglalkozott, miközben a többiek még csak az elsővel.

– Nos! – húzta ki magát. Az imént gondosan leborotválta a vértől összetapadt hajat az áldozat fejének jobb oldaláról. Vigyázott, nehogy bármilyen formában eltorzítsa az általa feltárni kívánt sebet, a tökéletesen kerek, sötét-vöröses fekete bemeneti nyílást három-négy centivel a nő jobb füle felett, körötte keskeny sávban a hámsérüléssel. A páciens a hátán feküdt, fejét balra fordították az alátámasztáson. Meztelen teste annyira sápadtnak tűnt, hogy könnyen össze lehetett volna téveszteni egy viaszbabával. – A bemeneti nyílás kerek vagy ovális?

Jack akkor is kedvelte ezt a pedáns stílust, ha senki sem figyelt rá – például Vinnie társaságában, aki munka közben rendszeresen kikapcsolt –, ma délelőtt azonban lelkes hallgatósága akadt régi barátja, Lou Soldano nyomozó személyében. Az évek során Lou megtanulta értékelni a törvényszéki patológia által kínált felbecsülhetetlen lehetőségeket, különösen a bűnüldözés terén, s azon belül az emberölési ügyekben. Valahányszor úgy gondolta, hogy az orvosszakértő segítségére lehet a nyomozásban, úgy intézte, hogy jelen legyen a boncoláson. S bár az utóbbi hónapokban egyetlen ilyen eset sem akadt, aznap reggel mindjárt három is.

– Azt mondanám, kerek. – Lou Jackkel szemközt, a páciens bal oldalán állt. Ezt az oldalt választotta Vinnie is, míg Jack mellett a másik asszisztens, Carlos Sanchez állt, aki csak nemrégiben került a IOI-hez, így jelenleg az orientációs gyakorlatát töltötte. Tapasztaltabb technikus lévén Vinnie törte be az újoncokat, akikkel ilyenkor szoros munkakapcsolatba került. Jack megszokta és nem bánta ezt a felállást, amennyiben nem hátráltatta túlságosan a munkában. Azok közé tartozott, akik nem szívesen vesztegették az idejüket, és nem viselték jól a hozzáértés hiányát. Nos, Carlos eddig nem nagyon nyűgözte le. Leginkább a hozzáállását tartotta bosszantónak. A fickót mintha nem is érdekelte volna ez az egész.

– Egyetértek – bólintott. – Vinnie?

– Kerek – forgatta a szemét Vinnie, aki oly régóta dolgozott vele, hogy szinte már olvastak egymás gondolataiban. Most például azt hallotta ki főnöke hangneméből, hogy kiselőadást készül tartani, ami egyértelműen elnyújtja a boncolást, így ő csak később jut hozzá a kávéjához, amit a harmadik páciens után hagyományosan magához vesz. Miközben súlyos koffeinfüggőként reggel hét körül kávézott legutóbb.

– Mr. Sanchez? – Jack ügyet sem vetett Vinnie látványos gesztusára.

– He? – bukott ki Carlosból.

Jack elfordult, hogy belenézzen az újonc szemébe, amit a műanyag arcvédő épp csak láthatóvá tett.

– Netán szívesebben lenne valahol máshol, Mr. Sanchez? – kérdezte gúnyos hangon. Nem várt választ, csak visszafordult Lou-hoz. – A bemeneti nyílás egyértelműen kerek, tehát a lövedék a koponya síkjával merőlegesen hatolt be, ráadásul a seb pereme sem fűrészes. Látnak továbbá bármilyen pontszerű égésnyomot a seb környékén? A bőrön megjelenő apró piros pettyek a lőtt seb környékén rendszerint a lőporról árulkodnak, amely a lövedékkel együtt távozik a fegyver csövéből.

– Nem sok pettyet látni, legfeljebb a fülön. – Lou igyekezett derűlátó maradni.

– Van egy kevés a fülön, és valamennyi a nyakon is – értett egyet Jack. – A lőpor javát vélhetően a dús hajkorona fogta fel.

– Nagyon nem tetszik ez az irány, amerre haladunk – sóhajtott fel Lou. Az áldozat férje együtt dolgozott vele a New York-i rendőrség gyilkossági osztályán.

Jack bólintott. Nem is kérdés, hogy barátságuk évei során Lou tekintélyes patológiai jártasságra tett szert.

– Más is van. Használjuk a mérőrudat, hogy összekössük a jobb fül felett található bemeneti nyílást az állkapocs bal oldala alatti kimeneti sebbel.

Vinnie átadta a boncasztalhoz támasztott mérőrudat. Miután megmarkolta mindkét végét, Jack úgy fektette a páciens fejtetejére, hogy az egyenes vonal összekapcsolja a két sebet.

Lou vonakodva bólintott.

– Kezd összeállni a kép. A lövedék egyértelműen lefelé tartott.

– Nem örülök, hogy tőlem kell megtudnod. – Jack kihallotta a csalódottságot a barátja hangjából. – Sajnálatos módon a fegyver nem érintkezett a halántékkal. Úgy számolom, a lövés pillanatában nagyjából félméternyire vagy akár többre is lehetett. A lövedék röppályája egyértelműen lefelé mutat. Ismered a vonatkozó statisztikát?

– Nem igazán – vallotta be Lou. – Csak azt tudom, hogy nem erre számítottam. Jesszusom, több mint húsz éve ismerem a fickót! Tucatszor is meghívtak az otthonukba, Queensbe, főleg a válásom után. Nekik is megvoltak a maguk gondjai, mint a legtöbb párnak, de ez! Két felnőtt kölykük van…

– A kézifegyverekkel elkövetett öngyilkosságok több mint kilencven százalékában az elsütés pillanatában a fegyver torkolata érintkezik a koponyával. Az esetek mindössze öt százalékában tart lefelé a lövedék, és még kisebb arányban fordul elő, hogy hátulról előre halad át, márpedig itt mind a kettő megvalósult.

– Ezek szerint nem valószínű, hogy öngyilkosság történt? – kérdezte Lou szinte bátortalanul.

Jack megrázta a fejét.

– Folytathatnánk végre a boncolást? – mordult fel Vinnie. Jack vetett rá egy sötét pillantást, amiről kedvenc technikusa tudomást sem vett. – Koffeinelvonási tüneteim vannak.

– Búcsúlevél? – fordult vissza Jack Lou felé.

– A bal kezében – biccentett Lou. – A másikban Walter egyik szolgálati automatáját szorongatta. Háton feküdt az ágyukban. Minden csupa vér lett.

– A férj hívott fel?

– Igen – felelte Lou. – Szinte egész este együtt voltunk, miután kihívtak az áldozathoz, akit reggel először boncoltunk. Walter talált rá a feleségére, amikor hazaért, vagy legalábbis ezt mondta. Én magam hívtam a 911-et, mielőtt elindultam hozzá. Mindenki más előtt odaértem, és a fickó teljesen maga alatt volt. Rohadt egy ügy. Nem mintha még nem láttam volna rohadtabbat…

– Várjuk ki, mi lesz belőle. Talán egy harmadik fél is érintett, de az öngyilkossággal nem számolnék. Szerintem ez egyértelműen emberölés, de azért menjünk tovább, és végezzük el rendesen a boncolást.

– Halleluja – lelkendezett Vinnie, aki még keresztet is vetett.

– Hagyjuk az istenkáromlást – szólt rá Jack epés hangon.

– Nicsak, ki beszél – horkant fel Vinnie. Mindenkinél jobban tudta, mennyire istenkáromló tud lenni Jack Stapleton, aki azután fordított hátat a vallásnak, hogy az első felesége és két kislánya meghalt egy repülőszerencsétlenségben. Nem tudta elfogadni, hogy a keresztény Isten, ha létezik, hagyott megtörténni egy ilyen iszonyú dolgot.

Gyorsan végeztek a halottszemlével. Mint kiderült, néhány miómát leszámítva a nő teljesen egészséges volt. A boncolás leginkább időigényes része akkor jött el, amikor Vinnie megmutatta Carlosnak a koponyatető eltávolítását. Miután ez megtörtént, Jack gondosan követte a lövedék útját az agyvelőn át, melyben hatalmas károkat okozott. Míg ő lefoglalta magát, Vinnie feltárta a koponyatető alsó felét, hogy lefényképezze a bemeneti seb beomlott belső oldalát.

Miután a harmadik halottszemlével is végzett, Jack Vinnie-re és Carlosra hagyta, hogy rendet tegyenek és visszajuttassák a tetemet a hűtőkamrába. Lou általában már a lényegi boncolás befejezésekor távozott, ezúttal azonban kivárta a gyászos véget. Jack érzékelte, hogy vonakodik visszatérni üres SoHo-i lakásába, és bármennyire is kimerült az egész éjszakai munkától, szívesebben beszélne a felkavaró boncolási eredményekről.

Miután átöltözött, felvitte Lou-t a második emeleti büfébe – alapvetően egy kékre mázolt betoncellába, olcsó műanyag székek és maroknyi ételautomata közé. Ahhoz képest, hogy egy modern igazságügyi intézet magasan képzett patológusainak készült, lehangolóan festett, de már felcsillant a fény az alagút végén. A 26. utcában lassan elkészült a törvényszéki orvostan vadonatúj felhőkarcolója, amely alig négysaroknyira állt a 30. utca és az Első sugárút kereszteződésétől, ahol csaknem száz évvel korábban felépítették a jelenlegi hatszintes tömböt. A manhattani hivatal több száz alkalmazottjának zöme már át is költözött az új igazságügyi palotába, csak a toxikológusok maradtak hátra a teljes patológiával. Gondot legfeljebb az okozott, hogy az új épület nem rendelkezett boncteremmel. A csúcstechnológiás patológiai osztály még tervezés alatt állt, hogy egy majdan megépítendő másik tömbbe kerüljön, ám amíg ez megtörtént, Jacknek és munkatársainak a régi, elavult környezetben kellett dolgozniuk.

– Ismered a választékot, szóval mit kérsz? – Jack végigmérte barátját, akit csaknem húsz éve ismert, s akinek olasz származását nemcsak a neve tette egyértelművé, de tömött fekete haja, sötét szeme és barna bőre is. Jóvágású, közepes magasságú és felépítésű fickót látott, némi pocakkal, utóbbi arról árulkodott, hogy jobban kedveli a tésztát a testmozgásnál. Szokás szerint sötétkék öltönyt viselt, amelyet idén még nem vasaltak ki, de tavaly sem. Kigombolta gyűrött fehér ingének nyakát, és megoldotta pecsétes selyem nyakkendőjét is, amelyet valószínűleg sosem kötött ki, csak mindennap belebújtatta a fejét.

A nyomozó éles kontrasztot alkotott vele, ami különösen akkor vált nyilvánvalóvá, ha egymás mellett álltak, mint most is. Jack illendően rövidre vágatta világosbarna, halántékban már őszülő haját. Juharszirup-színű szeme és természetes bőrszíne azt az érzetet keltette, mintha kissé lepirult volna, noha hónapok óta nem napozott. Százkilencvenes magasságával, biciklizéstől és utcai kosárlabdától kisportolt testével valósággal Lou fölé tornyosult, aki még meg is görnyedt, mintha alig bírná tartani a fejét.

– Nem tudom – sóhajtott fel Lou. Nehezen tudta elhatározni magát.

– Egy kis ásványvíz? – vetette fel Jack. Tudta, hogy Lou-nak nem hiányzik még több kávé. Inkább egy kiadós alvás.

– Ja, az jó lesz – bólintott a nyomozó.

Jack vett két vizet, mielőtt helyet foglalt Lou-val szemben.

– Majd szólj, mit mutatott ki a toxikológia a második esetnél – kérte Lou.

– Feltétlenül. Amint megtudom. – A Lou által aznap délelőtt megtekintett mindhárom boncolás a New York-i rendőrség folyamatban lévő ügyeihez kapcsolódott. A haláleset, amire az imént utalt, őrizetbe vétel közben történt. A boncolás során megállapítást nyert, hogy a letartóztatott személy nyelvcsontja eltört, ami egyértelműen azt jelezte, hogy az őrizetbe vétel során halálos erővel fojtogatták. Már csak azt kellett kideríteni, hogy a rendőri intézkedés arányban állt-e a letartóztatott ellenállásával. Egy egész felfegyverkezett lakótelepi negyed várta a választ.

Lou abban az esetben is állásfoglalást kért, amellyel aznap reggel először foglalkoztak. Itt is egy letartóztatás siklott félre, melynek eredményeként lövöldözés tört ki, és az autójában rekedt áldozat négy golyót kapott. Több szemtanú is állította, hogy az áldozat felhagyott a tüzeléssel, és próbálta megadni magát, a rendőrök azonban tovább lőttek rá. Az eset szintén felért egy PR-rémálommal a rendőrség számára, amennyiben a vád igaznak bizonyul, Jack épp ezért aprólékosan nyomon követte valamennyi lövedék útját a férfi testében, most pedig rekonstruálni kívánta a történteket az új igazságügyi palota különleges laborjában, hogy kiderítse, pontosan mi mikor történt.

– Érdekes egy nap – jegyezte meg most. – Sajnálom, hogy nem segíthetek többet a haverodnak. Talán a búcsúlevél eredetiségén fog eldőlni az ügy. A válás nem nagy poén, de még mindig jobb egy gyilkosságnál, ha kiderül, hogy tényleg az történt.

– Elég belőlem és a problémáimból – legyintett Lou. – Inkább arról beszéljünk, hogyan húzza az igát a Stapleton-Montgomery házaspár. Nem is tudom, mikor beszéltem legutóbb veled vagy Laurral. – Lou még azelőtt találkozott a feleségével, Laurie Montgomeryvel, hogy ő az IOI-hez került. Rövid ideig még jártak is egymással, mielőtt eldöntötték, hogy mégis inkább barátok maradnak. Amikor Jack felbukkant a színen, Lou mindenben támogatta. A Laurt az egyik lánya használta, amikor megismerte Laurie-t, és neki annyira megtetszett, hogy ő is rászokott.

– Kérlek – nyögött fel Jack. – Ez inkább hagyjuk.

– Hohó. – Lou áthajolt az asztalon. – Ismerlek annyira, hogy tudjam, ez nem jelent jót. Mi van?

– Nem tudom, hogy akarok-e beszélni róla…

– Ha velem nem, akkor mégis kivel? – húzta fel a szemöldökét Lou. – Tudod, hogy mindkettőtöket szeretlek.

Jack bólintott. Lou-nak igaza volt, mással sosem beszélt volna erről. A kérdés csak az, hogy beszél-e róla egyáltalán. Amióta több mint huszonöt évvel korábban elvesztette az első családját, még az átlagnál is nehezebben vette rá magát, hogy beszéljen az érzéseiről. Ha valamilyen gond adódott, csak még keményebben dolgozott és sportolt, vagyis még több időt töltött az IOI-ben és a kosárpályán. Miközben ő is tudta, hogy a begubózás nem a legjobb stratégia a problémák megoldására. Éppen annyit ér, mintha a szőnyeg alá söpörné a szemetet.

– Bármi is legyen, valahogy meg kell oldani – tette hozzá Lou. – Figyelj. Ti tartjátok bennem a lelket Laurie-val, hogy mégiscsak létezik boldog házasság, főleg azután, hogy Walter is kinyírta az asszonyt. Az utóbbi időkben azért sem találkoztunk annyit, mert összejöttem valakivel, és komolyan játszom a gondolattal, hogy újra magamra veszem a rabigát.

– Gratulálok, haver – bólintott Jack minden lelkesedés nélkül.

– Hallom a tartózkodást a hangodban. Ne csináld! Bökd már ki. Van ennek bármi köze ahhoz, hogy Laur lett az IOI főnöke?

Két hónappal korábban, miután dr. Harold Bingman, az intézet vezetője szívrohamban meghalt, a sebtében felállt szakbizottság dr. Laurie Montgomeryt ajánlotta az utódjának. Az ajánlat meglepte Jacket és Laurie-t, de különösen Jacket, és különösen azok után, hogy Laurie elfogadta. Mindig is gyűlölte a bürokratikus formaságokat, és utálattal tekintett a kisebb-nagyobb hatalmi játszmákra. Az IOI-nek évekbe telt kiharcolnia politikai függetlenségét, főképp a rendőrség és a rendőrség felügyeleti szerveinek vonatkozásában, hogy pártatlanul szolgáltasson igazságot a holtaknak. Az aznap délelőtt végzett három boncolás is jól mutatta, mekkora szükség van erre a függetlenségre – a nem is olyan távoli múltban még a polgármester vagy a rendőrfőnök mondta volna meg, milyen eredményre kell jutnia az igazságügyi orvosszakértőnek. Jack büszkén vallotta, hogy semmilyen érdek sem térítheti el az igazságtól, de amióta a felesége lett a főnöke, a szakmai és magánélete közti határvonal kezdett elmosódni, így nehezen kivívott pártatlansága is veszélybe került.

– Hát, az biztos, hogy ledöbbentem, amikor elfogadta a felkérést. Köztünk szólva, nem akkora buli ám. Nem elég, hogy olyan főnökei vannak, mármint a polgármester és a közegészségügyi biztos, de ahhoz is ritkán jut hozzá, amit a legjobban szeret. Itt a törvényszéki patológiára gondolok. Ha meg akarja kapni az eddigi támogatásokat, úgy kell táncolnia, ahogyan a politikusok fütyülnek, és Laurie nagyon nem szeret konfrontálódni. Nem is nagyon tud, hála a basáskodó apjának, aki egész kamaszkorában csak gyötörte.

– Azt mondod, hazahozza a munkáját, és rajtad tölti ki az elfojtott indulatát? – kérdezte Lou.

– Te is tudod, milyen. Bármit csinál, száztíz százalékot akar. Erre most ő a főnököm, itt és otthon is.

– Ezt sajnálattal hallom. Próbáltál beszélni vele?

Jack olyan erővel csapta le az asztalra az ásványvizes üveget, hogy Lou megriadt, és kiöntötte a saját vizét. Ezután felemelte mindkét kezét, és hitetlenkedve megcsóválta a fejét.

– Nem tudom, mi ütött belém. Azt se tudom, miért mondom el ezt az egészet.

– Hát nem egyértelmű? – kérdezte Lou. – Teljesen kiborít ez a helyzet, azért.

– Nem egészen. Oké, teljesen begőzölök, amikor Laurie még abba is beleszól, hogy mennyit kosarazhatok, meg hogy nem az új bringámmal kéne munkába járnom, de igazán mégsem az készít ki, hogy hazahozza a munkahelyi problémáit. Laurie nagylány, én is nagyfiú vagyok. Nem, igazából Emma miatt vagyok teljesen kész.

– Miért, mi van Emmával? – Lou már hosszú ideje nem találkozott a kislányukkal, aki csak nemrég lett hároméves.

– Két héttel ezelőtt a gyerekgyógyász felismerte nála az autizmus tüneteit.

– Jóságos ég – nyögött fel Lou.

– Tudtuk, hogy valami nem stimmel nála, de azt hallani, hogy autista? Egészen jól elvoltunk a gőgicsélésével, kötődött is hozzánk és JJ-hez, de az utóbbi időben elkezdett visszafejlődni.

– Nem szívesen vallom be, de azt se tudom, mi az az autizmus. Hallottam már róla, de nem ismerek senkit, akinek a kölyke autista lenne.

– Az a helyzet, hogy senki sem tudja, mi ez – sóhajtott fel Jack. – Rejtélyes betegség, ami megnehezíti a társasági érintkezést és a kommunikációt. Igazából nincs is meghatározott diagnózisa, már amennyire tudom. Spektrumzavar, ami az egyik kölyköt így érinti, a másikat úgy. Még az úgynevezett szakértők sem értik a kórtanát.

– De mi okozza?

– Mondom, igazából senki sem tudja. – Jack megrázta a fejét. – Beszélnek a környezeti tényezőkről, a génekről, az epigenetikus változókról. Az is lehet, hogy mindhárom benne van…

– Mi a búbánat az az epigenetikus változó? Muszáj úgy beszélned, hogy tiszta idiótának érezzem magam?

– Bocs. Az epigenetikus változók azok az örökletes jellemzők, amelyek nem függnek a gének DNS-szekvenciájától.

– Már bánom, hogy megkérdeztem – sóhajtott fel Lou. – És van erre valamilyen terápia?

– Igazából nincs. Léteznek pedagógiai módszerek, amelyekkel a magatartásformákat próbálják módosítani, csak konzekvens eredmények nélkül. Épp ettől a bizonytalanságtól durran el az agyam.

– Laur hogy viseli?

– Bizonyos szempontból jobban, mint én. Mármint ő intellektuális kihívásnak tekinti, és kész elolvasni bármit, ami kicsit is segíthet. Én épp ellenkezőleg. Máris torkig vagyok ezzel a bizonytalansággal és a tehetetlenséggel, fellázadnék az egész világ ellen. Hiába, a sebészvérem. Laurie–nak persze ott a bűntudat is. Magát ostorozza, amiért terhesen is az utolsó percig dolgozott. Úgy gondolja, annak a sok vegyszernek is szerepe van a betegségben, amikkel dolgozunk.

– Tényleg van összefüggés?

– Dehogy van – vágta rá Jack.

– Akkor miért hibáztatja magát?

– Tőle kérdezd – vont vállat Jack. – Én mondhatom, amíg bele nem kékülök. Nem mintha nekem nem lenne bűntudatom…

– Miért is?

– Mintha meg lennének átkozva a kölykeim. Tudod, hogy az első házasságomból származó lányaim meghaltak egy repülőszerencsétlenségben, de azt is, hogy azért ültek azon a gépen, mert engem látogattak meg Chicagóban? Vagy ott van JJ. Szegény kölyök, kisbaba korában neuroblastomás volt. Hidd el, én sem akarnék a saját kölyköm lenni.

– Nem tudtam, hogy ennyire babonás vagy – csóválta a fejét Lou.

– Én se. Csak hát a tényekkel nehéz vitázni.

– Ha már szóba került, hogy van JJ?

– Csodásan – élénkült fel Jack. – Ő a fény az éjszakában.

– Hány éves már?

– Nyolc és fél. Harmadikos. Nincs semmi jele, hogy kiújulna a tumor, és látnod kéne, miket művel a kosárlabdával. Igazi őstehetség.

– Kijön Emmával?

– Még ez is. Olyan türelmes vele, mint egy kis szent. Bárcsak Dorothyba szorult volna fele ennyi megértés.

– Azt mondod, Laur anyja csak megnehezíti a dolgokat?

– Nem is kicsit. Ha nem erősködött volna, hogy hozzánk költözik és segít, talán én sem lennék ilyen idegroncs. S nemcsak rólam van szó. Őrületbe kergeti a dadánkat. Emlékszel Caitlin O’Connellre? Szerencse, hogy JJ elrablása után rátaláltunk.

– Ja, azt sosem felejtem el. Mintha tegnap lett volna.

– Ehhez képest a múltkor megosztotta velem, hogy fel fog mondani, ha Dorothy tovább marad. Próbáltam beszélni erről Laurie-val, de neki mindig is a szülei voltak a gyengéi. Főleg az apja, de az anyja is.

– Mi a baj vele?

– Folyton azon rugózik, hogy Laurie-nak abba kellett volna hagynia a munkát, amint teherbe esett. Egyszerűen nem bír leszállni erről. S ha ez sem lenne elég, konteóhívő, szóval szerinte mi tehetünk Emma betegségéről, amiért beoltattuk.

– Várjunk egy kicsit – emelte fel a kezét Lou –, erről már én is hallottam. Nem úgy van, hogy az oltás autizmust okozhat?

– Évekkel ezelőtt egy orvosi folyóiratban megjelent erről egy tanulmány, de kiderült, hogy kamu az egész, a lap vissza is vonta. A lényeg, hogy az oltások nem okoznak autizmust, se más gyógyíthatatlan betegséget, oké?

– Oké, oké – csitítgatta Lou Jacket. – Tudod, hogy nem értek hozzá.

– Bocs, nem akartam a torkodnak ugrani, de Dorothy viselkedésétől tényleg a falra mászok. Hihetetlen, hogy egy orvossal élte le az életét, mégis a paranoiás, összeesküvés-hívő barátainak hisz. Az a legrosszabb, hogy nem képes befogni. Mást se hallok tőle, mint hogy az autizmus és a neuroblastoma még sosem fordult elő a Montgomery családban, vagyis csak tőlem jöhet. Hát pedig, amennyire tudom, az én családomban sem fordult elő, de már ez sem izgat. Megkértem Warrent, hadd aludjak a kanapéján. – Addig kosarazott a környéken lakó Warrennel, hogy idővel közeli barátok lettek.

– Ezt tényleg sajnálattal hallom – csóválta a fejét Lou. – Akarod, hogy beszéljek Laur fejével, hátha segít valamit?

– Értékelem, hogy vállalnád a kényelmetlenséget, de szerintem csak tovább rontanál a helyzeten. Mint mondtam, Laurie mindig is nehezen boldogult a szüleivel. Szerintem hagyom kifutni a dolgot, kivéve, ha Caitlin beváltja a fenyegetését, mert azt biztosan nem fogom engedni, hogy Dorothy egyedül gondoskodjon Emmáról. Addig is lefoglalom magam a munkával, mint amikor JJ beteg lett. Szerencsére akkoriban teljesen lekötöttek az alternatív gyógyászat veszélyei, miután az a csontkovács szó szerint kitekerte egy fiatal nő nyakát. Most is valami ilyenre lenne szükségem.

– Meglátom, talán akad valami bizarr ügy – élénkült fel Lou. – Mint az, amelyik miatt egészen Afrikáig mentél.

– Ezt már szeretem – mosolyodott el Jack. – Több nem is kellene. – Élénken emlékezett az ügyre, az Egyenlítői-Guineában tett utazásra. Mintha tegnap történt volna, pedig már húsz év is eltelt.

Mindketten összerezzentek, amikor a mobilja hirtelen életre kelt. Riadó hangra állította a csengést, hogy biztosan meghallja, amikor reggel beteker a munkahelyére, és azóta sem állította vissza. Mintha egy szirénázó tűzoltóautó száguldott volna át a városon, ami különösen a salakbeton falak közt visszhangzott élesen. Előkapta a telefont, véget vetett a ricsajnak, és megnézte, ki keresi. Dr. Jennifer Hernandez, az ügyeletes halottkém volt az.

A heti ügyeletest mindig a fiatalabb orvosok közül választották ki. Ő támogatta az éjszakás patológus rezidenseket, és mindenkinél korábban bejött az IOI-be, hogy beütemezze az éjszaka történt esetekkel kapcsolatos boncolásokat, és feldolgozzon minden olyan kérelmet, amelyik igazságügyi orvosszakértő bevonására irányult. A poszt pillanatnyi nyugalmat sem hagyott az ügyeletesnek, Jack ezért is örült, hogy rangidősként mentesült a kötelesség alól. Amikor mégis hozzá futott be egy hívás, rendszerint egy itteni OJN-től, orvosi-jogi nyomozótól érkezett, aki utánajárt az igazságügyi szakértő elé kerülő ügy legapróbb részleteinek is. Az OJN-ek minden halálesettel foglalkoztak, ami szokatlan, váratlan vagy gyanús körülmények között történt, beleértve az öngyilkosságokat, baleseteket és erőszakot, a letartóztatás közben történt incidenseket (mint amilyen aznap délelőtt Jack elé került) és azokat az ügyeket, amikor az áldozat látszólag jó egészségnek örvendett. Az OJN-ek, mint kivételesen tapasztalt szakemberek, csak nagy ritkán hívták az ügyeletest.

– Nem bánod, ha felveszem? – intett Jack a mobilja felé.

– Dehogy – legyintett Lou. – Munkaidőben vagy. Én csak lebzselek.

Jack gyanította, hogy a hívásnak köze lehet egy OJN-hez, ezért vélhetően érdekesebb az átlagosnál.

– Talán pont erre van szükségem – mormolta maga elé.

2

Hétfő, 11.45

– Fent vagyok a másodikon, dr. Hernandez – szólt a telefonba. – Igen, a bálteremben, egy szent életű baráttal. Gyere csak fel! – A kihangosítót használta, miközben visszaállította a csengőhangot.

Lou nevetve nézte. Ez az arcátlan túlzás már inkább illett a fesztelen Jack Stapletonhoz, akit ismert. Talán nincs is olyan rossz passzban, mint gondolta.

Egy perccel később fiatalos nő bukkant fel, aki Laurie-ra emlékeztette, legalábbis a figyelem terén, amit hibátlan megjelenésének szentelt. Tiszta, ropogósra keményített fehér köpenyt viselt, tökéletes ellentétét a veterán patológus gyűrött és koszos ruhájának. A köpeny alatt élénkvörös ruha lapult, Lou becslése szerint egy koktélpartin is elment volna. A nő arcvonásai, bőrszíne és feszes kontyba kötött haja egyaránt mexikói származást sejtetett.

Jack úgy mutatta be, mint a család régi barátját, majd elárulta, hogy annak idején Jennifer nagymamája gondoskodott Laurie-ról, születésétől egészen kamaszkoráig.

– Jennifer Laurie gyámsága alatt került az IOI-be, miután középiskolásként itt töltött egy hetet – mesélte Jack. – Úgy tudom, akkoriban igazi vadóc volt, akit egy kicsit észhez kellett téríteni. Itt jött a képbe Laurie.

– Mondhatjuk, hogy vadóc voltam – értett egyet Jennifer. – Szegény mamám, Maria, aki kiskoromtól nevelt, már nem tudott mit kezdeni velem, ezért kétségbeesésében Laurie-tól kért segítséget. Egy csapásra meg is változott az életem. Annyira érdekelni kezdett ez a munka, hogy jelentkeztem az orvosira, és csont nélkül végigcsináltam a képzést. Most pedig itt vagyok.

– S ezzel még nincs vége – vette át a szót Jack. – Jennifernek köszönhetem, hogy tíz évvel ezelőtt eljutottam Laurie-val Indiába. Azért ott sokat szélesült a látóköröm…

– Emlékszem arra az útra – bólintott Lou. – A gyógyturizmusról volt szó?

– Pontosan – bólintott Jennifer. – Sajnos a nagymamám is az áldozata lett.

– Maria is Indiában halt meg – magyarázta Jack. – Szóval mi a helyzet, Jennifer? Miért kerestél?

– Felhívott Bart Arnold, az OJN-ek főnöke. Van egy problémás esetük, úton idefelé a Bellevue sürgősségi osztályáról. Bart hallott róla, és vette a fáradságot, hogy utánanézzen. A sürgősségiről hívott, szerinte fertőző lehet, és külön kérte, hogy ha lehet, vonjalak be. Nem is tudtam, hogy te vagy itt a járványszakértő.

– Járványszakértő? – borzongott meg Lou, aki rettegett minden kórokozótól, és a frász kerülgette a fertőzés gondolatától is.

– Amikor az első évemet töltöttem itt az IOI-ben, meglepő módon felismertem néhány halálos fertőzést, amit mesterségesen terjesztettek.

– Úgy érted, hogy valaki szándékosan megfertőzött másokat? – kérdezte Lou. – Valami terrorista?

– Pontosan – bólintott Jack –, de még csírájában elfojtottuk. Lehetett volna rosszabb is.

– Bart tudni akarja, hogy felhívnád-e – tette hozzá Jennifer.

– Úgy tűnik, ez nekem való ügy – felelte Jack. – Jobbat mondok. Leugrom a 421-esbe, és beszélek vele személyesen. – Az IOI-ben mindenki csak 421– esként hivatkozott a 26. utcában épült új központra. A hullaháznak és a boncteremnek helyet adó régi épület maradt 520-as, az Első sugárúti házszám után.

– Akkor odaszólok, hogy mész – bólintott Jennifer, mielőtt elköszönt Jacktől és Lou-tól.

– Ezek a dokik egyre fiatalabbak és szebbek – jegyezte meg Lou. – Kezdem vén trottynak érezni magam. Oké, most már tényleg megyek. Kösz a vizet, és hívj fel, amint megvan a hivatalos állásfoglalás a három ügy kapcsán.

– Magától értetődik. – Jack is felállt. – Gyere. Elkísérlek a kocsidhoz, mielőtt átmegyek a 421-esbe.

Miután betette a jelöletlen Chevy Impala ajtaját, Jack búcsút intett Lou-nak, aki kitolatott a parkolóból, és besorolt a 30. utca forgalmába. Az IOI furgonjai mellett egyedül az ő autója parkolhatott, s hogy ne vontassák el, mindig kitette a szélvédő mögé a nyomozói igazolványát.

Amint az autó beleveszett a forgalomba, Jack visszatért az 520-asba a kerékpárjáért, amelyet a boncterem közelében hagyott. Noha a 421-es felhőkarcolójától alig négy sarok választotta el, nem akart lemondani a lehetőségről, hogy felrázza magát és szívjon egy kis friss levegőt. Utóbbi sajnos nem jött össze, minthogy az IOI Manhattan keleti oldalán állt, így folyamatosan a főúton közlekedő autók, buszok és teherautók kipufogó gáza fojtogatta. Felpattant a biciklijére, és keletnek, majd délnek tekert a Franklin Delano Roosevelt Drive mentén, maga mögött repkedő és egyre kevésbé tiszta orvosi köpenyében. A hűvös ellenére csak kék műtősruhát viselt alatta, de az út hamar véget ért – gyakorlatilag mielőtt még elkezdődhetett volna. Vállon vitte be kerékpárját a hátsó kapun, hogy letegye a biztonsági bódé mellé, aztán lifttel ment fel az ötödikre.

Az egész épület legnyüzsgőbb szintjén nemcsak az orvosi-jogi nyomozó csapatot helyezték el, de a kommunikációs központot is, ahová az IOI hívásai éjjel-nappal befutottak. Ide küldték elemzésre a boncteremből és számtalan más helyről érkező mintákat, ezért a szövettant ugyanúgy itt végezték el, mint a legfejlettebb DNS-vizsgálatokat. Egyedül a toxikológiai elemzések maradtak a régi 520-as épületben, akárcsak maguk a törvényszéki patológusok.

Az OJN részleg közvetlenül az előtérből nyílt. Az üvegajtón túl nyitott, elválasztófalak nélküli irodában sorakoztak a háttal egymásnak tolt íróasztalok. Bart Arnold központi helyet kapott, hogy ráláthasson az egész csapatra.

Bart már jóval az ő érkezése előtt az IOI-ben dolgozott, amikor a maroknyi alkalmazottból álló részleg még csak árnyéka volt jelenkori önmagának. Azokban az időkben a nyomozókat még orvos asszisztensnek hívták, s valamennyien egy-egy kis leválasztott kuckóban szorongtak a diszpécserközpont mögött. A részleg azóta akkorára nőtt, hogy a tavaszi céges pikniken saját softball-csapattal képviseltette magát.

Maga Bart testes fickó volt, maradék ősz hajszálai göndör glóriaként övezték másként tar koponyáját. Jack értelmes, gyors észjárású és mindenekelőtt kivételesen higgadt embernek ismerte. Rá is fért a türelem. Csapatának tagjai alkatban, korban és nemben is széles szórást mutattak, miközben éjjel-nappal dolgoztak, beleértve az ünnepnapokat is. Hozzá hasonlóan Bart is gyűrött köpenyt és műtősruhát viselt. Az osztály főnökeként gyakran kijárt az irodából, különösen a helyi kórházakba, kivizsgálni a gyanús eseteket, ezért jól ismerték a terepen. Ő vezette be a törvényszéki patológiában a gyógykezelési komplikáció fogalmát mint a kórházi halálesetek új szinonimáját. Ezt a címkét használták a váratlan és tragikus halálesetekre, amikor a páciens egy másként biztonságosnak tartott eljárásnak esett áldozatul. A kifejezés a korábbi, kissé ködös véletlen halált váltotta.

– Uram atyám! – pattant fel Bart, amikor meglátta őt közeledni. Régi vágású dolgozóként nagyobb tisztelettel viseltetett az igazságügyi orvosszakértők iránt, mint a legtöbb fiatalabb kollégája. – Nem úgy gondoltam, hogy fáradjon ide, dr. Stapleton. Elég lett volna, ha felhív.

– Nem gond. Kérem, üljön csak vissza. – Odahúzott egy kerekes zsámolyt, hogy ő is letelepedjen rá. – Szóval, mi a helyzet? Dr. Hernandez szerint aggódik egy páciens miatt, aki talán fertőző lehet.

– Pontosan – bólintott Bart. – Az ösztönöm azt súgja, hogy ez nem hétköznapi eset. Nem is olyan régen futott be a hívás. Hadd mondjam el, amit eddig tudok. A páciens a Brooklyn felől érkező R metrón ült. A szerelvény vezetője szólt be a mentődiszpécsernek, hogy az egyik utas rosszul van. A mentősök a 23. utcai állomáson már életveszélyes állapotban találtak rá, ezért gyorsan eljöttek, és nem fecsérelték az időt további tájékozódásra, de úgy tűnik, hogy az áldozat – húszas-harmincas fiatal nő – a vonaton lett rosszul. Logikus is, elvégre, ha rosszul érzi magát, nem száll vonatra, főleg ekkora tömegben. Akármi jött rá, légzési nehézségeket okozott, noha nem nyelt le semmit, és eleinte nem is fuldoklott. Az a gyanúm, hogy szélsőségesen agresszív tüdőgyulladás támadta meg, ezért nem tudták lélegeztetni sem. Amikor megnéztem, nem láttam mást, csak némi habot a szája sarkában, a lélegeztetőtubus körül.

– Valamilyen túladagolás? – vetette fel Jack.

– Nem tartom valószínűnek. Tapasztalataim szerint a túladagolás nem így mutatkozik meg. Szerintem hirtelen bekövetkező és szélsőségesen agresszív tüdőgyulladással állunk szemben, amelyet vírus vagy baktériumfertőzés okozott. A nő szépen kiöltözött, és a belváros felé tartott. A ruházata alapján a Ritzbe is elmehetett volna ebédelni.

– Tudja, mire emlékeztet ez? – húzta ki magát Jack.

– Egy rohadt ijesztő járványra? Amilyen az ebola?

– Igazából egy hétköznapibb, bár nem kevésbé ijesztő dologra. – Jack engedte, hogy izgatottsága átszűrődjön a hangján. Nem akarta beleélni magát, de hirtelen úgy tűnt, mintha megkapta volna a „csodaszert”, ami elterelhette a figyelmét Emmáról, az autizmusról és az anyósinvázióról. – Az 1918-as katasztrofális spanyolnáthajárvány idején, amikor százmilliónál is több ember vesztette életét, azt beszélték, hogy egészségesnek tűnő emberek szálltak fel a metróra Brooklynban, de mire Manhattanbe értek, belehaltak a vírusos tüdőgyulladásba. Ma már senki sem tudja, mi igaz ebből, de ha figyelembe vesszük, mennyire virulens volt az az influenzatörzs, szerintem nagyon is elképzelhető. Manapság úgy tartjuk, hogy a saját immunrendszerük ölte meg őket abban a vad ámokfutásban, amelyet „citokinvihar”-nak hívunk.

– Én is hallottam erről – bólintott Bart. – Ezért ugrottam rá, amikor bejött a hívás.

– Tanácsolt valamit a Bellevue embereinek, hogy mihez kezdjenek a holttesttel?

– Hogyne – felelte Bart. – Azt tanácsoltam, hogy tegyék hullazsákba, és kezeljék hipoklorittal, ahogy az egész sürgősségit. A mentőállomást is felhívtam, hogy tegyék ugyanezt az esetkocsival, de már megtették.

– Helyes – bólintott Jack. – Én is ugyanezt mondtam volna. Maga szerint most hol van a tetem?

– Szerintem már az 520-as hűtőjében. Azonnal elküldtem az egyik furgonnal. Ha még nincs ott, nemsokára ott lesz. A Bellevue kézenfekvő okokból minél előbb meg akar szabadulni tőle.

Jack sietve felállt. A zsámoly, amelyen eddig ült, messzire gurult, majd zajosan nekiütközött egy távolabbi asztalnak. Jack alig várta, hogy cselekedhessen, és a lehetőség is vonzotta, hogy igazságügyi orvosszakértőként megakadályozhat egy influenzajárványt. A tavalyi is sok áldozatot szedett, de az idei egyenesen katasztrofálisnak ígérkezett, ha az indexbetegnél megfigyelt tünetekkel járt.

– Köszönöm, hogy megkeresett – biccentett Jack. – Ez még nagyon fontos lehet.

– Én is így gondoltam. Majd szóljon, mire jött rá. Érdekel, mi lesz ebből az egészből.

– Feltétlenül tájékoztatom – ígérte Jack.

– Ja, és még valami. – Bart is felemelkedett a székéből. – Nincs személyazonosság. Az a gyanúm, hogy miután rosszul lett, elvették tőle a telefonját és a táskáját.

– Azt mondta, jól öltözött fiatal nő. Nem lehet olyan nehéz kinyomozni a személyazonosságát. Előbb-utóbb hiányozni fog valakinek, aki felhívja a rendőrséget, ha majd nem jelenik meg a munkahelyén vagy otthon.

– Én is ebben reménykedem.

– A személyazonosság fontos lehet, ha csakugyan fertőző – tette hozzá Jack. – Feltétlenül ki kell derítenünk, kikkel állt kapcsolatban.

– Tudom. Odaszólok a sürgősségire, hátha ott kavarták el a telefonját vagy a táskáját. Nem ez lenne az első eset. Szólok, amint kiderítek valamit.

Jack felemelt hüvelykujjal jelzett Bartnek, mielőtt a legrövidebb úton visszaindult a liftek felé. Nyomkodni kezdte a lefelé gombot, abban a hiú reményben, hogy ezzel gyorsabb haladásra bírja a felvonót. Zakatolt a szíve. Rábukkant egy lehetséges influenzajárvány indexbetegére, ami azért nem mindennap történik meg. Ha szerencséje van, egy teljes hétre való elfoglaltságot talált magának.

3

Hétfő, 12.20

Már azelőtt kikereste a számot, hogy kilépett volna a 421-es felvonójából, de kivárta az ajtó nyitódását és a rendes térerőt, mielőtt kezdeményezte a hívást. Minél előbb beszélnie kellett Vinnie-vel. Két csörgéssel később meg is hallotta bosszús hangját. Az évek során Vinnie alaposan kiismerte követelőző természetét, mivel sokkal több boncolást végzett, mint bármelyik orvos. Amikor látta, hogy ő keresi, tudta, hogy ez is újabb alászállást jelent a „verembe” – függetlenül attól, mennyi az idő. Éppen ezért délután három után fel sem vette a telefont.

– Nemsokára ott kell lennie egy új esetnek. – Ezúttal sem tudta kiszűrni hangjából az izgatottságot.

– Hát nem fantasztikus? – Úgy tűnt, Vinnie a szarkazmusra való hajlamot is átvette tőle. – Vállveregetés legyen vagy fanfár?

– Azt akarom, hogy vonszolja le a seggét a hűtőbe, és nézzen utána, hogy megérkezett-e már. Hullazsákban lesz, JANE DOE címkével. Addig tartom.

Megérkezett a kerékpárjához, és várakozott. Rámosolygott a kis fülkében ülő őrre, aki szemmel tartotta az egész hátsó rakodót. Az őr úgy meredt rá, mintha még életében nem látott volna biciklis orvost, jóllehet a Bellevue-ben és a közeli NYU kórházban hemzsegtek a fehér köpenyesek.

Türelmetlensége talán az izgatottságban gyökerezett, amit a Barttal való találkozás váltott ki benne, mindenesetre úgy tűnt, mintha Vinnie-nek egy örökkévalóságba telne elintézni az egyszerű megbízást. Asszisztensének hangja végül visszaúszott a vonalba.

– Itt van, szépen bezsákolva. Csak azt ne mondja, hogy még ma fel kell vágnunk. Dél elmúlt, és máris túl vagyunk három eseten. Miért nem hagy esélyt másoknak is?

– Ez valami különleges. Még az is lehet, hogy hőst csinál belőlünk, ki tudja? Az a nő a metrón halt meg, és potenciálisan fertőző.

– Tyűha! Nem mondja! Tudja, mennyire rühellem a fertőző eseteket? Nincs más, akit gyötörhetne? Miért pont én kellek?

– Nem akarom elvenni magától a dicsőséget, s különben is, egy csapat vagyunk. – Ezzel bizonyos mértékig igazat is mondott. Olyan sokat dolgoztak már együtt, hogy félszavakból is értették egymást. – Biztonsági okokból a különszobában akarom csinálni. – Az aránylag szerény, különálló helyiséget a már bomlásnak indult tetemeknek tartották fenn, ezzel is korlátozva a bűz terjedését. A különszoba önálló szellőzőrendszerrel, nagy hatásfokú szűrőkkel és szagsemlegesítőkkel rendelkezett.

– Mit tettem, hogy ezt érdemlem? – tette fel a költői kérdést Vinnie, mielőtt felsóhajtott. – A jó hír az, hogy Carlos Sanchez legalább megtanulja, mit is jelent hullaházi technikusnak lenni. Ez azt jelenti, hogy űrruhát kell húznunk?

– Azt bizony. – Űrruhának az egyrészes, Tyvekből készült, csuklyás védőruhát nevezték, benne a beépített akkumulátoros HEPA szűrővel. Akárcsak az igazi űrruhákban, az ormótlan védőöltözetben is csak nehézkesen lehetett mozogni, nem beszélve a fülledt melegről és a bezártságérzésről. Felesleges is mondani, az IOI állományában nem ez számított a legnépszerűbb öltözetnek. – Mérje le és röntgenezze meg a hullazsákban lévő tetemet, de ne szedje ki addig, amíg oda nem érek. Majd lefotózzuk és levesszük az ujjlenyomatokat, ha már megkezdtük a boncolást.

– Hol van most?

– A 421-esben, úton visszafelé. Perceken belül ott leszek, szóval csipkedje magát.

Vállára vette biciklijét, és nekiindult az utcaszintre levezető lépcsőknek. Amint nyeregbe pattant, feltekert az Első sugárúton, és északnak fordult. Csak négytömbnyi utat kellett megtennie, ezért szinte végig lépést tartott a forgalommal. Mire ráfordult a 30. utcai épület hátsó kapujára, már zihált a megerőltetéstől, de ettől csak még jobban felpörgött, mintha felhajtott volna egy erős kávét.

Ahogy elhaladt a különszoba előtt, bekémlelt a kis drótüveg ablakon. A fények nem égtek, vagyis Vinnie-nek kellett még némi idő az előkészületekhez. Miután leállította kerékpárját az azonosítatlan holttestek elhantolására szolgáló egyszerű fenyőkoporsók mellé, sietve felment az első emeleti központi irodába. Aggódott a szóban forgó eset potenciális következményei miatt, ezért szükségét érezte, hogy legalább Laurie-nak szóljon arról, mi vetődött az útjukba. Ha a pácienssel valóban egy különösen veszélyes új influenzatörzs végzett, a városi közegészségügyi hivataloknak is tudniuk kell róla. Mostantól pedig őket is Laurie-nak kell értesítenie.

– Helló, Cheryl – vette elő a legédesebb hangját. Cheryl Sanford személyi titkárként dolgozott az Igazságügyi Orvosszakértői Intézet vezetője mellett, így közvetlenül Laurie alá tartozott, azelőtt azonban dr. Harold Bingham titkárnője volt, így minden esetben kapcsolatba kerültek, amikor csak Bingham irodájába hívatták. A szabályokhoz való hozzáállását akár szelektívnek is lehetett nevezni – pusztán ajánlásoknak vette őket, ha pedig az útjában álltak, gyakran megkerülte őket –, s bár igazságügyi orvosszakértőként kivételesen hatékonynak bizonyult, módszerei miatt gyakran bajba került a központi irodában, ezért számtalanszor kuporgott már a Cheryl íróasztala mellett álló kanapén, míg soron következő letolására várt. Az egyik ilyen látogatásán tudta meg, hogy Cheryl a környékén lakik, mindössze egysaroknyira tőle. Az is kiderült, hogy kamaszkorú unokája lelkes kosárjátékos – ennek örvén azután sokszor összecsaptak egymással a Stapleton-házzal szemközti nyilvános kosárlabdapályán, amelynek felújítását Jack fizette.

Miután pezsgett benne a tettvágy, ezúttal nem állt le társalogni, hanem egyenesen Laurie bezárt ajtaja felé indult. Csak Cheryl éles hangjára torpant meg.

– Én nem mennék be oda! – szólt rá a titkárnő ellentmondást nem tűrő hangon. – Dr. Montgomery éppen konferenciabeszélgetést folytat a polgármesterrel és a városi tanács tagjaival, ami eltart még egy ideig. Átadhatok valamilyen üzenetet?

Jack egy pillanatig elgondolkodott azon, hogy a tiltás ellenére belóg az irodába.

– Elég parázs vita zajlik odabent – tette hozzá Cheryl.

– Oké. – Felismerte, hogy a lelkesedés nem a legjobb tanácsadó, amint arra Laurie is felhívta a figyelmét, amikor a legutóbb, egy hónappal korábban rátörte az ajtót. – Értem. Mondja meg neki, hogy adódott egy nagyon fontos ügy, amelyről feltétlenül tudnia kell. Amint végzek vele, felugrom és tájékoztatom.

– Esetleg elárul valami közelebbit is?

– Nem, egyelőre elég, ha ennyit tud. – Minél többet gondolt a kialakult helyzetre, annál inkább úgy érezte, hogy konkrét bizonyítékot kell szereznie az új influenzatörzs létezésére, mielőtt megkongatja a vészharangot. Egy ilyen hír joggal okozna pánikot a városban, amennyiben illetéktelen kezekbe kerülne. Kicsit kínosan is érezte magát, amiért nem gondolt erre korábban. Ahogy kilépett az irodából, hálát érzett Cheryl iránt, amiért az elutasításával észhez térítette.

A váróteremben megkérte a recepcióst, Marlene– t, hogy kísérje be a családi különváróba, ahol azok a rokonok gyűltek össze, akiknek azonosítaniuk kellett egyik elhunyt rokonukat. Az egyik gyásztanácsadót, Rebecca Marshallt kereste, aki éppen végzett egy párral – nekik aznap reggel túladagolásban elhunyt kamasz fiukat kellett azonosítaniuk. Az ilyen tragédiák nemcsak New Yorkban, de az egész országban mindennaposnak számítottak.

Amint felszabadult, Jack félrevonta a középkorú nőt, akinek kedves arcát gyűrűs göndör ősz fürtök keretezték.

– Mit tehetek önért, doktor úr? – Rebecca az alkalmazottak kisebb hányadát képviselte, mindig segítőkészen várta a kérdéseket. Ezért is választotta éppen őt.

– Az elmúlt órában befutott egy ügy. Fiatal nő, a metróban lett rosszul. Még nem láttam az áldozatot, de beszéltem Bart Arnolddal, aki igen. A személyazonosság ismeretlen. Hallott már az esetről?

– Még nem – rázta a fejét Rebecca.

– Bart szerint a nő jól öltözött, szóval elképzelhető, hogy nemsokára hiányolni fogják. Odafigyelne a kedvemért, hátha hall valamit? Sok szempontból fontos lenne mielőbb azonosítani az áldozatot.

– Persze, nyitva tartom a szemem – biztosította Rebecca –, és szólok a többieknek. Hank Monroe-nak és Murphy őrmesternek is, bár lehet, hogy ők már hallottak róla. Körülnézek, és értesítem, ha van valami.

– Ez nagyon kedves magától – bólintott Jack.

Miután visszatért a földszintre, újra benézett a különálló boncterembe. Most már égtek a lámpák, és a boncasztal közepén fekete hullazsák feküdt. Mellette a fémállványon különféle eszközök sorakoztak: tégelyek, tartósítószerek, címkék, fecskendők, bűnjelek tárolására szolgáló műanyag zacskók és minden egyéb, amire csak szükség lehetett a halottszemlén. Felélénkült a látványtól, noha Vinnie Ammandolát vagy Carlos Sanchezt még most sem látta sehol. Gyaníthatón az öltözőben voltak, épp belepasszírozták magukat az űrruhába. Sietősebbre fogta a lépteit.

Mire megérkezett, Carlos testét már teljesen beburkolta az IOI A szintű védőruhája. A becsillanó neonfények miatt nem láthatta a férfi arcát a sisak ívelt műanyag maszkja mögött, de így is érezte, hogy halálra van rémülve. Mozdulatlanul állt, pufók testéből kimeredő karjaival. Jacknek mosolyognia kellett.

– Nem nagyon élvezi – jegyezte meg Vinnie nevetve, ahogy bedugta lábát az öltözékbe, majd elkezdte felhúzni a vállára.

– Ja, azt látom. – Leakasztotta a saját védőruháját, és levette a szellőztető akkupakkját a töltőről. – Csak nyugi, Carlos. Ez azért kell, hogy biztonságban legyen.

– Veszélyes baktériumok lehetnek odabent? – Bárhogy próbált erőt venni magán, Carlosnak megremegett a hangja.

– Én inkább aggódnék a veszélyes vírusok miatt.

– Mint az ebola? – kapott levegő után Carlos.

– Pont, mint az ebola – bólintott Jack. – A vírus már csak ilyen. Ez esetben vélhetően influenza. Biztos hallott róla…

– Persze, hogy hallottam róla, de az semmi az olyanokhoz képest, mint az ebola.

– Csak ne legyen olyan biztos benne. Az influenza messze több emberrel végzett, mint az ebola, ha pedig egy új törzzsel van dolgunk, akkor ugyanolyan rossz vagy még rosszabb is lehet, mint az ebola, mert az influenza sokkal gyorsabban terjed. Hallott már az 1918-as spanyolnáthajárványról? Többen haltak bele, mint az első és második világháborúban összesen.

– Nagyon nem tetszik ez nekem. Halt már bele valaki egy ilyen boncolásba? Tudtam, hogy ez nem egyszerű meló, de hogy veszélyes is.

– Ja, egy csomóan nem hagyják el élve a bonctermet. – Jack bedugta lábát a védőruhába. – Átlagban havonta egy asszisztenst veszítünk. Ilyenkor csak igényelünk egy másikat, mint magát.

– Jesszusom, dr. Stapleton! – kiáltott fel Vinnie. – Ne mondjon már neki ilyeneket. A sikítófrászt hozza rá. Még soha egy technikust sem veszítettünk el, Carlos. Csak szívatja magát.

– Figyeljen rám, Carlos – komolyodott el Jack. – Azért van magán ez a kényszerzubbony, hogy megvédje. Nem lesz semmi gond, ha nem vágja vagy szúrja át a ruhája anyagát, és ha a legvégén, a fertőtlenítésnél odafigyel az utasításainkra.

– Nem gondoltam, hogy ez ilyen meló. – Felnőtt férfihoz képest Carlos meglepően sokat nyavalygott.

– Nem lesz semmi gond – ismételte meg Jack. Nem akarta ennyire megrémíteni a fickót, ugyanakkor az sem érdekelte különösebben, ha megtette. Nem tűnt úgy, hogy sokáig fog asszisztálni neki. Egyetlen délelőtt alatt egy sor olyan személyiségjegynek tanújelét adta, amelyet ő nehezen viselt. Tervezte is, hogy beszél erről Twyla Robinsonnal, a személyzeti főnökkel.

Miután felöltötte a védőruhát, és a HEPA szellőző ventilátora forogni kezdett, kilépett az öltözőből, végigvezette társait a folyosón, és benyitott a különszobába. Láthatta, hogy Carlos teljesen halálra vált, de úgy döntött, hagyja főni a levében. Alig várta, hogy elkezdhesse a lényegi munkát.

Vinnie a rá jellemző hatékonysággal már fel is tűzte a világító dobozra a röntgenfelvételt, amelyet Carlos segítségével a hullazsákon keresztül készített. A tetem átvilágítása rutineljárásnak számított. A röntgen gondoskodott arról, hogy ne kerüljék el a figyelmüket a lövedékek és letört pengék, ami a régmúltban gyakorta előfordult. Nem mintha ebben az esetben bármi ilyenre számított volna, de fennállt az eshetőség, hogy rábukkan valamire – akár csak egy régi csonttörésre –, ami segíthet a páciens azonosításában. Legnagyobb meglepetésére tett is egy váratlan és jelentős felfedezést.

– Szentséges ég. – Meredten nézte a képet. – Van fogalma róla bárkinek, hogy mit látunk?

– Mintha drótok lennének – kockáztatta meg Vinnie.

– Ja, drótok – visszhangozta Carlos.

– Azok bizony, drótok – bólintott Jack. – Ezek tartják össze a szegycsontját.

– Sebészeti beavatkozás? – ráncolta a homlokát Vinnie.

– Kétségkívül. Ha találgatnom kéne, azt mondanám, nyitott szívműtét. Nagy valószínűséggel szívbillentyűműtét a kéthegyű mitrális billentyűn vagy az aortabillentyűn.

– Bekövetkezhetett emiatt a halál? – kérdezte Vinnie.

– Feltétlenül. – Jack próbálta kiszűrni hangjából a csalódottságot. Ha egy váratlan ruptúra, vagy ami még valószínűbb, a szívbillentyű súlyosbodó elégtelensége vezetett a nő halálához, akkor le is zárhatta az ügyet. Szó sem lehetett olyan fertőzésről, amely az egész várost fenyegette és hosszú napokon át elterelhette figyelmét a magánéleti válságáról.

– Akkor ez jó hír, nem? – kérdezte Vinnie.

– Persze – bólintott Jack. Ha Vinnie észre is vette lelkesedésének teljes hiányát, nem tette szóvá. – Lássunk hozzá.

– Mert ha csak szívprobléma – tette hozzá Vinnie –, akkor nem kéne megfőnünk ezekben a mobil üvegházakban. – Mindhármukról szakadt a veríték.

A boncasztalhoz léptek, Jack a páciens jobb oldalán, Vinnie és Carlos a balon.

– Elmondom, hogy akarom csinálni – kezdte Jack. – Amíg az ellenkezője be nem bizonyosodik, úgy kezeljük a pácienst, mintha fertőző lenne. Vagyis most szétcipzárazzuk a hullazsákot, és lehajtjuk az asztal széleire. Ha a páciens mégis fertőző lenne, csak visszahajtjuk rá a zsákot, és hipoklorittal fertőtlenítjük a külsejét. Megértették?

– Rendben – bólintott Vinnie –, bár személy szerint én úgy gondolom, hogy a szívműtét eldönti a kérdést.

– Lehet – ismerte be Jack vonakodva.

Miután mindhárman munkához láttak, néhány perc alatt kicsomagolták az érintetlen ruházatot viselő tetemet.

– Szerintem Bart becslése helytálló – állapította meg Jack. – Harmincas nő. Azt mondta, kiöltözött, mintha randira vagy ebédre készülne. S hogy enyhén cianotikus. Egyetértünk?

– Egyetértünk – vágta rá Vinnie, mielőtt elmagyarázta a cianotikus szó jelentését Carlosnak.

Mindeközben Jack megvizsgálta a kabátot, amelyet külön tuszkoltak bele a hullazsákba. Nem különösebben értett a divathoz, de a márka – Bergdorf Goodman – alapján egy drága ruhadarabot tartott a kezében. Megfigyelte a nő választékos frizuráját is, a baloldalt egészen a sötét tövig lenyírt tincsekkel. Fejtetőn és jobboldalt a hajat viszonylag hosszan meghagyták és profi módon szőkítették. A frizura hozzáértő kézre vallott. A nő emellett Cartier órát, gyémánt fülbevalót és pavé karikagyűrűt viselt.

Vinnie felé nyújtotta az egyik ollót.

– Vágjuk le a ruháját, és egyelőre tegyük félre.

– Rendben. – Vinnie továbbadta az ollót Carlosnak, és elmagyarázta, hogyan vágja le a ruhadarabokat a varrások mentén. Carlos a nő bal oldalán látott neki, míg Jack a jobbon. A karokon kezdték.

Ahogy csuklótól hónaljig felvágta a nő blúzának jobb ujját, Jack a felkar belső felén azonnal meglátta a tetoválást, és megállt.

– Ez hasznos lehet az azonosításhoz. – Átfordította a kart, hogy a maga teljességében felfedje a tetoválást. – Nézzék csak. Hát nem eredeti? Egy kirakó két darabja perspektívában. És ez a színes háttér. Nem rajongok a tetoválásokért, de ez egész ügyes.

– Még sosem látott ilyet? – kérdezte Vinnie elképedt és csalódott hangon. – Akkor többet volt ebédszüneten, mint gondoltam.

– Maga már látott?

– Naná. A szivárvány színei a meleg büszkeségre utalnak. Manapság rengeteg tetkón látni. – Vetett rá egy lapos pillantást. – Nézze csak meg a Pinteresten, ha nekem nem hisz. – Pontosan tudta, hogy Jacknek sejtelme sincs arról, mi az a Pinterest. – Látja a nevet a puzzle-darabon? Szerintem a nő leszbikus volt, és Helennek hívják a partnerét.

– Jó pap holtig tanul – vont vállat Jack. – Remélhetőleg ez azt jelenti, hogy nemsokára hallunk erről a Helenről.

Amint feltárták a nő mellkasát, Jack újra félbehagyta a vágást, hogy tanulmányozza a hosszan végigfutó rózsaszín varratot.

– Nos, nyilván a szegycsont középvonalban történt hosszanti átvágása is segíteni fog az azonosításban. Azt mondanám, hogy a hegszövet alig három hónapos lehet. Valamikor a nyáron végezhettek rajta nyitott szívműtétet, gyaníthatóan valahol a városban.

– Nem haladhatnánk tovább a boncolással? – nyögött fel Vinnie. – Nem akarok itt éjszakázni.

Jack nem felelt, csak folytatta a ruhadarabok felvágását és lehámozását. Miután végzett, Vinnie levette és félretette az ékszereket, amelyeket később fertőtlenítettek és gondosan nyilvántartásba vettek, hogy megőrizzék a legközelebbi hozzátartozónak.

Miután lemeztelenítették a tetemet, Jack meggyőződött arról, hogy az endotracheális tubus még a légcsőben van, majd eltávolította. Ezután kezdődött az alapos és mindenre kiterjedő külső vizsgálat. Leszámítva két további tetoválást – egy stilizált pálmafát a hát alsó részén és egy kis kínai írásjelet a jobb boka belső felén –, nem találtak más azonosító jegyet vagy kóros elváltozást. Fényképet készítettek az összes tetoválásról.

Ezen a ponton kezdődött meg maga a boncolás. Jack kedvenc Y alakú bemetszését használta, amely a vállaktól haladt a klavikuláris bemélyedés felé, majd a sebészeti heget követve le egészen a szeméremszőrzetig. A szegycsontot összetartó huzalokat fogóval kellett elcsípnie.

Miután felnyitották a tetemet, először a hasüregre összpontosította figyelmét. Noha a máj teljességgel normálisnak tűnt, felismerte az enyhe gyulladás tüneteit, a kis mennyiségű kitapadó sejtet az epehólyag, a lép és a vese vonatkozásában. A leletet egy merész asszociációval akár a hantavírussal is összekapcsolhatta, bár ösztönösen tudta, hogy ezúttal ez nem játszott szerepet. A hantavírus pulmonális szindróma szélsőségesen ritkának számított, különösen az évnek ebben a szakában és New Yorkban – ugyanakkor a gyulladás újra a lehetőségek közé emelte a fertőzést.

Ezután a belek következtek, melyek minden centijét még a helyükön vizsgálta meg és tapintotta ki. Nem észlelt semmilyen rendellenességet, ezért figyelme a mellkasi üregre irányult, míg Vinnie és Carlos elvitte kimosni az eltávolított zsigereket. Úgy gondolta, itt választ találhat a kérdéseire.

Úgy döntött, egyszerre emeli ki a tüdőlebenyeket és a szívet, hogy együtt tanulmányozza őket. Elsőként a tömegük utalt kóros elváltozásra. Amint kiemelte és a fémasztalra helyezte a szövettömeget, amely magában foglalta az elmetszett fő artériákat és vénákat, már érezte, hogy a szokványos érték kétszeresét is nyomhatják. Ebből arra következtetett, hogy a felduzzadt tüdőlebenyeket ödémás folyadék tölti ki, és igaza is lett, ugyanakkor mégsem csak ödémáról volt szó. Miután megejtett néhány bemetszést a tüdőn – ami felfakadt a belső nyomástól –, és megvizsgálta a metszeteit, tekintélyes méretű gyulladt területre ismert, némi bevérzéssel és nagy mennyiségű gyulladásos exumátummal, amit a köznyelv csak gennynek ismert. Nyilvánvaló lett, hogy a nő az akut tüdőgyulladásba halt bele, amiről tudta, hogy nem okozhatta semmilyen szívbillentyű-elégtelenség. Egy váratlanul csődöt mondó szív tiszta vérrel töltötte volna fel a tüdőt, nem véres gennyel. Ezzel vissza is tért az eredeti alapvetéshez, miszerint a nővel egy fertőző betegség végzett, és a körülmények figyelembevételével arra következtetett, hogy kivételesen agresszív vírusnak kellett lennie, vélhetően hasonlónak ahhoz a törzshöz, amelyik 1918-ban százmilliónál is több ember életét oltotta ki. Ahogy követte ezt a gondolatmenetet, felötlött benne, hogy vigyáznia kellene, mit kíván. Bármennyire szeretett volna elvonatkoztatni az otthoni problémáktól, ezt nem ártatlan emberek halála révén remélte elérni. Márpedig egy új influenzatörzs szörnyű ámokfutást rendezhetett a városban és az egész világon.

Ollóval nekiállt átvágni a szívburkot, hogy felfedje a két tüdőlebeny közt megbúvó szívet. Ez általában egyszerűen ment, ezúttal azonban megnehezítette a rengeteg hegszövet, a szívműtét újabb bizonyítéka. Amint lassan feltárta a létfontosságú szervet, újabb sokk érte. A páciensen valóban nyitott szívműtétet végeztek, csakhogy nem az egyik szívbillentyűn, amint azt feltételezte. Legnagyobb meglepetésére azt látta, hogy teljes új szívet ültettek be.

– Jöjjön, Vinnie, ezt nézze meg! – kiáltott fel.

Vinnie és Carlos odasietett az asztal felé eső oldalára.

– Figyeljenek. – Jack mutatópálcaként használta az ollót. – Nézzék meg a varratokat a szívellátó vénákon és artériákon. Amit maguk előtt látnak, egy nemrégiben történt szívátültetés eredménye. Lenyűgöző munka.

– Szóval akkor nem szívbillentyű-elégtelenség végzett vele – állapította meg Vinnie.

– Nem hinném, de erről könnyen meggyőződhetünk. – Jack bemetszést ejtett a szívizomzaton, hogy tanulmányozza a kamrákat. – Egyértelműen nem a szívbillentyűk felelősek. Nézzék csak meg. Tökéletes állapotban vannak.

– Nem lehetett hirtelen kilökődés? – Vinnie felegyenesedett, hogy Carlos közelebb hajolhasson. Eszébe jutott egy közös esetük, amikor a páciens szervezete váratlanul kivetette magából a transzplantált májat.

– Jó kérdés. – Jack ezért is szeretett Vinnie-vel dolgozni. Noha állandóan zsémbelt, amiért túl keményen hajtottak, mindig hozzájárult a társalgáshoz valami hasznos felvetéssel. Neki eddig eszébe sem jutott a rejekció mint lehetőség. Mostantól ennek figyelembevételével vizsgálta a szívet, de végül csak megrázta a fejét. – Egyértelműen nem rejekció. Gyulladásnak semmi jele a szervben, sem a perikardiumban.

Vinnie elmagyarázta Carlosnak, hogy a perikardium a szívet borító szövet, a szívburok.

– A kóros elváltozások a tüdőre koncentrálódnak. – Jack megmutatta a két férfinak a tüdőlebenyeken ejtett bemetszéseket. – A lebenyek teljesen felteltek folyadékkal és gennyel. Marad az influenza.

– Kurvára olyan, mintha vízbe fulladt volna – jegyezte meg Carlos.

Jack a fogát csikorgatta. Szitokszavak tekintetében a régi iskolát képviselte. Tudta, hogy a fiatalabbak egészen másként gondolkodnak, de ez még nem jelentette, hogy mindent el kellett tűrnie.

– Na, ide hallgasson. – Tett egy lépést Carlos felé. – Fogja vissza magát, ha velem dolgozik. Nem tűröm el ezt a nyelvet, megértette?

– Bocs, főnök. – Carlos hátrébb lépett, és forgatni kezdte a szemét.

Jack annyiban hagyta.

– De hogyan végezhetett vele ilyen gyorsan az influenza? – tette fel a kérdést Vinnie, csak hogy csillapítsa a feszültséget. Tudta, milyen érzékeny főnöke az ilyesmire. – Az első tünettől a halálig legfeljebb egy óra telt el. Hogy történhetett ez?

– Ez is jó kérdés. 1918-ban senki még csak nem is sejtette a választ. Ma már ismerjük a citokinvihar fogalmát. Ez az, amikor a test immunrendszere érzékeli a vírus antigénjeit, azután teljesen bevadul, és szélsőségesen káros hormonszerű fehérjéket szabadít rá a szervezetre.

– Hogy érti? – ráncolta a homlokát Vinnie. – Olyan, mint egy sejtszintű harakiri?

– Sajátos megfogalmazás, de alapjában véve igen. A szervezet saját immunrendszere hirtelen ontani kezdi ezeket a citokineket, amelyek visszafordíthatatlanul károsítják a tüdőt. A vírus csak annyit tesz, hogy beindítja a folyamatot.

– Szent sza… – Vinnie még időben észbe kapott.

– Mintát akarok a tüdőfolyadékból. – Jack úgy tett, mintha nem hallotta volna. Egyre sürgetőbbé vált a hangja. – És a hörgőkből. Azonkívül kellenek a szokott szövetminták is. Pörögjünk fel, uraim!

– Jézus Krisztus – nyögött fel Vinnie. Már hét előtt bejött dolgozni, hogy elsimítsa az átmenetet az éjszakás és nappalos műszak váltása között, így hivatalosan háromig tartott a munkaideje. Kivéve, ha Jack utána is foglalkoztatta. Márpedig a jelek arra utaltak, hogy ez ma sem lesz másképp.

4

Hétfő, 14.55

A potenciálisan fertőző jelleg miatt a halottszemle végeztével Jack tovább maradt, és meggyőződött arról, hogy minden a protokollnak megfelelően zajlik, beleértve a hullazsák, a szövetminták, az ékszerek és az űrruhák fertőtlenítését is. Úgy vélte, mindez túl nagy felelősség lenne Vinnie-nek, különösen most, hogy istápolnia kell az újonc Carlost, ami annál is jobban korlátozza, mint ha hátrakötnék mindkét karját.

Miután egyre valószínűbbnek tűnt egy új influenzatörzs felbukkanása, Jack visszatért az emeleti irodába. Még mindig azt tartotta a legjobbnak, ha tájékoztatja a helyzetről Laurie-t – aki így elkezdhette tervezni, hogyan riassza az illetékes városi hatóságokat, amennyiben a legrosszabb félelmek beigazolódnak –, csakhogy a második próbálkozása ugyanúgy csírájában elhalt, mint az első. Amint belépett, Cheryl tájékoztatta, hogy Laurie azóta sem fejezte be a konferenciabeszélgetést.

– Költségvetési vita – halkította le a hangját.

Jack önkéntelenül is megsajnálta Laurie-t. Csodálta türelmét és kitartását, miután tudta, hogy ő már rég lecsapta volna a telefont. Az ő idegeit már néhány percnyi telefonbeszélgetés is megtépázta.

Miután újra biztosította Cherylt arról, hogy még visszajön, úgy döntött, meggyőződik arról, hogy a boncolás során vett minták eljutottak a megfelelő laborokba. A toxikológiai minták esetében ez könnyen ment – csak a hatodik emeletre kellett feljuttatni őket –, a többit azonban olyan laborokban dolgozták fel, melyeket már átköltöztettek az új épületbe. Erre a célra az IOI furgonjait használták, ha éppen nem a holttesteket gyűjtötték be. A helyzetet tovább bonyolította, hogy a mikrobiológiai elemzést még csak nem is a 421-esben, hanem az Első sugárút szemközt álló nagy tömbjében végezték, ahol a külön városi szervként működő Közegészségügyi Laboratórium működött.

A lehető leghamarabb válaszokat akart kapni – különösen arra a kérdésre, hogy valóban szerepel-e egy veszélyes légzőszervi vírus a képletben –, ezért úgy döntött, hogy személyesen viszi el a mintákat. Annak érdekében, hogy megtudja a pontos címet, mármint a laboros nevét, felhívta mobilján a Közegészségügyi Laboratórium virológiai osztályát. Több titkárnővel is beszélt, végül sikerült elérnie, hogy kapcsolják az egyik szakembert, dr. Aretha Jeffersont.

– Igazságügyi orvosszakértő vagyok – tette hozzá, miután bemutatkozott.

– Már hallottam magáról – felelte legnagyobb meglepetésére a nő, mielőtt hozzátette: – Úgy tudom, a 106. utcai pályán szokott kosarazni. Maga az a Jack Stapleton?

– Az vagyok. Nem is sejtettem, hogy ekkora hírem van. Kitől hallott rólam?

– Az Upper West Side-on élek – magyarázta Aretha. – Az egyetemen még én is kosaraztam, de amióta a városban dolgozom, nem jutok hozzá. Már terveztem, hogy kapcsolatba lépek magával, és megkérdezem, lenne-e kedve dobálni egyet valamelyik este a játszóterén.

– Nem az én játszóterem – tiltakozott Jack. New York nem szűnt meg ámulatba ejteni őt. Vérbeli metropolisz, de néha mégis olyan, mint egy kisváros.

– Én nem így hallottam – nevette el magát Aretha. – Akárhogy is, szívesen találkoznék magával és a barátaival, hátha kisül belőle egy-két érdekes meccs.

– Örömmel látom, de ha már itt tartunk, én is kérnék valamit. Tulajdonképpen azért hívtam, mert van néhány tüdő- és hörgőszövetmintám, meg egy adag agygerincvelői folyadék, ami egy nemrég végzett boncolásból származik. Szeretném, ha mielőbb megvizsgálnák. A páciens akut légzési elégtelenségben halt meg. Aggaszt, hogy talán egy influenzatörzs van a háttérben, és szeretnék minél előbb lefuttatni legalább egy előzetes vizsgálatot. Tud nekem segíteni?

– Hogyne – felelte Aretha. – Ezért vagyunk. Küldjön át mindent, mi majd gondoskodunk róla.

– Köszönöm. Ami azt illeti, szívesen átviszem a mintákat személyesen, legalább találkozunk. Nem bánja? Tényleg a lehető leghamarabb szeretném tudni a választ. Nyugtalanít a fertőzés lehetősége, és nem szeretném, ha elkavarodnának a minták abban az útvesztőben.

– Semmi gond. Mikor szeretné megvizsgáltatni őket?

– Lehetne most azonnal? – Jack tudta, hogy túlságosan is rámenős, de a helyzet ezt követelte meg, és kapóra jött, hogy cserébe ő is szívességet tehetett. A városi hatóságokkal való kapcsolattartásban bármikor hasznos lehetett az ilyen adok-kapok.

– Miért ne? Én is szeretnék találkozni magával. Ismeri a Közegészségügyi Laboratórium épületét?

– Nem igazán – vallotta be Jack.

– Legegyszerűbb, ha a 26. utca felőli hátsó bejáratot használja, azután a teherlifttel feljön a harmadikra. Itt van a laborunk, ahol elvégezzük majd a vizsgálatot. Itt találkozhatunk.

– Tökéletes. Akkor indulok is.

Felötlött benne, hogy ezúttal is a kerékpárját használja – már csak a hirtelen adrenalinlöket miatt is –, de végül ellene döntött. Aggódott, hogy a Közegészségügyi Laboratórium épületénél nem tud biztos helyen parkolni, csak ha magával viszi a nehéz láncokat és a lakatot is. Végül hátizsákba tette a mintákat, mielőtt kilépett az 520-asból az Első sugárútra, és kocogva tette meg a 26. utcáig vezető négysaroknyi utat. Noha a Közegészségügyi Laboratórium épületét viharvert állványzat vette körül, aránylag könnyen megtalálta a szervizbejáratot. Ahogy felfelé tartott a teherlifttel, úgy számította, hogy az épület nagyjából akkora lehet, mint az IOI régi tömbje.

Amint kinyílt az emeleti ajtó, magas, fiatalos és sportosnak tűnő afroamerikai nő toppant elé, hogy felvillantsa tündöklő mosolyát és a gondosan befont hajában fénylő kis gyöngyszemeket. Vidámsága rá is átragadt, ahogy bemutatkozott és megszorongatta a kezét, majd habozás nélkül átvette a hátizsákból előkerülő mintákat, és cserébe átadta a névkártyáját.

– Felírtam a hátára a mobilszámom. Én is megkaphatom a magáét?

Jack elővett egy névkártyát, és ráírta a számot. Odaadta a kártyát Arethának.

– Lefuttatom a gyorsteszteket a leggyakoribb kórokozókra – ígérte meg a virológus. – A szokványos influenzatörzsek, SARS, MERS, az új madárinfluenza, plusz az összes respirációs rosszfiú. Néhány órán belül meglesz az eredmény.

– Nagyra értékelném, ha azonnal felhívna. – Jack nem is lehetett volna elégedettebb. – Lefuttatna egy tesztek a hantavírusra is? Tudom, hogy az esély a nullához közelít, de gyulladást találtam az epehólyagban, a lépben és a vesében, ami a hantavírus jellemzője.

– Lefuttatom az összes gyorstesztet – ígérte Aretha. – Igazából minden automatikusan megy. Ha megfelelő mennyiségben jelen vannak, az ismert vírusok biztosan kibuknak, márpedig ahhoz, hogy végezzenek valakivel, elegendő mennyiségben jelen kell lenniük. Főként akkor, ha közvetlenül a tüdőszövetekből vett mintát. Miután ez eldőlt, már csak egy kérdés marad: kosarazunk ma este?

– Nem hiszem. – Jacket lenyűgözte a nő állhatatossága. – Sajnálom, a kislányom beteg, most mellette kell lennem. Azért szólhatok a fiúknak, hogy legyen kivel játszania, ha nekem nem jön össze…

– Inkább kivárom, amíg ráér – döntötte el Aretha. – Régóta benne vagyok az utcai kosárlabdában, tudom, hogy viszonyulnak az idegenekhez.

– Talán igaza van, de a mi pályánkra csak a környékbeliek járnak, teljesen laza a légkör. A nőket is szívesen beveszik, ha ettől tart. Néhány éve még lehetett volna gond ebből, de ma már nem. Csak az ügyesség számít, de magának ez nem probléma, ha végigkosarazta az egyetemet. Ha mégis vonakodna egyedül odamenni, csak hívjon fel, talán le tudom kísérni. Mindenképp rám férne egy kis mozgás.

– Imádkozom, hogy összejöjjön – bólintott Aretha. – Addig is megkezdem a munkát a mintákon. Leoltok néhány sejtkultúrát is, hogy az elkövetkező napokban kiderüljön, jelen van-e bármilyen vírustörzs. Ez segíthet, ha a gyorstesztek amúgy negatív eredményt hoznak.

– Értékelem a segítőkészségét. Ez most tényleg fontos, különösen akkor, ha új influenzatörzzsel van dolgunk.

Miután megígérte, hogy egy nap mindenképp találkoznak az otthonával szemközti kosárpályán, Jack visszatért az utcára. A Közegészségügyi Laboratóriumtól csak az Első sugárúton kellett átkelnie, hogy eljusson a 421-esbe. Nem egészen öt perc alatt vissza is tért az ötödik emeletre, és újra ott ült Bart Arnold előtt.

– Ez az ügy, amivel megkeresett, kezd egyre érdekesebb lenni – vágott bele. – Csak nemrég végeztem a boncolással. Kösz, hogy felhívta rá a figyelmem.

– Mire jött rá? – Bart előrehajolt, és alig várta a fejleményeket.

– Először is, a nőn nemrégiben szívátültetést hajtottak végre.

– Ne! – Bart nevetve és hitetlenkedve ingatta a fejét. – Ebben a munkában egyik meglepetés a másikat éri. Ki gondolta volna? És maga szerint mi okozta a nő halálát, valami műtéti komplikáció?

– Nem, a beültetett szív tökéletesen működött. Nyomát se láttam gyulladásnak vagy kilökődésnek. Profi sportolóknak nincs ilyen szívük. Az összes kóros elváltozás a tüdőre korlátozódott, ami agresszív lefolyású tüdőgyulladást valószínűsít. A közvetlen kiváltó ok szerintem egy citokinvihar és feltehetően egy influenzavírus által kiváltott tüdőgyulladás.

– Ha nemrégiben szívátültetésen esett át, biztosan nagy dózisban kapott immunszupresszív gyógyszereket – jegyezte meg Bart.

– Minden bizonnyal – bólintott Jack. – A toxikológiai elemzés nyilván kimutatja majd.

– Ha viszont nagy dózisban kapott immungyengítő szereket, azoknak nem kellett volna elejét venniük a citokinviharnak? Nem éppen ez az immunterápia egyik célja?

Amint elhangzottak a szavak, Jack rádöbbent, hogy Bartnak tökéletesen igaza van. A rejekció megakadályozására minden szívátültetésen átesett páciens nagy dózisú immunszupresszánst kap, melynek ugyanígy a citokinvihart kiváltó immunreakciót is blokkolnia kell. Érezte, ahogy az izgatottság újra szétsugárzott benne. Ezzel a felismeréssel visszakerült a startmezőre.

– Buligyilkos megjegyzés volt? – Bartot láthatóan furdalta a lelkiismeret.

– Kicsit igen – ismerte be Jack, miközben próbálta átrendezni a gondolatait. – Legjobb lesz, ha kivárjuk, mit mond a toxikológiai elemzés. Meg a virológiai. A tüdőből és a hörgőkből vett mintákat csak most adtam le a Közegészségügyi Laboratóriumban, de néhány órán belül meglesznek az előzetes eredmények. Addig is, sikerült kideríteni valamit az áldozatról? Fontos lenne megismerni a hátterét, hátha karantént kell elrendelni. A Bellevue sürgősségi osztályán nem találták meg a telefont vagy a táskát?

– Nem. Személyesen jártam utána. Eddig senki nem is telefonált, aki hiányolt volna egy fiatal, jól öltözött, vonzó hölgyet. Nem mintha ez olyan furcsa lenne. Még csak néhány óra telt el. Mire vége lesz a napnak, valakinek biztosan fel fog tűnni a hiánya.

– Igen, alighanem egy Helen nevű valakinek. – Jack leírta a nő karján talált tetoválást, és elmesélte, mit tudott meg Vinnie-től. Hozzátette, hogy a digitális archívumban Bart is hozzáférhet a fotókhoz.

– Szólok a kommunikációs osztálynak – bólintott Bart. – Minden segítség jól jön.

– S ha beérkezne egy hasonló eset, haladéktalanul tudni akarok róla – jelezte Jack. – Mindegy, hány óra van.

– Kihirdetem az egész osztályon – ígérte meg Bart.

– Innét egyenesen felmegyek, beszélek Hank Monroe-val és Murphy őrmesterrel, hátha megtudtak valamit a páciens kilétéről. Kis szerencsével… – Jack hagyta kicsengeni a mondatot.

– A maga helyében nem bajlódnék ezzel – hűtötte le Bart. – Nem hinném, hogy bármit is tudnának. Egyszerűen nem telt el elég idő. Az első nyolc, de inkább huszonnégy órában ritkán keresnek meg minket.

– Talán igaza van. – Lehetett bármennyire elkeserítő ez a tény, egyelőre nem tehetett mást, mint hogy elfogadta.

– Igazam van. Régebben dolgozom itt, mint ameddig el tudok számolni. Másban viszont talán tudok segíteni. Mi van abban a hátizsákban, a boncoláson vett minták? Ha igen, elintézhetem, hogy a megfelelő emberekhez kerüljenek.

65

– Talált, süllyed. – Jack áttolta hátizsákját az asztalon. – Van egy csomó szövetminta, de ami még fontosabb, vannak minták a DNS– és a szerológiai elemzéshez is. Miután szívátültetésről van szó, jó lenne lefuttatni a DNS-elemzést a szívre is, hogy lássuk, hány százalékos volt az egyezés. Ez még fontos lehet, ha a kilökődés bármilyen módon szerepet játszott. Nem mintha láttam volna erre utaló jeleket. A nő teste nem lökhette ki magából az új szívet, hacsak a gyulladás nem mikroszkopikus méretű, de ez úgyis kiderül majd a szövettanon. Biztos, ami biztos, egyelőre nem zárom ki a rejekciót.

– A graft immunreakciója a recipienssel szemben? – tűnődött el Bart. – Nem ez lenne az első eset…

– Elég meredeknek tűnik. A graft-immunreakció inkább jellemző a csontvelő-átültetésnél, mint a szerveknél, de van valami ebben az egészben, ami nem hagy nyugodni. Valami azt súgja, hogy nagy baj van, csak még nem tudom, mi. Akárhogy is, az évek során megtanultam hallgatni az ösztöneimre.

– Hát, én megteszem, ami tőlem telik – vont vállat Bart. – Nem akarom, hogy fittyet hányjon az ösztöneire, csak gondoskodom róla, hogy a mintái eljussanak a megfelelő helyekre.

– Köszönöm, Bart. – Jack felállt és kinyújtóztatta a tagjait, mielőtt visszaindult a felvonó felé.

5

Hétfő, 16.23

Már javában benne jártak a csúcsban: az Első sugárúton ütközőtől ütközőig álltak az autók, a forgalom csigalassan araszolt előre. Ahogy a nap lement és nemsokára besötétedett, a féklámpák apró rubinokként piroslottak a távolban. Jack általában a 30. utcai szervizkapun át, a hullaház szintjén lépett az 520-as épületbe, ám ezúttal a főlépcsőt és a főbejáratot használta. Mielőbb fel akart jutni a központi irodába. Ezúttal is azért, hogy beszéljen Laurie-val.

Mihelyt belépett a váróba, amit a pult mögött helyet foglaló Marlene tartott az ellenőrzése alatt, megpillantotta Rebecca Marshallt, aki egy fiatal párral ült az egyik kivénhedt kanapén. Irányt váltott, és felé indult.

Amint megérezte a közeledését, Rebecca felnézett, majd kimentette magát a párnál, és felállt.

– Nem akarok zavarni – halkította le a hangját Jack –, de még semmit sem tudni a metrós áldozatról?

– Semmit az égvilágon – felelte Rebecca. – Beszéltem a diszpécserrel, és megkértem, hogy azonnal szóljon, ha van valami. Eddig nincs semmi, de amint lesz, maga tudja meg elsőként.

– Köszönöm. Nemsokára hazamegyek, de a mobilom nálam lesz, szóval bármikor nyugodtan csörgessen meg. Akármennyi az idő.

– Rendben. Majd szólok az éjszakásnak és a központnak is. Most már bármikor változhat a helyzet. A nap végén csak feltűnik valakinek, ha a nő nem megy haza.

– Nagyra értékelem a segítségét. – Jack elfordult, és átkelt a várótermen. Elhaladtában küldött egy mosolyt Marlene felé, aki visszamosolygott rá és beengedte a főépületbe.

Amikor belépett a külső irodába, Cheryl ezúttal másként fogadta.

– Végre leszállt a telefonról – jelezte jó előre. – Maratoni tárgyalás volt.

Laurie irodájának ajtaja ettől még zárva maradt. Egy pillanatig eltűnődött, hogy kopogjon-e, vagy csak sétáljon be. Végül úgy döntött, jobb biztosra menni, és bekopogott. Egy hosszú pillanattal később meghallotta Laurie hangját.

Felesége a hatalmas mahagóni íróasztal mögött ült, ahol Bingham is egykor, csak a hatalmas ablaktáblák felé fordulva, amelyek fényt talán kínáltak, de kilátást nem, mivel már tőlük alig néhány méternyire ott magasodott az egyetemi klinika. A helyiség hangulata is sokat változott a Bingham-éra óta. A pasztellszínre festett falak közül kikerültek a nehéz és sötét könyvespolcok, a nevetségesen pöffeszkedő könyvtári asztallal és a zord vénembereket ábrázoló olajfestményekkel együtt. A könnyed fehér polcokat és fenyőasztalt élénk színű kárpitok egészítették ki, melyek mintája az ablakok alá állított kanapékon és a jókora szőnyegen is visszaköszönt. Jack segített Laurie-nak a festésben és a bútorok kiválasztásában. Tekintve, hogy milyen lassan őröltek a városi tanács malmai, az egészet saját zsebből fizették.

Az iroda jellegét mégis lakója formálta át teljesen. A sötét öltönyben gubbasztó, vizenyős tekintetű, kopasz és túlsúlyos hetvenes férfi helyét egy elegáns kék ruhát viselő, középkorú, mégis fiatalos megjelenésű, vonzó nő vette át. Az új, élettel teli dekorhoz tökéletesen passzoltak Laurie nemes arcvonásai, a vállig érő barna haján megcsillanó bronzszínű csúcsfények.

Amint Jack belépett, Laurie felállt, hogy kitárt karral megkerülje a termetes íróasztalt. Félúton találkoztak, majd egy hosszú pillanatra elvesztek a néma ölelésben. Jacket meglepte a váratlan érzelemkitörés, amelyet hasonló erővel viszonzott.

Laurie végül kifújta a levegőt, és engedte lehullni a karjait.

– Micsoda egy délután! – kiáltott fel, majd hozzátette: – Micsoda egy nap! Nem is tudom, meddig lógtam a telefonon. El se hinnéd.

– Van róla némi fogalmam – mormolta Jack maga elé. – Épp harmadszor próbálok bejutni hozzád. Cheryl kétszer is elhajtott.

– Sajnálom, nincs mit tenni. A városi tanács tizenöt százalékkal meg akarja vágni az IOI büdzséjét. Most szólj hozzá!

– Inkább nem. Azt mondják, a tanácsos urak inkább az élőkre költenék a pénzt, mint a halottakra.

– Szerencsére a polgármester a mi oldalunkon áll. Nem tudom, másként mi lenne. – Laurie nekidőlt az íróasztalnak, és összefont karral megpróbált ellazulni. – A te napod milyen volt? Tudod, mennyire irigyellek, amiért neked még ott van a törvényszéki patológia? Jobban hiányzik, mint valaha gondoltam volna. Kiválasztani az izgalmasabb ügyeket, és bemutatni a mit sem sejtő rezidenseknek…

– Ami azt illeti, nekem is sűrű napom volt – vágott közbe Jack. – Különösen ezzel a délutáni esettel, amiért itt vagyok.

– Azt hittem, azért jöttél, hogy támogass a megpróbáltatások közepette – incselkedett vele Laurie.

– Persze, azért is – felelt diplomatikusan Jack –, de ez hallgasd meg. A mentő bevitt egy huszonéves, jól öltözött és felékszerezett nőt a Bellevue sürgősségijére, ahol halottnak nyilvánították. Amikor egy órával korábban Brooklynban felszállt az R metróra, még kutya baja se volt, azután akut légzési nehézségei támadtak egy agresszív tüdőgyulladás következtében, és mire Manhattanbe ért, a mentősök már életveszélyes állapotban hozták le a vonatról. Téged ez nem emlékeztet semmire?

– Dehogyisnem – gondolkodott el Laurie. – Az 1918-as nagy spanyolnáthajárványra.

– Nekem is ez volt a legelső gondolatom – bólintott Jack. – Mind hallottuk a történeteket. Ezért is kattantam rá az ügyre, és vizsgáltam ki azonnal. Attól tartok, az a nő az indexbetege egy súlyos szezonális influenzajárványnak, amelyik talán még az 1918-asnál is szörnyűbb lehet.

– Megtetted a szükséges óvintézkedéseket? – Laurie meredten nézte, és egészen belesápadt, ahogy végiggondolta a lehetséges következményeket.

– Természetesen. Semmit sem akarok a véletlenre bízni. A különszobában boncoltunk Vinnie-vel, bekapcsolt HEPA szűrő mellett.

– Felvettétek az űrruhát? – Laurie jól tudta, hogy Jack nem nagy rajongója a védőöltözetnek, vívott is néhány csörtét dr. Binghammel, amiért nem viselte az előírásoknak megfelelően. Ha valaki ismerte a gondolkodását, az csakis a felesége lehetett.

– Igen – biztosította Jack. – Megtanultam tisztelni az influenzát. – Arra a járványra utalt, amelyet csaknem húsz évvel korábban szándékosan terjesztettek el. Szinte egyedül vetett gátat a fenyegetésnek, ám eközben maga is megbetegedett.

– Szóval, mit találtál? Influenzának tűnik?

– Igen is, meg nem is. A tüdő mintha influenzás tüdőgyulladás tüneteit mutatta volna, egy jó kis citokinviharral megfűszerezve. Teljesen feltelt folyadékkal és gennyel.

– Még sosem láttam citokinvihart. – Laurie egyre nyugtalanabbnak tűnt.

– Hogy őszinte legyek, én sem, csak olvastam róla, és láttam a mintákat. Akárhogy is, ez durván megfelelt a leírásoknak, de persze még nincsenek készen az elemzések. Egyvalami viszont máris biztos. A páciensen teljes szívátültetést végeztek, legfeljebb három vagy négy hónappal ezelőtt.

– Valóban? – Laurie homlokráncolva próbálta beilleszteni az új információt az ügyről alkotott eddigi képébe. Nem ment egykönnyen. – Akkor, milyen következtetésre jutottál?

– Még nem jutottam semmilyen következtetésre. Mint mondtam, nincsenek meg a teszteredmények sem. Szó szerint átszaladtam a mintákkal a Közegészségügyi Laborba, és belenyomtam őket az illetékes kezébe, hogy mielőbb elkészüljenek.

– Szent szalmazsák – nyögött fel Laurie.

Jack a tenyere mögé rejtette mosolyát. Nem kedvelte a mosdatlan beszédet, amint aznap délután Carlosnak is az értésére adta, ám ezúttal keresetlenebb szavakat is tudott volna képzelni a helyzetre, mint a szent szalmazsák. Ahhoz képest, milyen kimenetellel fenyegetett az ügy, a megfogalmazás naivan gyermekinek hangzott.

– Van még egy gond – tette hozzá. – Egyelőre nem ismerjük az áldozat kilétét. Nem volt nála se telefon, se kézitáska, de legalább maga a holttest megkönnyíti a dolgunkat. Több tetoválást is találtam rajta, vagyis ha egy rokon vagy barát felhívna minket, telefonon keresztül is elvégezhetjük az azonosítást. Ami rendkívül fontos lenne arra az esetre, ha karantént vagy megelőző intézkedéseket kell elrendelni. Ez kiterjedhet a metró valamennyi utasára és azokra is, akikkel kapcsolatba kerültek. Arra gondoltam, talán felhívhatnád a közegészségügyi szervek figyelmét a veszélyre.

– De hát még nincs is diagnózis. Szerinted mikor lesznek készen a Közegészségügyi Laborban?

– Néhány órán belül. – Jack agyán átfutott, hogy talán megemlíthetné Laurie-nak a virológust, aki véletlenül épp a környékükön lakik, és szívesen beállna kosarazni, de amint eszébe jutott, milyen ellenérzéseket táplál felesége a játék iránt, inkább bölcsen hallgatott. Nem vágyott újabb kioktatásra.

– Akkor addig várunk – jelentette ki Laurie. – Nem akarok szólni senkinek, amíg nincs rendes diagnózis. Jó lenne egy személyazonosság is. Ki az OJN?

– Bart Arnold – felelte Jack.

– Helyes. Neki van tapasztalata a nagy diszkréciót igénylő ügyekben.

– Szerintem akkor is szólni kéne legalább a közegészségügyi biztosnak. Kész cselekvési tervek vannak az ilyen eshetőségekre. Ha új vírusról van szó, pláne, ha egy potenciálisan halálos törzsről, amely akár az immunszuppresszív szerek ellenére is képes citokinvihart kiváltani, az időzítés döntő fontosságú. Egy ekkora városban a szükséges mennyiségű ellenszérum előállítása is komoly kihívás, szóval jobb minél előbb elkezdeni.

– Azért ez nem ilyen egyszerű – csóválta a fejét Laurie. – Ha elkezdünk riogatni egy olyan járvánnyal, mint az 1918-as spanyolnátha, kitör a pánik, amelyet utána már nehéz lesz megfékezni. Ha leáll a város, az sok százmillió dollárt emészt fel. Én csak azt mondom, hogy ha már most megkongatjuk a vészharangot, azzal több bajt okozunk, mint ha kivárnánk.

– Akkor is, ha ezzel életeket menthetünk meg? – erősködött Jack.

– Senkit nem fogok ezzel riogatni, Jack, amíg nincs szilárd diagnózis – közölte Laurie szigorú hangon. – Én vezetem az Igazságügyi Orvosszakértői Irodát, ebben én döntök. Téma lezárva.

A hirtelen kirohanás hallatán Jack pislogva meredt feleségére, aki fájdalmasan nyilvánvalóvá tette, hogy felette áll a ranglétrán, és úgy zárta le a vitát, mintha valamelyik alantasával beszélne. A vita – ha ezt annak lehetett nevezni – véget ért, mielőtt elkezdődött volna. Alig hitt a fülének.

– Még valami – tette hozzá Laurie. – Nem szeretném, ha a hátam mögött intézkednél ebben az ügyben. Tudom, hogy dr. Binghammel nemegyszer megtetted. Nagyon nem örülnék, ha velem is ezt csinálnád. Kivárjuk a laborjelentést, mielőtt a frászt hozzuk a városra és a közegészségügyi biztosra. Ugyanez áll a Járványügyi Központra is. Fel ne merd hívni őket, hallod? Még csak az kéne, hogy az epidemiológiai nyomozók szaglászni kezdjenek a városban.

Jack egy hosszú pillanatig némán meredt a feleségére.

– Erre most úgy utasítasz, mint a felettesem, vagy mint a feleségem?

– Ezt a kérdést válaszra se méltatom – horkant fel Laurie. – Amikor elfogadtam ezt a beosztást, elfogadtam a vele járó felelősséget is. Annyit beszéltünk erről, hogy már belekékültünk, szóval mindketten pontosan tudtuk, mire vállalkozunk. Csak annyit várok tőled, hogy támogass, mint az IOI alkalmazottja és a férjem.

– Azt hittem, éppen ezt teszem. – Jack nehezen küzdötte le feltoluló bosszúságát.

– Attól tartok, ennél több támogatásra lesz szükségem – vallotta be Laurie elcsukló hangon. – Boldogulok, de ez a meló sokkal stresszesebb, mint képzeltem. A minimum, amit elvárok tőled, hogy ne nehezítsd meg még jobban. Ahogy én látom, kezdesz… hogy is mondjam? … túlságosan érdeklődni az eset iránt, ami még problémát okozhat.

– Te nem érdeklődnél a helyemben? – kérdezte ártatlanul Jack.

– Jól ismerlek, Jack Stapleton – keményedett meg Laurie hangja. – Élénken emlékszem rá, hogy amikor tudomást szereztünk JJ daganatáról, fejest ugrottál abba a természetgyógyászügybe, ami miatt kis híján kirúgtak. Most meg itt ez a gond Emmával. Én csak aggódom, hogy ezúttal is ugyanúgy próbálod majd levezetni a feszültséget.

Jack érezte, ahogy a bosszúság tovább fortyog benne. Nehezére esett elfogadni, hogy a felesége nyitott könyvként olvas benne. Az utolsó szóig igazat mondott. Tényleg el kellett terelnie a figyelmét valamivel.

– Én csak azt szeretném, ha hagynád dolgozni Bart Arnoldot és a többi szakembert. Ne szaladgálj a partvonalon, és ne oszd az észt. Amikor ráharapsz valamire, és hozzá nem értéssel találkozol, amiből van épp elég, én is tudom, nem vagy túl diplomatikus, s akkor még finoman fogalmaztam. Ha most elkezdesz nekem kavarni, azzal csak még jobban megnehezíted a munkámat, pontosan azért, mert a férjem vagy.

– Te is rohangáltál épp eleget a partvonalon – csattant fel Jack. Laurie-val mindketten azt tanulták, hogy igenis menjenek ki a terepre, terjesszék ki a kutatásaikat. Miután az IOI-ben ezt a feladatot az OJN-ek látták el, ő és Laurie épp elégszer bajba került emiatt az intézet előző főnökénél.

– Minket még egy olyan korban képeztek ki, amikor nem léteztek az OJN-ek és a támogatás, amit nyújtanak.

– Oké, oké, megpróbálok viselkedni – adta meg magát Jack. – Mikor jössz haza? – Témát akart váltani, mielőtt olyasmit mond, amit utólag megbánhat. Első családjának tragikus halála után igazi szabadságharcosként született újjá, aki ki nem állta, ha ide-oda pöckölgették. Márpedig mostanában egyre többször ezt érezte.

– Bár tudnám. – Laurie is ellazult. – Egész délután a telefonon lógtam, szóval még rengeteg mindent el kell intéznem, mielőtt hazamegyek. Fel kell készülnöm a holnapi konferenciabeszélgetésre is, ezúttal a 421-es mellett épülő új hullaház kapcsán. Folyton kicsúszunk a költségvetésből. Egyszer ez lesz a halálom.

– Ha agyonvernek, se értem, hogy bírod elviselni ezt a sok bürokratát – csóválta a fejét Jack. – Oké, akkor otthon találkozunk. Én néhány perc múlva indulok. – Az ajtó felé fordult.

– Örülnék, ha nem bringával tekernél haza – szólt utána Laurie. – Most aztán tényleg szükségem van arra, hogy legalább te egészséges maradj.

Ezt ne, gondolta Jack, de egy szót sem szólt. Mára már épp elég parancsot kapott. Csak egy legyintéssel jelezte, hogy hallotta az utasítást, ha nem is áll szándékában követni.

Az irodában felkapta bőrdzsekijét, amelyet az évnek ebben a szakában mindig hordott, ha biciklivel ingázott a munkahelye és az otthona között, de mielőtt lement a hullaház szintjére, hogy összeszedje a kerékpárját, még felhívta Bart Arnoldot.

– Felteszem, még nem hallott róla, ki lehet a halott – szólt a kagylóba, amint a férfi felvette a telefont.

– Egy árva szót se – erősítette meg Bart –, de most már tényleg bármelyik pillanatban történhet valami. Az emberek most mennek haza a munkából, vagy ahol egész nap voltak. Egy órán belül be kell futnia annak a hívásnak. Hallott valamit a virológiáról?

– Egy árva szót se – visszhangozta Jack. – Figyeljen, az esti és éjszakai ügyeletes feltétlenül tudjon róla, hogy fel kell hívnia, amint megvan a személyazonosság. Azt is mindenképpen tudni akarom, ha hasonló haláleset történik, bárhol is legyen. Nem feltétlenül a metróban. A lényeg, hogy váratlan légzési rendellenességtől bekövetkező haláleset vagy igazoltan influenzás eset legyen.

– Hogyne, pontosan értem. Feltétlenül gondoskodom róla, hogy mindenki megtudja.

Miután letette, Jack egy ideig a telefonon tartotta a kezét, míg magában azon vívódott, felhívja-e Aretha Jeffersont. Végül ellene döntött. Nem akarta éppen a tesztek elvégzése közben zavarni, s különben is, Aretha megígérte, hogy felhívja, amint van bármilyen eredmény. Csak átállította a csengőhangot, hogy akkor is meghallja a telefont, ha tekerés közben megszólal a dzsekije mélyén.

6

Hétfő, 18.20

Napjára az tette fel a koronát, amikor hazatekert Trek országúti kerékpárján. Még sosem használt ilyen könnyű és modern biciklit, amellyel lazán elérhette akár a harmincöt kilométeres óránkénti sebességet is. Ezzel gyakorlatilag bármilyen gépjárművet lehagyott, különösen olyan forgalomban, amilyen minden New York-i délután elmaradhatatlan része. Az 520-as épülettől alig húsz perc alatt eljuthatott a Central Park délkeleti sarkáig.

A Central Park-i rész az amúgy is pihentető út csúcspontjának számított. A járdát elfoglalták a hazafelé tartó gyalogosok, így végig az East Drive-on kellett maradnia, amíg az délnek fordult és felvette a West Drive nevet. Mivel a gépjárműveket kitiltották az útról, kellemes és biztonságos tekerésnek nézett elébe. Mindenfelé kerékpárosokat, gyalogosokat, görkorcsolyásokat látott. Szívesen versenybe is szállt néhány komolyabb biciklissel. Az út legvégén megengedett magának egy rövidebb szakaszt a járdán, noha tudta, hogy ez tilos. A járda elvitte a Central Park Westre, egészen a Nyugati 106. utcán álló tömbig.

Mire hazaért, már teljesen besötétedett. A szemközti oldalon fekvő kis parkban égtek az utcai lámpák, melyeket ő szereltetett be, és javában zajlott egy kosármeccs. A homokozóban és a hintákon is látott még néhány kiskölyköt. A park vonzotta a környéken élőket.

Odatekert a parkot körülvevő drótkerítéshez, és nekitámaszkodott. Némi erőfeszítés árán ki tudta venni a játékosokat. Két legjobb haverját, Warren Wilsont és Flash Thomast sehol sem látta. Nem mintha ez meglepte volna – hozzá hasonlóan ők sem szoktak lejárni hét előtt, hiszen mindketten egy afroamerikai tulajdonban lévő költöztető cégnél dolgoztak. Belegondolt, aznap este látja-e őket. Ilyen munkakör mellett sosem lehetett tudni. Ha biztosan eljönnek, valahogy ő is megpróbált volna elszabadulni. Amint azt a virológus Aretha Jeffersonnak is említette, ráfért egy kis mozgás, bár érzett némi bűntudatot, amiért nem töltött több időt a gyermekeivel – főként a problémás Emmával.

Miután átkelt az úttesten, felvitte a biciklit a tornácra, és elzárta a kamrába, amit külön a kerékpárok és egyéb sporteszközök tárolására tervezett. Ahogy felakasztotta a biciklit, észrevette JJ szerteszét heverő lacrosse-ütőit. Felvette és a helyükre tette őket. Szívesen lejárt a parkba, hogy dobálgassák kicsit a labdát JJ-vel, aki meglepő könnyedséggel felvette a ritmusát.

Nem sokkal azután újították fel ezt a házat, hogy összeházasodtak Laurie-val. A felső három szintet megtartották saját használatra, míg a többi háromban hat bérlakást alakítottak ki. Az elrendezés tökéletesen működött: bőven elfértek, és a lakásbérletből származó bevétel fedezte a lakhatási költségeket, még a jelzálogkölcsön egy részét is. Csak jó bérlőket kellett találni. Ezen a téren jelenleg remekül álltak.

Ahogy nekiindult a lépcsőnek, azon tűnődött, mi várja odafent. Sajnos, elég pontos képet alkothatott róla, de megpróbált nem rágódni ezen. Az ajtónál megállt hallgatózni. Több tévé hangját is hallotta, a legközelebbit a vendégszoba öt méterre lévő zárt ajtaja mögül. Az esti hírek hangja semmi jóval nem kecsegtetett. Eszerint Laurie anyja, Dorothy Montgomery még nem költözött ki, pedig Jack reggel vállalta a kockázatot és felvetette, hogy talán kivehetne egy hét pihenőt, esetleg visszatérhetne a Park Avenue-i lakásába. Laurie éppen zuhanyozott, és ő nem egyeztetett vele előre. Csak úgy támadt egy ötlete, miközben indulni készült és Dorothyt hallgatta, aki lesújtó véleménnyel volt a reggeliről, amit Caitlin készített a gyerekeknek. Minél tovább maradt – s már eltelt egy hét –, annál nyilvánvalóbb lett, hogy Caitlin egyszerűen nem tud megfelelni az elvárásainak. Nem számított rá igazán, hogy Dorothy él a felkínált szabadsággal, és a vendégszobából kiszűrődő hangok megerősítették, hogy erre hiába is vár.

A második tévé hangja egyértelműen egy emelettel fentebbről, a nappaliként funkcionáló konyhából érkezett. Miután felkapaszkodott a lépcsőkön, ott találta Caitlint, JJ-t és Emmát. Csalókán idilli kép fogadta: Caitlin éppen elmosogatott a vacsora után, JJ rajzfilmet nézett, míg Emma a járókában ücsörgött. Köszönt Caitlinnek – aki csak a szemét forgatta, amikor rákérdezett, hogy minden rendben ment-e –, lepacsizott JJ-vel, majd minden figyelmével Emma felé fordult.

Kislánya a járóka közepén ült. Nem nézett a szemébe, bárhogy próbált egy vonalba kerülni vele. Hangot sem adott ki magából, pedig három-négy hónappal korábban még megállás nélkül gügyörészett. Ennél is riasztóbbnak találta, hogy újabban rendszeresen ismétlődő fejmozgást végzett. A járókában mindenféle plüssállatok vették körül, köztük egy víziló, egy elefánt, egy oroszlán, egy bölény, egy zsiráf, egy orrszarvú, egy gnú, sőt egy krokodil – a teljes afrikai fauna. Régóta azt csinálta, hogy aprólékos gonddal egy vonalba rendezte őket.

Megsimogatta a karját és a fejét, hátha sikerül kiváltania valamilyen reakciót. Hiába. Az elkövetkező öt percben csak figyelte Emmát, aki mindeközben ügyet sem vetett rá, csak némán forgatta a fejét. Végül benyúlt a járókába, hogy húsz centivel arrébb húzza az orrszarvút, s ezzel kimozdítsa a sorból. Korábban is próbálkozott már ezzel, tudta, mire számítson. Emma minden hang vagy látható érzelem nélkül felvette a játékot, és visszaillesztette a sorba. Azután tovább ingatta a fejét.

Mi jár abban a pici agyadban? – tűnődött Jack szótlanul. Orvostanhallgatóként embriológiát és neuroanatómiát is tanult, így valamelyest ismerte az agy fejlődésének folyamatát, ám ahogy elnézte a kislányát, rá kellett döbbennie, hogy igazából semmit sem tud erről. Újra át kellett élnie, amit akkor érzett, amikor JJ-t agytumorral diagnosztizálták. A teljes tehetetlenséget.

Miközben depresszív gondolataival viaskodott, felnézett JJ-re. A teljes átélés, amellyel a tévében futó rajzfilmet követte, segített őt helyrebillenteni. Amikor a fiú váratlanul felnevetett, ő is azon kapta magát, hogy mosolyog. Nem fordult vissza Emma felé, inkább felállt, hogy JJ-hez lépjen, megragadott egy széket, és odahúzta az asztalhoz. Leült, és a fiához fordult.

Néhány perc után JJ megérezte magán apja tekintetét, és kérdő pillantást vetett rá.

– Mi van, apa? – Arca egy nyári vihar váratlanságával sötétedett el. A gyors reakció csak még fájóbbá tette Jack számára, hogy Emma láthatóan nem is érzékeli a jelenlétét. A tudattól ellágyult a szíve, ezért előrehajolt és szorosan megölelte a fiát.

– Ne csináld már, apa! – tolta el magától JJ. – Pont a Bajkeverő majom megy. Mi ütött beléd?

Jack visszakozott, és leplezte a heves ellenreakció felett érzett örömét. Annyira csodálatosan és megnyugtatóan tipikusnak találta fia öntudatos megnyilvánulását, ami szöges ellentétben állt Emma viselkedésével. Noha a szeme sarkából tovább figyelte JJ-t, figyelmét ezután már a rajzfilmre összpontosította, és próbálta kihámozni belőle a mondanivalót, ami egy tartalmas beszélgetés alapja lehet. Számtalan mesét megnéztek már együtt, hogy utána kitárgyalják, most azonban ez a reménye is meghiúsult. Dorothy jött fel a lépcsőn.

Eddig Dorothy minden este megnézte a PBS híradóját, ám úgy tűnt, aznap estére véget értek a hírek. Dorothy megnyerő hangon köszönt, és hozzátette, hogy hallotta, amikor megjött. Laurie után kérdezősködött. Amikor elárulta neki, hogy a lányának túlóráznia kell, de most már nemsokára jön, Dorothy közölte, sosem fogja megérteni, miért vállalta Laurie az intézet vezetésével járó felelősséget, sőt egyáltalán miért lett igazságügyi orvosszakértő, amikor annyi elfogadhatóbb lehetőség közül választhatott volna.

Dorothy magas, vékony és eleven asszony volt apró, finom arcvonásokkal. Köszönhetően a hetvenes éveiben elvégeztetett ráncfelvarrásnak, bőre még most is pattanásig feszült az arccsontján. Ezüstös haját olyan töméntelen mennyiségű hajlakk tartotta egyben, hogy inkább emlékeztetett védősisakra, mint frizurára. Még a legnagyobb huzatban se rezzent meg. Mivel közvetlenül az egyetem után feleségül ment Sheldon Montgomeryhez, a rendkívül sikeres Park Avenue-i szívsebészhez, Dorothy a New York-i elit kirobbanthatatlan tagja lett, aki számtalan nemes ügyhöz toborzott jómódú támogatókat. Talán ezért, talán éles esze miatt, de hozzászokott, hogy mindig és mindenkin keresztül átverekszi az akaratát.

– JJ! Mit beszéltünk meg a rajzfilmekkel kapcsolatban? – kérdezte bántóan magas és éles hangon.

– Hogy hétkor lekapcsolom a tévét.

– Akkor? – tette fel Dorothy a szónoki kérdést.

JJ engedelmesen lecsusszant a székéről, hogy eközben lekapcsolja a tévét a távirányítóval.

– Mit ígértél még, mit fogsz csinálni, miután lekapcsoltad a tévét?

– Játszom Emmával – sóhajtott fel JJ.

– Okos fiú. – Dorothy elvett egy széket, és leült az asztalhoz. Nyakban szorosan összefogott hosszú, sötét pongyolát viselt, ami az 1930-as évek filmsztárjait juttatta Jack eszébe. Lábán hasonlóan sötét és bolyhos házi papucsot viselt, orrán egy-egy fehér szőrpamaccsal.

Jack elképedten nézte, ahogy JJ átmászott a járóka korlátján. Leginkább Emma reakciója lepte meg – talán nem mutatott túl nagy érdeklődést, de határozottan érzékelte JJ jelenlétét, szemben az övével. Figyelte, ahogy JJ különböző formában átrendezte a plüssállatokat, miközben magában beszélt. Emma nem válaszolt neki és nem is nézett rá, valamilyen szinten mégis kapcsolódott hozzá, még ha közben tovább ingatta is a fejét. Valahányszor JJ jelezte, hogy elkészült, visszarendezte a plüssöket az eredeti sorba. Minden állatot a maga helyére.

– Fontos, hogy kapcsolatba kerüljön másokkal – jegyezte meg Dorothy, mintha emlékeztetnie kéne erre.

Az elkövetkező tizenöt percben a három felnőtt a gyerekeket figyelte. Caitlin is leült az asztal mellé, miután végzett a mosogatással. Jack átadta magát az elégedettségnek, még némi remény is költözött a szívébe, az átmeneti béke azonban nem tartott soká. Dorothy mást forgatott a fejében.

– Ma sikerült kapcsolatba lépnem egy régi barátommal, dr. Hermann Cross-szal – jegyezte meg ártatlan hangon. – Hallottál már róla?

– Nem hinném. – Jack azonnal éberré vált. Valahányszor Dorothy kérdéssel indított egy beszélgetést, az kivétel nélkül mindig vitáig fajult.

– Ez meglep. Nagyon híres és tapasztalt orvos, aki rengeteg könyvet írt. Egy nagy kórházi vállalat elnök-vezérigazgatója, és nagyon jómódú. Sheldonnal járt egy évfolyamra, de ami ennél is fontosabb, tud ezt-azt az autizmusról.

– Aha. – Jacknek eddig még sosem sikerült civilizált társalgást folytatni Dorothyval a betegségről. Odalentről ajtócsapódás hallatszott. Megkönnyebbülten fújta ki a levegőt. Laurie is hazaért.

– Felhívtam, ő pedig volt olyan kedves és foglalkozott velem, pedig akad elég dolga – folytatta Dorothy. – Külön kikértem a véleményét az autizmus és az MMR-oltás vonatkozásában. Érdekel, hogy mit mondott?

– Nem különösebben. – Most már biztosan nem kívánta lefolytatni ezt a beszélgetést.

– Nahát, rég hallottam ilyen sziporkázóan elmés választ – horkant fel Dorothy megvetően.

– Kösz az elismerést, de már százszor átrágtuk magunkat ezen, és mindketten pontosan tudjuk, hogy az egésznek semmi alapja.

– Dr. Cross szerint nagyon is van, annyit mondhatok. Szerinte igenis kapcsolat van a kettő között, ezért nem oltatta be ő sem a gyerekeit. Egyszerűen csak nem akarsz szembenézni a tényekkel és vállalni a felelősséget.

– Ez a dr. Cross valamilyen szakorvos? – Jacknek még azt is nehezére esett elhinnie, hogy megszerezte az orvosi diplomát, ha képes felülni egy ilyen összeesküvés-elméletnek. Mintha az orvosi szaklapok nem foglalkoznának eleget a kérdéssel.

– Természetesen szakorvos – bólintott kimérten Dorothy. – Pszichiátriát tanult itt a Columbián. A pszichiáterek mindenkinél jobban értenek az autizmushoz.

– Nos, ez a pszichiáter nem annyira. Kórházigazgatóként nyilván inkább üzletember, mint orvos, és a befektetői kedvéért remélem, hogy annak jobb is. Ha még mindig abban a hitben él, hogy az oltás autizmushoz vezet, nem szívesen lennék a betege.

– Hogy beszélhetsz ilyen lekezelően! – csattant fel Dorothy.

– Helló, mindenki! – kiáltott fel Laurie, ahogy közeledett a lépcsőn. – Szia, anya. Szia, Jack. Szia, Caitlin. – Egyenesen a járókához ment, hogy köszöntse a gyerekeket. Egy pillanatig egyikük sem vett róla tudomást, amint JJ kis piramist épített a plüssökből.

– Annyira büszke vagyok rád, JJ, hogy ilyen szépen eljátszol a húgoddal. – Laurie elnézte, ahogy Emma visszarendezte az állatokat a saját ízlése szerint. – Magadtól találtad ki?

– Nem, a nagyi parancsolt rám – vallotta be JJ. – Azt mondta, csak akkor nézhetek rajzfilmet, ha játszom Emmával.

– Hát, örülök, hogy szót fogadtál. – Laurie összeborzolta JJ szőke haját, és megsimogatta Emma hátát, mielőtt az anyjához és Jackhez fordult, akik gyilkos pillantásokat lövelltek egymásra az asztal felett. – Szívem, válthatnánk egy szót? – Kipréselt magából egy feszélyezett mosolyt.

Jack felállt, és szó nélkül követte feleségét a folyosón, egészen közös dolgozószobájukig, amelynek mindkét ablaka a 106. utcára nézett. Ahogy kinézett rajtuk, láthatta, hogy a kosárpályán egyre nagyobb a tömeg.

Visszafordult a szoba felé, ahol Laurie kezdeti vidámsága egy pillanat alatt szertefoszlott.

– Hogy mersz ilyen tiszteletlenül beszélni az anyámmal? Egy ilyen nap után erre kell hazajönnöm? Tényleg nem értelek. Mi a fenéért kellett provokálnod? Hermann Cross a szüleim legrégebbi és legközelebbi barátja.

– Szóval szerinted én provokálok veszekedést? – csattant fel Jack.

– Elegem van! – Laurie kétségbeesetten lökte karjait az ég felé. – Ő csak egy nyolcvanhárom éves öregasszony, aki képtelen megbirkózni a tudattal, hogy az egyetlen lányunokája autista. Mégis, mit vársz tőle?

– Azt várom, hogy nyugton hagyjon a saját házamban. Talán még nem vagyok nyolcvanhárom, de én is küzdök ezzel, és az anyád nem sokat segít.

– Uram, adj erőt – emelte fel a tekintetét Laurie.

– Az anyád egy elszabadult hajóágyú. Nemcsak én gondolom így, Caitlint is az őrületbe kergeti. A múltkor elárulta nekem, hogy a felmondáson gondolkodik. Felesleges is mondanom, mi lesz akkor, ha elmegy…

– Nekem még sosem említette – szúrta közbe Laurie.

– Persze, hogy nem! Fél megszólalni is.

– Beszélek vele – bólintott kimérten Laurie.

– Inkább az anyáddal beszélj. Bármennyire nehezére esik feldolgozni a történteket, nem maradhat itt örökre. Ha tudni akarod, én is torkig vagyok vele. Ha még egyszer azt mondja, hogy a Montgomeryk között sosem volt autista, vagyis nyilván a Stapletonok vannak elátkozva, sikítófrászt kapok.

– Nem küldhetem el. Egyszerűen nem megy. Te is tudod, hogy egész életemben milyen nehezen boldogultam a szüleimmel.

Jack pontosan tudta. A probléma a Montgomery család nagy tragédiájában gyökerezett. Laurie istenítette a bátyját, aki egyszer bizalmasan elárulta neki, hogy a kokain és a morfium keverékével kísérletezik. Laurie alig tizenhárom éves volt, míg a bátyja elsőéves a Yale-en. A hálaadásnapi szünetben azután Laurie véletlenül talált a testvére holmijában egy fecskendőt, amit a fiú az apjától nyúlt le. Bátyja azzal védekezett, hogy ez csupán múló kíváncsiság, és megeskette rá, hogy sosem beszél erről a szüleinek. Azt mondta, ha mégis megteszi, többet szóba sem áll vele. Négy héttel később, a karácsonyi szünetben véletlenül túladagolta magát, a szülei pedig kiderítették, hogy Laurie tudott a szenvedélyéről. A gyászban, amelyet elsőszülött fiuk elvesztése felett éreztek, őt tették felelőssé a fivére tragikus haláláért, még azzal sem törődtek, mekkora érzelmi megterhelést jelent neki ez a szörnyű bűntudat. Attól a naptól Laurie-t és a szüleit mintha fal választotta volna el egymástól. Felesége azóta sem dolgozta fel teljesen a bátyja elvesztését és az ehhez kapcsolódó bűntudatot.

– Megértem a problémádat – bólintott –, de ez akkor sem mehet így tovább. Ha Caitlin tényleg kiesik a képből, nem tudom, mihez fogunk kezdeni.

– Úristen! – Laurie beletúrt ujjaival a hajába. – Pontosan ez nem hiányzik most nekem.

– Ha nem akarod elküldeni Dorothyt, majd megteszem én. Tudod, milyen diplomatikus vagyok.

– Még csak az hiányozna – nyögött fel Laurie. – Oké, elgondolkodom, hogy mit lehetne tenni az adott helyzetben.

– Tedd azt – bólintott Jack –, addig én elmegyek, és kieresztem a gőzt a kosárpályán.

– Jaj, ne már! – tért vissza Laurie bosszúsága. – Muszáj? Akkor nézhetjük meg magunkat igazán, ha valami történik a jó térdeddel vagy a másikkal, amelyiket már műtöttek. Önző dolog, hogy nem is gondolsz rá, milyen hatással lenne egy ilyen sérülés a családodra, Jack. Nem akarom, hogy azzal a hülye játékkal múlasd az időt. Gyerekes dolog, és egyáltalán nem ér ennyit.

Jack jó adag hitetlenkedéssel meredt a feleségére, aki nem kevesebbet várt tőle, mint hogy hagyjon fel a legkedvesebb időtöltésével. Ugyanazt érezte, mint az irodában, amikor Laurie megemlítette, hogy nem kéne folyton bicikliznie. Mindig azt hitte, hogy a felesége megérti, miért van szüksége a kimerítő testmozgásra. Csak így tudta kordában tartani a démonait, melyeket első családjának tragikus halála szabadított rá.

– Sajnálom, hogy így gondolod. – Némi nehézség árán, de uralkodott a haragján. – Nekem más a véleményem, úgyhogy most kimegyek kosarazni. – Sarkon fordult, és felment a szobájukba átöltözni.

7

Hétfő, 19.31

Mindig is élvezte a feszült várakozást, amely a baráti kosármeccseket megelőzte, de ma este különösen. Annyira megviselte a találkozás Emmával, Dorothyval, majd Laurie-val, hogy rendet kellett tennie a fejében, s erre nem tudott jobb módot, mint a testmozgás. Aki nem sportolt, sosem értette meg ezt. Abban a másfél órában, amelyet a játékkal általában töltött, megmozgatta minden ismert izomcsoportját – sőt néhány olyat is, amelynek a létezéséről sem tudott –, s akkor még nem beszélt a páratlan érzésről, amely akkor áradt szét benne, ha betalált a kosárba. Mindig előre tudta, már a dobás pillanatában, bemegy-e labda, és ahogy áthaladt a gyűrűn, szinte erotikus izgalom lett úrrá rajta. Valamikor régen, amikor közeledni kezdtek egymáshoz, próbálta elmagyarázni Laurie-nak, de hamar feladta a kísérletezést. Laurie szemlátomást nem hitt neki, és azt gondolta, hogy csak idealizál egy hétköznapi élményt.

Amint kilépett a tornác alól, elnézett a játszótér felé. Későre járt, ezért nem lehetett biztos abban, mikor jut játékidőhöz. Meglehetősen komplikált rendszert dolgoztak ki. Minden meccs tizenegy pontig tartott, és minden kosár egy pontot ért. A győztes csapat a pályán maradt, ellenfelét a rendelkezésre álló emberanyagból válogatták össze. Aránylag jó játékosként ő is gyakran bekerült, főként, ha a legjobb kosaras, Warren Wilson állította össze a csapatot.

Telefonja épp ebben a pillanatban csörrent meg. Mivel most is elfelejtette visszaállítani a csengőhangot, ijedten összerezzent a tűzoltóautó kürtjétől. Kapkodva elővette a mobilt, és lenézett a kijelzőre. Attól tartott, Laurie keresi, hogy telefonon folytassa a kioktatását, de nagy megkönnyebbülésére a virológus dr. Aretha Jefferson jelentkezett. Azonnal fogadta a hívást.

– Hello, dr. Stapleton – hallotta meg Aretha vidám hangját.

– Remélem, nem hívom rosszkor. Csak tudni szerettem volna, hogy ma este kosarazik-e.

– Ami azt illeti, igen – árulta el neki. – Épp most indulok a pályára.

– Pompás. Mit szólna hozzá, ha én is ezt tenném?

Jack lábujjhegyre ágaskodott, és végigmérte a tömeget.

– Úgy tűnik, ma este elég sokan eljöttek, szóval időbe telhet, amíg játékba kerül. Nyilván ismeri a szabályokat…

– Ne féljen – nyugtatta meg Aretha. – Hajlandó vagyok kivárni a sorom.

– Akkor jöjjön csak nyugodtan, majd én bemutatom a többieknek. Az egyetemi karrierje biztosan nagy hatással lesz rájuk.

– Köszönöm, akkor bő tíz perc, és ott vagyok. Már át is öltöztem.

Érezte, hogy Aretha mindjárt kinyomja a telefont, ezért kapkodva folytatta:

– És a szövetminták? – Meglepte, hogy a virológus egyetlen szóval sem említette őket.

– Fogalmazzunk úgy, hogy érdekesek – felelte Aretha. – A többit majd személyesen. – Kinyomta a telefont.

Ahogy átkelt az úttesten, Jack eltűnődött a megfogalmazáson. Érdekesek. Aligha erre a jelzőre számított. Ez nyilván azt jelentette, hogy még nem végzett velük, noha négy teljes óra telt el, ami önmagában fura. Legalábbis ő annak tartotta. Igazság szerint nem tudta, mint jelent egy gyorsteszt a vírusok esetében. A molekuláris biológia szédítő iramú fejlődése mellett a laborok lehetőségei is folyamatosan bővülnek.

Amikor a pályára érkezett, jókora tömeggel szembesült, de szerencséje volt. Warren Wilson a vártnál korábban ért ki, összeállította a nyerő csapatot a következő körre, s mert számított Jack felbukkanására, egy helyet üresen hagyott a számára. Örömmel megragadta a lehetőséget, főként azután, hogy a csapatban helyet kapott Flash, David és Csula is, aki egy nem éppen vonzó szokásának köszönhette ragadványnevét.

Miközben várták az aktuális meccs végét, Warren rákérdezett az otthoni dolgokra. Joggal, hiszen Jack alig két napja kérdezte meg tőle, hogy alhat-e a kanapéján, ha nem bírja tovább egy fedél alatt az anyósával.

– Megvagyok. – Nem fejtette ki ennél részletesebben.

Aretha Jefferson még a meccs vége előtt megjelent, így bemutathatta egy sor állandó játékosnak, különös tekintettel Warrenre és Flashre. A környéken és a pályán is ők számítottak a két alfahímnek. Aretha, akinek öltözéke és beszéde egyaránt sokat látott profira vallott, kedvező fogadtatásban részesült, még a három viszonylag új női játékos részéről is. A férfiak esetében a döntést kisportolt teste is megkönnyítette – egyenesen a sokak által irigyelt Warren női megfelelőjének tűnt –, így Jack nem kételkedett abban, hogy hamarosan játékhoz jut. Onnét kezdve már csak az ügyességén múlt, hányszor válogatják be.

Miközben az aktuális meccs a végéhez közeledett, és Jack már a következőre melegített, Aretha félrevonta.

– Biztosan elgondolkodott azon, hogy délután miért nem hívtam fel, ha egyszer megígértem. Várni akartam, amíg több információm lesz. Miután elment, azonnal lefuttattam a gyorsteszteket az ismert vírusokra. Valamennyi negatív lett, az összes régi rosszfiúra és az olyan újabbakra is, mint a MERS, a SARS vagy a madárinfluenza.

– Nem hiszem el. – Jack úgy fújta ki a levegőt, ahogy egy léggömb ereszt le. Az eset nem győzött egyre újabb meglepetésekkel szolgálni. – Biztos benne, hogy nem influenza?

– Tudom, hogy arra gyanakodott, ezért is nem hívtam fel az első eredményekkel. Inkább újra elvégeztem a teszteket, ami persze időbe telt, de a lényegen ez sem változtatott. Mármint, ez nem tűnik influenzás esetnek. Sajnálom.

– Oké, nem influenza – fogadta el vonakodva Jack –, tehát nem tipikus patogénnel van dolgunk, de ettől még szerepet játszhatott egy vírus? – Minél többet gondolkodott a recipienssel szembeni graft-immunreakció lehetőségén, annál kevésbé tűnt valószínűnek. Teljes szervátültetés esetében ilyen egyszerűen nem szokott megtörténni. Nincs hozzá elég immunsejt. Csakis fertőzés lehetett.

– Természetesen egy ismeretlen vírus is szerepet játszhatott. Amennyire én látom, egy teljesen új influenzatörzset sem lehet kapásból kizárni. A gyorstesztek egyértelmű eredményt hoztak, viszont beoltottam a szövetkultúrákat, s ahogy már említettem, az elkövetkező huszonnégy-negyvennyolc órában figyelemmel kísérem a folyamatot. Ha van vírus, citotoxikus reakciónak is lennie kell. Sejtpusztulásnak. Amint bármilyen szignifikáns változást látok, értesítem.

– Ha kiderül, hogy mégis jelen van egy vírus, hogyan azonosítja majd?

– Van néhány trükköm – biztosította Aretha –, de ezen a hídon akkor megyünk át, ha majd odaérünk.

– Köszönöm, Aretha. Nagyra értékelem, hogy személyesen gondoskodik erről.

– Igazán nincs mit, dr. Stapleton. Inkább én köszönöm, hogy bemutatott mindenkinek. Élvezni fogom az ittlétet. Oké, lássuk, miből élünk. Azt mondják, nem is rossz egy fehér fiúhoz képest, szóval mindent bele a következő meccsben. – Nevetve lepacsizott Jackkel, mielőtt az kikocogott a pályára.

8

Kedd, 4.45

Jack szemei maguktól felpattantak, és lehetett bármilyen koromsötét a szobában vagy az ablakokon túl, azonnal tudta, hogy képtelen lenne visszaaludni. Fejében ott kavarogtak az Emmával, Dorothyval és a titokzatos metróbéli esettel kapcsolatos gondolatok. Óvatosan, hogy fel ne ébressze Laurie-t, kicsusszant az ágyból, és kilopódzott a fürdőbe. Mivel a felesége vele ellentétben jó alvó volt, átjárhatóvá tették a fürdőt, hogy ne is kelljen visszatérnie a hálóba.

Nem tartott soká, míg megborotválkozott, lezuhanyozott és felöltözött. Kevéssel öt után némán leereszkedett a lépcsőn a nappaliba, ahol már nem kellett aggódnia amiatt, hogy felveri Laurie-t. Attól sem tartott, hogy Caitlin vagy a kölykök felkelnek. Egyedül Dorothy miatt rettegett. Tudta róla, hogy rossz alvó és néha a folyosókon bolyong, mint valami kísértet. Kétszer is előfordult már, hogy kora reggel hirtelen szembetalálta magát vele, miközben kávét és némi harapnivalót készített magának. Attól tartva, hogy megint így jár, inkább lemondott a reggeliről, és továbbindult a lépcsőn. Minél közelebb került a vendégszobához, annál nesztelenebbül lopódzott. Miután kilépett a házból, hangtalanul betette maga mögött az ajtót. Összerezzent, ahogy a zárnyelv éles kattanással a helyére ugrott, majd sietve megtette a maradék néhány lépcsőfokot, miközben minden pillanatban azt várta, mikor szólnak utána.

Mire kiszabadította kerékpárját a tárolóból, már teljesen eluralkodott rajta a bosszúság, amiért el kellett szenvednie Dorothy jelenlétét. Nem bízott abban, hogy Laurie bármilyen lépést is tesz az ügyben, dacára tegnap esti szóváltásuknak, ami kosár után tovább folytatódott. Csak abban reménykedett, hogy legalább Caitlin fejével beszél, mert abban egy percig sem kételkedett, hogy most aztán tényleg nem veszíthetik el a dadájukat. Talán kicsivel jobb helyzetben lesznek, ha Emma sorsa egyértelműen eldől, és ennek megfelelően alakítják át a további életüket, de addig nem tudnak többfelé szakadni.

Miután felszállt a nyeregbe – s különösen, amikor elérte a parkot és a szél ott fütyült a sisakjában –, kezdett lehiggadni. Ösztönösen tudta, hogy otthon kell hagynia a magánéleti gondjait, melyeket sebészi gondolkodásával úgysem képes megoldani. Született realistaként felmérte, hogy sosem lesz olyan papucsférj, amilyennek Laurie látni szeretné. Főként nem a jelenlegi helyzetben. Akkor már jobban teszi, ha a zavarba ejtő halálesetre koncentrál. Ahogy maroknyi más kerékpáros társaságában előrehaladt a West Drive-on, neki is látott megtervezni a napját.

Miközben bőszen pedálozott, azon kapta magát, hogy mosolyog. Látszott, hogy a hozzáállása irritálja a többi biciklist, akik mind halálos komolysággal tekertek spéci öltözékükben: különleges kerékpároscipőt, combhoz simuló nadrágot és harsány színű felsőt viseltek, karjukon és testükön a nagy európai márkák emblémáival. Ő bőrdzsekit húzott farmerral és teniszcipővel, igazán mégis azzal haragította magára a többieket, hogy bármennyire kirítt közülük, tartotta velük a lépést – főként az emelkedőkön.

A délkeleti végén hagyta el a parkot, hogy elsuhanjon William Tecumseh Sherman nemrégiben újraaranyozott szobra előtt. Innét áttekert a Második sugárútra, mielőtt újra délnek fordult. Noha azelőtt úgy cikázott a taxik között, mint aki megunta az életét, az évek során megérett annyira, hogy leszokjon erről. Bár még most is lépést tartott a forgalommal, hogy leelőzze a kocsikat, buszokat és teherautókat, manapság már nem kísértette a sorsát, sőt útközben annyira ellazult, hogy még gondolkodni is maradt ideje. Úgy döntött, „adminisztrációs napot” tart, azaz nem végez egyetlen halottszemlét sem. Többet boncolt, mint bármely más igazságügyi orvosszakértő, és ritkán kért szünetet, így ezúttal sem lehetett gond. Úgy tervezte, a metróban meghalt nőre fog koncentrálni. Épp csak azt nem tudta, hogy ennek köszönhetően további meglepetések várnak rá.

Mivel még korán volt, ő pedig farkaséhes, megállt a 39. és 38. utca közti pékségnél, hogy krémsajttal töltött hagymás bagelt vegyen magának. Mire elért a környékre, ahol az IOI két tömbje emelkedett, még mindig csak hat órára járt. Abban a tudatban, hogy az 520-asban hiába is keresné Vinnie-t vagy az ügyeletes dr. Jennifer Hernandezt – így nem kapna frissen főtt kávét, és adminisztrációs szünetet sem tudna kérelmezni –, folytatta az utat a 421-es felé. Tegnap óta nem kereste egyik OJN sem, pedig külön megkérte Bartot, hogy értesítsék, ha sikerül azonosítani az áldozatot. Nem mintha ez meglepte volna. A szóbeli kérések gyakran elsikkadtak.

Kihaltnak tűnt az épület. Nem találkozott mással, csak egy biztonsági őrrel, aki meglepetten nézett fel a pult mögül, amikor ő kilépett a forgókeresztből. Ahogy kiszállt az üres liftből, a hírhedten forgalmas ötödik emeleten sem látott egyetlen lelket sem. Időbe telt, amíg rátalált Janice Jaegerre, az éjszakás orvosijogi nyomozóra, aki a büfében ücsörgött a kommunikációs osztály szintén éjszakás ügyeletesével.

– Dr. Stapleton! – kiáltott fel Janice meglepetten, amint megpillantotta. – Mi a csudát keres itt ennyire korán?

– Kivetett magából az ágy. – Jól ismerte Janice-t, az egyik legképzettebb és legmegbízhatóbb OJN-t, akivel már számtalan eseten dolgozott. Tudta róla, hogy mindig számíthat az alaposságára.

A diszpécser zavartan felállt, és visszatért a szolgálati helyére, mielőtt Jack leült.

– Sűrű volt az éjszaka? – kérdezte.

– Nem, igazából lazán eltelt – vont vállat Janice. – Mi a helyzet?

– Arról az esetről szerettem volna beszélni, ami tegnap került elém.

– A nő a metróból? – kérdezett rá Janice.

– Pontosan. Arról volt szó, hogy felhívnak, amint azonosították.

– Á, igen. A váltásnál szóltak is, hogy figyeljek rá oda.

– Ugye, ezzel nem azt akarja mondani, hogy még nem azonosították?

– Hát, nagyon úgy tűnik.

– Ez hihetetlen – rázta a fejét Jack. – Bart is biztos volt abban, hogy bejelentik az eltűnését. Egy fiatal nő Bergdorf kabátban, ami annyiba kerül, hogy jelzáloghitelre adják?

Janice mosolyogva megvonta a vállát.

– Mit mondhatnék? Talán nem is itt lakik. Talán csak látogatóba jött.

– Talán, talán – visszhangozta Jack, noha az ösztöne egészen mást súgott. Hány vidéki utazhat a Brooklynból közlekedő R vonalon? Úgy számította, hogy körülbelül nulla.

– Sajnálom, hogy nem segíthetünk. Ha bárki telefonál, feltétlenül megkerestem volna, de nem volt semmi.

Jack bosszúsan beletúrt a hajába. Hogy a pokolba terelje el a figyelmét ezzel az üggyel, ha egyszer semmit sem képes kideríteni róla?

– Miben halt meg?

– Valamilyen akut légzőszervi megbetegedésben – felelte Jack. – Először egy új influenzatörzstől tartottam, ami kísértetiesen emlékeztetett a nagy 1918-as spanyolnáthajárvány kórokozójára, de mint kiderült, alaptalanul. Az összes teszt negatív lett.

– Ma már biztosan telefonál valaki – bátorította Janice.

– Bart mikor szokott bejönni?

– Korán. Mindig ő az első. Általában háromnegyed hét és hét között fut be. Szóljak neki, hogy hívja fel?

– Ha nincs személyazonosság, nem szükséges. Később még visszajövök, hogy beszéljek Murphy őrmesterrel és Hank Monroe-val. Van egy hulla a hűtőkamrámban, aki tutira nem valami csöves. Az ő munkájuk kideríteni, hogy akkor mégis ki. Ha ez megtörtént, majd beszélek Barttal.

Elhagyta a 421-est, és feltekert az 520-asig. Mire eltette a biciklijét a szokott helyre, lassan hét óra lett. Tudta, hogy van még valaki, aki szeret korán bejárni és ezzel kikerülni a reggeli csúcsot, így a hatodik emelet felé vette az irányt. John DeVriest, a neves toxikológust akarta látni. Korábban, közvetlenül a belépése után John DeVries, mint a toxikológiai osztály vezetője, komolyan megnehezítette az életét. Nem jöttek ki egymással, ráadásul egy örökkévalóságba telt, amíg előállt egy-egy eredménnyel, amelyre égető szüksége lett volna. Mindkét problémát ugyanaz a tény magyarázta: a toxikológia túlságosan kis területre zsúfolódott be – az igazgatói iroda konkréten befért volna a liftbe –, és az osztály szűkös költségvetése sem tükrözte az általa betöltött fontos szerepet.

Azután jött az a tragikus szeptember 11-ike. Miután hatalmas teher nehezedett az IOI vállára, ezzel arányosan megemelték a teljes büdzséjét, és előteremtették a pénzt az új épületre. Így fordulhatott elő, hogy John DeVries egyszeriben két teljes szintet hasított ki magának a régi épületből, szellős irodáját betöltötte a panorámaablakokon beáradó fény, s nem mellesleg megnégyszereződött az osztály költségvetése. Mindez csodálatos átalakulást eredményezett. A kellemetlen fráterből egyik napról a másikra az IOI legkedélyesebb, legszívélyesebb munkatársa lett – olyasvalaki, akivel öröm együtt dolgozni. Előző nap, amikor felugrott a laborba a vérmintákkal, hátha kimutatható az immunszuppresszánsok jelenléte a metrón talált áldozat szervezetében, John előzékenyen megígérte, hogy még az éjszaka folyamán elvégzik a vizsgálatokat, így reggel be is ugorhat az eredményért.

– Lám, lám, egy másik alvajáró. – John meglepetten felvonta a szemöldökét, amikor Jack belépett az irodájába. – Nem emlékszem, hogy egyszer is láttam volna ilyen korán.

– Annak is megvan az oka.

John illedelmesen kuncogott.

– A tegnap behozott minták miatt van itt?

– Ami azt illeti, igen.

– Nos, minden eredmény negatív. Pont néhány perce akadt a kezembe a jelentés.

Jack álla lassan és komótosan leesett.

– Ugye, most csak viccel? Kérem, mondja, hogy ez csak valami beteg poén.

– Miért viccelnék ilyesmivel? – ráncolta a homlokát John.

– Mennyire pontos a tesztjük?

– A lehető legpontosabb – biztosította John. – Miért lepi meg ennyire az eredmény? Úgy tudta, hogy a páciens immunszuppresszánsokat szedett?

– Néhány hónapja szívátültetést végeztek rajta. – Jack még most is úgy érezte, mintha John próbálná felültetni. – Minden szívátültetésnél nagy dózisban adnak immunszuppresszánsokat.

– Kivéve ezt. Sajnálom.

– Nem a maga hibája. – Jack felsóhajtott. – Bocs, hogy túlreagáltam, csak már kezd megviselni ez az ügy. Olyan, mintha szándékosan gúnyt űzne belőlem.

– Csak egyvalami akadt fenn a teszten – jutott John eszébe. – Kíváncsi rá?

– Hát persze.

– Cannabis. Nagy valószínűséggel rekreációs drogként. Csak gyorstesztet végeztünk, de ha a pontos érték kell, végezhetünk egy gázkromatográfiás vizsgálatot.

– Nem szükséges. Biztos nem abba halt bele, hogy szívott egy kis marihuánát.

– Szerintem se, de ha meggondolná magát, csak szóljon. Miután házhoz jött az újabb pofonért, Jack elhagyta a toxikológiát, és lifttel lement az első szintre. Lehetségesnek tartotta, hogy mostanra Vinnie és Jennifer is megérkezett. Mindkettővel kapcsolatban igaza lett. Sajnos Jennifer Hernandezzel így sem ment minden olyan simán, mint várta. Noha Janice műszakja lazán telt, az éjszaka folyamán számos olyan esett befutott, ami nem igényelte az ő közreműködését, ráadásul két igazságügyi orvosszakértő is beteget jelentett. Jennifer, aki még nem készült fel az ilyen szükséghelyzetek kezelésére, láthatóan nem győzött kapkodni.

Jack azonnal felajánlotta a segítségét, és önként vállalt két fentanil/heroin túladagolásos esetet. A túladagolások a legnépszerűtlenebb esetek közé tartoztak (már csak a magas számuk miatt is), Jack azonban tudta, hogy hamar végezhet velük (már csak a rutin miatt is). Leküldte Vinnie-t a verembe elválaszthatatlan társával, Carlosszal, hogy készüljenek elő, míg ő ivott egy kávét, s közben tanácsokat adott Jennifernek, hogyan ossza be a többi halottszemlét. Ezzel füstbe mentek a boncolásmentes napról szőtt ábrándjai, de egyáltalán nem bánta. Személyazonosság híján úgysem léphetett tovább a metrós ügyben.

9

Kedd, 9.10

Vinnie segítségével alig több, mint másfél óra alatt letudta mindkét túladagolásos esetet. Carlos nem sokat segített, de cserébe nem is hátráltatta. Továbbra sem tudta eldönteni, mit kezdjen vele. Amennyire ő látta, a legnagyobb gondot a fickó hozzáállása jelentette.

A két boncolás csak annyiban különbözött, hogy a másodiknál fejsérüléseket talált, amelyeket nagy valószínűséggel a halálos görcsrohamok okoztak. Mindkét páciens a húszas évei elején járó férfi volt, s mindkettő az ilyenkor szokásos és jellegzetes tüdőödéma jeleit mutatta. Mintegy ötven hasonló boncolás tapasztalatai alapján Jack gyanította, hogy a bűnös vélhetően a Kínából származó fentanil és a heroin kombinációja. Akárhogy is, a végső szót John DeVries és a toxikológiai szupergépei mondták ki. Némi szenvtelenséggel tekintett a tragédiákra, jóllehet mindkét fiatal tökéletes egészségnek örvendett, és élete virágjában távozott. Az esetek ismétlődése megkeményítette nemcsak az ő, de az összes érintett orvos szívét is.

Miután a második esettel is végzett, vetett egy pillantást a telefonjára. Arra számított, hogy kapott valamilyen üzenetet Barttól, de nem. Átöltözött utcai ruhájába, mert nem szándékozott több boncolást végezni, bárkit hoznak is be az osztályra. Eltökélte magában, hogy megérti a metrón történt halálesetet, és valahogy összegyűjt annyi információt, amelyen már elindulhat. Ezzel együtt sem tudta mire vélni a legújabb adalékot, miszerint a páciens szervezetében nem találták meg az immunszuppresszív szerek nyomait. Ez bizonyos szempontból a kilökődési elméletet támasztotta alá, ugyanakkor nem passzolt ahhoz a tényhez, hogy a szívben nyomát sem találta gyulladásnak. Ezzel vissza is jutott kedvenc fertőzéses elméletéhez. Akkor is ez járt a fejében, amikor az irodája felé tartott, és útközben felhívta Aretha Jeffersont.

– Dr. Stapleton – hallotta meg Aretha önfeledt hangját.

– Hagyjuk a formaságokat. A tegnap éjszaka után bőven elég a keresztnév is.

– Felőlem oké. Még egyszer köszönöm, hogy bemutatott a barátainak, és bevettek a játékba. Mesésen éreztem magam.

– Nagy hatást gyakorolt mindenkire. Nem hiszem, hogy egyáltalán rászorult volna a segítségemre. – Aretha nemcsak közvetlen embernek, de tehetséges játékosnak is bizonyult. Jack biztosan tudta, mekkora igény lesz rá, ha máskor is lemenne a pályára.

– Szerintem meg igen. Higgye el, elég behatóan ismerem az utcai kosárlabda világát. Akárhogy is, nyilván nem ezért hívott. Tudni akarja, mi van a mintáival, jól sejtem?

– Ha nem bánja.

– Elmondom, mit tudtam meg eddig. Az egyik beoltott szövetminta esetében fennáll a citotoxicitás lehetősége. Az emberi vesesejtekről van szó. Számos különböző szövetkultúrát használtam, mivel a vírusok elég szeszélyesek. Azért nem hívtam fel, mert még nem teljesen biztos, bár amennyire én látom, az eredmény így is meggyőző. Délutánra többet fogok tudni. Amennyiben megáll a citotoxicitás, ez a rendkívül gyors reakció arra utal, hogy a vírus kivételesen patogén vagy nagy mennyiségben van jelen, esetleg mindkettő.

– Bárcsak mondana már egy egyértelmű igent vagy nemet. – Jack is tudta, hogy a megjegyzése vészesen közel áll a kritikához.

– Ne haragudjon, de a vírusoknál már csak így van. Trükkös dolog ez, ugyanakkor lenyűgöző is, nem véletlenül lett a szakterületem. Sokan primitívnek gondolják a vírusokat, pedig nem azok. Távolról sem. Sok-sok millió éve folyamatosan fejlődnek.

– Örülök, hogy ekkora rajongójuk, de az én szememben sokkal inkább ellenségek. Ezért is akarom tudni, hogy egy vírus felelős-e a nő haláláért. Ha igen, azt is tudnom kell, miféle vírus, mielőtt még végezne egy csomó másik emberrel is.

– Én a maga oldalán állok – biztosította Aretha. – Rendszeresen ellenőrzöm a szövetkultúrákat. Amint megtudok valamit, hívom. Ha van vírus, az lesz a következő lépés, hogy megpróbálom beazonosítani. Délután még beszélünk.

– Értékelem a fáradozását – sóhajtott fel Jack.

– Játszik ma este?

– Még nem tudom. Attól függ, mi lesz otthon.

– Remélem, a lánya jobban van.

– Az majd elválik. – Jack kinyomta a telefont.

Azzal a szándékkal ment fel az irodájába, hogy foglalkozik kicsit az egyéb ügyekkel is, de az Arethával folytatott beszélgetés felvillanyozta. A tény, hogy az emberi sejtkultúrában nem egészen huszonnégy óra elteltével máris mutatkozhattak bizonyos citopátiás hatások, feltétlenül megnövelte az esélyét annak, hogy a városban elszabadult egy potenciálisan halálos vírus. Talán nem influenza, de a borzalmak virális kamrájában nem is az influenza az egyetlen szörnyeteg.

Hűvösebb lett, ezért felkapta a bőrdzsekijét, mielőtt lement a földszintre és elővette a Treket. Ahogy előző nap, most is ezen tette meg a 26. utcáig tartó rövid utat. Amint megérkezett, azonnal felment az ötödikre.

– Látom, fel van pörögve – jegyezte meg Bart Arnold, amint belépett.

– Igaz – ismerte el. Megemlítette, hogy a vírusfertőzés szerepet játszhatott a metrón talált áldozat halálában, noha az összes virális gyorsteszt negatív lett. – Megtudtam még valamit, ami meglepő, sőt egészen döbbenetes. John DeVries a toxikológián gyorstesztet végzett az immunszuppresszánsokra. Nem talált semmit. Egyetlenegyet sem.

– Az hogyan lehet, ha szívátültetést végeztek rajta? Mármint, az száz százalék, hogy transzplantációt végeztek rajta, igaz?

Néhány percig csak meredten nézte Bartot, és várta, mikor neveti el magát. Egy ilyen kérdés bárkitől teljes képtelenségnek hangzott, nemhogy New York egyik legtapasztaltabb igazságügyi orvosszakértőjétől. Kellett némi erőfeszítés ahhoz, hogy ne vágjon vissza egy hasonlóan szarkasztikus válasszal. Inkább nem is felelt azonnal, csak közelebb húzott egy guruló zsámolyt, ahogy a múltkor.

– Felteszem, ezt csak szónoki kérdésnek szánta. Ne is vesztegessük rá a szót. Janice említette, hogy reggel munkába menet beugrottam? Azt gondoltam, valami mulasztás történt, azért nem telefonált senki az éjszaka folyamán, erre kiderült, hogy senkinek sem hiányzik egy vonzó és elegáns fiatal nő. Legfőképpen nem a partnerének vagy feleségének, egy bizonyos Helennek.

– Janice beszámolt a látogatásáról. Az időpontjáról is. Ennyire nem tud aludni?

– Mi történt reggel óta? Nem telefonált senki, hogy végre azonosíthassuk az áldozatot?

– Sajnos nem – sóhajtott fel Bart.

– Mit mondjak, nagyon nem örülök. Akkor hogyan kívánja megoldani ezt a problémát? – Jack nem tudta kiszűrni hangjából a maró gúnyt. – Azt mondta, senki sem aggódik, amíg legalább nyolc vagy akár huszonnégy óra el nem telik. Tájékoztatásul közlöm, hogy rohamosan közeledik a huszonnegyedik óra. Kell az a személyazonosság! Különösen, ha kiderül, hogy egy halálos vírussal van dolgunk. Ilyenkor legfőbb prioritás, hogy minél előbb izoláljuk, ahhoz pedig feltétlenül ismernünk kell az indexbeteg kilétét. Beszélt már Murphy őrmesterrel vagy Hank Monroe-val? – Murphy őrmester a New York-i rendőrségen, a nyomozóhivatalhoz tartozó eltűnt személyek osztályán dolgozott, míg Hank Monroe a viszonylag új keletű azonosítási osztályt vezette. 9/11 előtt még nem létezett ilyen részleg, ám a tragédiát követően, amikor az áldozatok azonosítása felért egy logisztikai rémálommal, szükségszerű lett a létrehozása.

– Még nem – ismerte be Bart.

– És a DNS-elemzőkkel? Velük sikerült beszélnie? Van már eredmény?

– Még nem beszéltem velük. Ilyen hamar úgysincs eredmény. Ugyanez áll a szövettanra és vérvizsgálatra is.

– Akkor hívjon fel minden érintettet, és pörköljön oda nekik.

– Jack felállt. – Addig én megyek, hogy személyesen tárgyaljak Murphy őrmesterrel és Hank Monroe-val. Valakinek végre csinálnia kell valamit.

Anélkül, hogy választ várt volna, kicsörtetett a liftek felé. Ő is tudta, mennyire igazságtalan, hiszen a személyazonosság megállapítása nem az OJN-ek hatásköre, valamiért mégis úgy gondolta, hogy ez az eset kivétel. Amennyire ő látta, a teljes Igazságügyi Orvosszakértői Intézetnek kezdettől csak ezzel kellett volna foglalkoznia.

Murphy őrmester – vagy ahogy mindenki ismerte, Murph – időtlen idők óta együttműködött az IOI-val. Már elérte a nyugdíjas kort, de ez egyáltalán nem látszott rajta, ezért senki sem erőltette a visszavonulását. Szerette a munkáját, ahogy őt is szerette mindenki. Korábban ő rendelkezett az egész intézmény legkisebb irodájával, amely alulmúlta még a toxikológia igazgatójáét is – a régi 520-as épület első emeletén nyílt, közvetlen a kommunikációs központ mögött, egy seprűtartónak is kicsi helyen –, ám azóta az IOI személyi állományának java részével együtt Murphy őrmester is átköltözött az új tömbbe, ahol igazi irodát kapott igazi ablakkal, sőt igazi panorámával. Két másik rendőrrel osztozott a helyen, akik szintén a New York-i rendőrség eltűnt személyekkel foglalkozó osztályán dolgoztak, csak vele ellentétben ők háromhavonta cserélődtek.

Minthogy az évek során alaposan megismerte és a barátjának tekintette Murphy őrmestert, Jack először hozzá fordult. A szederjes arcú, ősz hajú ír rendőr új és viszonylag nagy méretű íróasztalánál ült, és két fiatal munkatársával társalgott. Szokás szerint egy bögre kávét szorongatott a kezében. Amikor Jack belépett, Murphy amúgy is mosolygós arca még inkább felderült. Bemutatta őt a többieknek. Mindhárom férfi egyenruhát viselt.

– Beszélnünk kell egy holttestről, amelyet tegnap hoztak be. – Jack nem akarta udvariassági körökre fecsérelni az időt.

– Hadd találgassak – szakította félbe Murph. – A bellevue-i esetről van szó, akit eredetileg a 23. utcai metrómegállóról vittek be.

– Pontosan. – Jack máris felbátorodott. – Nem ismerjük a személyazonosságát, pedig rendkívül fontos lenne. Sajnos a központba azóta se telefonált senki, hogy hiányzik neki egy jól öltözött fiatal nő, ami azért elég különös. Tud róla bármit is?

– Nem ismerjük a személyazonosságát – erősítette meg Murph. – A járőr a Bellevue sürgősségijéről elküldte a jelentését, amit az eltűnt személyek osztálya is megkapott a központban. Az ilyen ügyeknél ez a rutineljárás. Amennyire tudom, a páciensnél nem volt semmilyen irat, amikor a 23. utcai állomáson lehozták az R metró kocsijából. Valahol meg is van a jelentés… – Murphy őrmester kihúzott egy fiókot, és beletúrt a rendezetlen irathalomba.

– Nem tudja, az eltűnt személyek osztályán történt valami előrelépés? – kérdezte Jack.

– Tudomásom szerint nem. – Murph kiszabadított egy papírlapot. – Márpedig én tudnék róla. – Átfutotta a lapot. – Oké, az ügyet egy eltűnt személyekkel foglalkozó nyomozó kapta a 13. körzetben, név szerint Pauli Cosenza. Ő vezeti a nyomozást. Vele is kapcsolatban vagyunk. Kéri a telefonszámát?

– Az jó lenne – bólintott Jack. – Beszélt már vele?

– Nem – rázta a fejét Murph. – Miért tettem volna? Ehhez még túl korán van. Alig telt el huszonnégy óra. – Murphy őrmester elővett egy öntapadós tömböt, lefirkantotta a számot, és Jack felé nyújtotta a cetlit. – Viszont korábban beszéltünk egymással, és hát… Mit mondjak, nem ő a legfényesebb izzó a karácsonyfán. Jack elvette a cetlit, és meggyőződött róla, hogy olvasható-e a szám. Murphy őrmester legendásan rondán írt. A tárcájába tette a kis lapot, nehogy elkeverje.

– Tudja, mi a legérdekesebb az ügyben? – kérdezte Murph. – Kísértetiesen hasonlít dr. Montgomery öt-hat évvel korábbi esetére. Azt a pácienst is ismeretlenül hozták be az 59. utcai peronról. Ott is egy viszonylag fiatal, jól öltözött áldozatról volt szó, akit senki sem keresett. Annyiban persze különbözik a kettő, hogy ott meggyilkoltak valakit, méghozzá egy japán férfit. Emlékszik rá, dr. Stapleton?

– Igen, most már igen. Erről el is feledkeztem. – A felismeréssel egy időben egyszerre tudatosult benne az összes részlet. Valóban hasonlított a két eset, ám ami még érdekesebb, eszébe jutott, milyen kreatívan végezte Laurie a nyomozómunkát. Ez pedig adott neki egy-két tippet. Rá is kérdezett Murphy őrmesternél, hogy kérhetne-e tőle egy szívességet.

– Hogyne, doki. Mondja csak.

– Kideríthetné az intézkedő rendőr nevét és telefonszámát. Kellett lennie valakinek, aki a helyszínen koordinálta a munkát.

– Biztosan volt is – bólintott Murph. – Semmi gond, majd ráállítom erre valamelyik ifjú titánt.

Jack köszönetet mondott Pauli Cosenza telefonszámáért és az emlékeztetőért, ami a legjobbkor jött. Miután biztosították egymást, hogy telefonálnak, ha bármi kiderülne a titokzatos páciensről, Jack távozott az eltűnt személyek irodájából. A nemrég kibővített antropológiai osztályt vette célba, amelyik ugyanezen a szinten nyílt. Míg a 9/11 előtt az IOI kötelékében egyetlen ember képviselte az antropológiát, mostanra egy egész csapat, sőt az azonosítási osztály egy része, beleértve a törvényszéki fogorvoslást is. Jack percek múltán ott is állt az igazgatói irodában, a hosszú asztal mellett, melynek műanyag lapján emberi csontokat rendeztek anatómiailag helyes sorba. Valamennyi csoport egy-egy halottat jelölt.

– Mit tehetek önért? – kérdezte Hank Monroe, a hosszú fehér köpenyt viselő, nagydarab férfi, aki felépítését tekintve Bart Arnoldra emlékeztetett, csak még nem veszítette el dús haját, és az arcvonásai is alapvetően különböztek. Míg Bart arcát a lágy vonalak határozták meg, addig Hankét az éles szögek, mintha a teste és az arca két különböző emberhez tartozott volna. Jack sokszor találkozott már vele, mégsem ismerte túlságosan. Nem sok közös ügyön dolgoztak, ráadásul nem is egy épületben. Az IOI új szervezetében már nem alakultak ki olyan szoros munkakapcsolatok, mint a régiben.

– Hallott arról a fiatal nőről, akit tegnap hoztak be a metróból? – Amikor Hank azt felelte, hogy Rebecca Marshall megosztott vele néhány részletet, de nincs igazán képben, vázlatosan ismertette vele az esetet, külön kihangsúlyozva a nő fiatal korát, drága öltözékét, Cartier óráját és gyémánt fülbevalóját, a tetoválásait, s persze azt a fontos részletet, hogy nemrégiben szívátültetésen esett át.

– Az ilyen ügyekbe általában nem szoktunk belefolyni. – Hank intett a csontkollekció felé. – A mi pácienseink jó ideje halottak, vagy olyan tömegkatasztrófák áldozatai, mint a 9/11.

– Ezt értem, de nekünk akkor is szükségünk van az áldozat személyazonosságára, méghozzá azonnal. Könnyen lehet, hogy egy potenciális járvány indexbetegéről van szó. Ha kordában akarjuk tartani a járványt, most kell lépnünk. Elkél minden segítség, ami csak van. Ehhez képest igencsak nehezemre esik izolálni ezt a vírust, már ha valóban arról van szó.

– Ezt sajnálattal hallom, de valamit tudnia kell. Szinte elképzelhetetlen, hogy egy családtag, barát vagy munkatárs ne jelentene egy ilyen esetet. Általában órákon belül befut a hívás, főleg manapság, amikor mindenkinél van mobil, és az emberek állandó kapcsolatot tartanak egymással.

– Ezt én is tudom, mégsem kereste őt senki, pedig lassan a huszonnegyedik órából is kifutunk.

– Ez tényleg hihetetlen. – Hank lebiggyesztette az ajkát, és megcsóválta a fejét. – Mindketten tudjuk, hogy ha valakiért nem jelentkeznek az első huszonnégy órában, akkortól drámaian csökken az esély a személyazonosság megállapítására. Ezzel nincs mindenki tisztában, de sajnos így van, még a DNS-elemzés szép új világában is.

– Ez nem túl lelkesítő – jegyezte meg Jack.

– Nem az – értett egyet Hank –, de legyünk bizakodóak. Ön szerint segíthet az a tény, hogy a páciens nemrég szívátültetésen esett át?

– Feltétlenül – bólintott Jack –, csak még azt nem tudni, mennyit. Jó néhány szívcentrum szóba jöhet itt a városban, és mindenhol százas nagyságrendben műtik a betegeket. S akkor még nem beszéltem arról, hogy talán nem is itt végezték a szívátültetést…

– Oké, értem. Megmondom, én mit tehetek. Mozgósítom az osztályt, hátha tudunk segíteni. Közben a DNS-csapat is elvégzi a munkáját, így lehetőségünk lesz belenézni az FBI nyilvántartásába és az EASOR-ba, az Eltűnt és Azonosítatlan Személyek Országos Rendszerébe. Ezenfelül legfeljebb annyit tehetek, hogy szólok a kapcsolatomnak a New York-i rendőrségen, és próbálom megsürgetni a dolgot. Néha a központra is ráfér egy kis noszogatás.

10

Kedd, 10.40

Miután felragasztotta a Murphy őrmestertől kapott kis öntapadós cetlit a monitorjára, hogy szem előtt legyen, felhívta Pauli Cosenza nyomozót a 13. körzettől. Mostanra visszatért a régi épületbe és az irodájába. Korábbi ügyei kapcsán már jó néhányszor körbe kellett telefonálnia a város rendőrállomásait és egyéb hivatalait, tudta, hogy minden türelmére szükség lesz. Várakozás közben feltette lábát az asztal sarkára, és tovább kortyolgatta újabb bögrényi kávéját.

Minden csengetésnél szórakozottan húzott egy strigulát a tollával, miközben azon tűnődött, mit tudhat meg Cosenza nyomozótól. Remélte a legjobbakat, már csak azért is, mert a New York-i rendőrségen ő lehetett az egyetlen személy, akit a metróban történt haláleset kivizsgálásával bíztak meg. A tapasztalatok sajnos arra tanították, hogy ne legyen túlzottan bizakodó. A huszadik csengés után még tovább apadt benne a remény, miután nagyon úgy tűnt, hogy az adott melléken senki sem elérhető. Harminc csengés után már mérlegelni kezdte, hogy tárcsázza a körzet közvetlen számát és kéri a nyomozót, noha korábbi tapasztalatai alapján tudta, hogy ez a módszer nem feltétlenül jobb, sőt talán rosszabb is.

Harminchat csengés után, amikor már fogytán volt a türelme, mégis felvették a telefont. Legnagyobb meglepetésére maga a nyomozó jelentkezett, nem valaki más a tápláléklánc aljáról.

A nagy igyekezetben össze is torlódtak szájában a szavak. Amiért ilyen nehezére esett elérni a nyomozót, most attól tartott, ha nem beszél elég gyorsan, a fickó bármelyik pillanatban lerakhatja. Időbe telt, amíg lelassított, bemutatkozott, és megadta a beosztását. Ekkor azt is elmondta a nyomozónak, hogy előző nap halottszemlét végzett egy azonosítatlan fiatal nőn, aki az R vonalon lett rosszul, és akit a Bellevue kórház sürgősségi osztályán nyilvánítottak halottá.

– Ismerem az esetet. – Pauli színtelen és közönyös hangon beszélt, mint aki halálosan unja az egészet.

– Remek! – Jack emlékezett rá, hogyan jellemezte Murphy őrmester a nyomozót, ezért nem hagyta, hogy a közöny lelohassza a lelkesedését. – Úgy tudom, ön kapta az ügyet.

Abban a reményben, hogy a nyomozó bekapcsolódik a beszélgetésbe, türelmesen várta a választ. Sajnos a vonal túlsó végéről nem hallott már, csak átható csendet.

– Halló? – szólt a kagylóba néhány pillanat után. Már attól tartott, hogy a nyomozó letette.

– Halló – ismételte meg Pauli.

– Rosszul tudom? – kérdezte Jack. – Nem magára osztották az ügyet?

– De, rám osztották – felelt Pauli.

– Akkor jó. Szóval, mi történt eddig? Az IOI-re eddig nem telefonált egyetlen rokon, munkatárs vagy barát sem. Még mindig nem ismerjük az áldozat személyazonosságát, pedig nagyon fontos lenne.

– Hogy érti azt, hogy „mi történt eddig”? Megkaptam az intézkedő rendőr jelentését a Bellevue sürgősségi osztályáról, és előírás szerint továbbítottam a központba, az eltűnt személyek osztályára. Az IOI rendőrségi összekötőjét is tájékoztattam.

– Murphy őrmesterre gondol? – kérdezett közbe Jack.

– Ja, ő az – felelte Pauli.

– Oké. Hol tart az eltűnt személyek osztálya?

– Ha engem kérdez, sehol, legfeljebb eggyel hosszabb lett a várólista. Csak hogy tudja, mindennap nagyjából harmincöt eltűnést jelentenek be, ezt szorozza be háromszázhatvanöttel. Az osztályon a tizenháromezerhez közelít a megoldatlan ügyek száma.

– De mit tett az adott esetben ön, mint az ügyben eljáró nyomozó, az első kritikus huszonnégy órában? – Jack csak nagy erőfeszítés árán tudta kiszűrni hangjából a keserű gúnyt. Már látta, hogy Paulitól nem várhat sokat. Az ügyben „eljáró” nyomozó csak annyit tesz, hogy ül az íróasztalánál és malmozik, amíg nem történik valami.

Egy hosszú pillanatra néma csend lett.

– Nézze, doki, én elküldtem az anyagot oda, ahová kellett. Most már nincs más, várni kell.

– Várni, de mire? – kérdezte Jack hallható hitetlenkedéssel.

– A további információkra. Eddig lószart se kaptam, ha érti, mire gondolok. Van egy homályos leírásom az intézkedő rendőrtől, és nagyjából annyi. Várom az ujjlenyomatokat, a fotókat és minden mást, amit sikerült megtudniuk a boncolás során, beleértve a sebhelyeket, tetoválásokat, csonttöréseket, meg a többit. Ha megvan az ujjlenyomat, lefuttatok egy helyi keresést, ha nem hoz eredményt, egy államit és egy szövetségit, de azt tudnia kell, hogy nem valami csövesről beszélünk, szóval nagy valószínűséggel nem lesz benne a bűnügyi nyilvántartásban. Szóval kivárjuk, amíg a család jelentkezik, mert a DNS-adatbázisokhoz még hiányzik a DNS-vizsgálat eredménye. Hogy némi képet alkothasson arról, mivel állunk szemben, és nekem még százhét eltűnt személy után kell nyomoznom.

Jack próbált civilizált hangot megütni, nehogy végképp magára haragítsa a nyomozót, azért csak megköszönte neki, hogy rááldozta az idejét. A mobilszámát is megadta arra a valószínűtlen esetre, ha megtudna bármit, amivel elősegíthetné az azonosítást, és megígérte, hogy hasonló esetben ő is telefonál.

Miután letette a telefont, hintázni kezdett a széken, a mennyezetet bámulta, és néhány percig csak füstölgött. Noha ő is köztisztviselő volt, érzelmileg szinte mindig megterhelőnek találta, ha kapcsolatba kellett lépnie a bürokratákkal és kormányalkalmazottakkal. Cosenza nyomozó sem volt kivétel. Úgy érezte, a fickó igyekszik a lehető legkevesebb erőfeszítést tenni a nyomozás érdekében, és beéri azzal, ha ide-oda tologathatja az aktáit. Ennek ellenére gondoskodott róla, hogy megkapjon minden esélyt, és felhívta Murphy őrmestert, aki a nyomozó rendelkezésére bocsátotta az eddigi eredményeket: a testről és a tetoválásokról készített fényképeket, az ujjlenyomatokat és minden mást.

Miután kitisztult a feje és újra uralkodni tudott az érzelmein, próbált visszaemlékezni, hogy hívják Laurie barátját, aki a New York-i Közérdekű Segélyhívó Központban dolgozik. Laurie-val néhány hónapja beszéltek a nőről, amikor kiderült, hogy átköltözött az erődszerű 911 KSK II-es épületbe, Bronxba. Korábban a brooklyni KSK I-esben dolgozott. Emlékezett rá, milyen sokat segített Laurie-nak, amikor az azonosítatlan japán férfi ügyén dolgozott. Úgy gondolta, most is kapóra jönne – már amennyiben eszébe jut a neve. Felötlött benne, hogy felhívja Laurie-t és megkérdezi, de gyorsan elvetette az ötletet. Felesége tudni akarta volna, miért kell neki a szám, ő pedig az előző nap és este után nem szívesen árulta volna el. Bármit akart is Laurie, ő még mindig reménykedett abban, hogy a metróban történt haláleset nyomán hosszabb időre eltűnhet a terepen.

A telefon éles csörgése térítette magához a révedezésből. Murphy őrmester jelentkezett.

– Megvan az intézkedő járőr neve, jelvényszáma és mobilja. Toll és papír van kéznél, vagy küldjem át SMS-ben?

– Leírom. Mondhatja.

– A neve Dominic Golacki. Biztosan egy jóravaló ír kölyök. – Murphy minden alkalmat megragadott, hogy elsüsse ezt a poént. Jack kedvéért le is betűzte a nevet, mielőtt megadta a jelvény- és mobilszámot. – Azt mondták, valami polák.

Jack már készült felhívni a megadott számot, amikor hirtelen beugrott a telefonközpontos neve. Cynthia Bellows. A brooklyni KSK számát beírta a kapcsolatai közé, az új bronxi számot viszont nem tudta, ezért vissza kellett hívnia Murphy őrmestert. Néhány perc múlva már a segélyhívószám egyik ügyeletesével beszélt, akit megkért, hogy kapcsolja Cynthia mellékét.

Arra számított, hogy meg kell majd adnia a számát, azután valamikor visszahívják, ezért kellemesen meglepődött, amikor közvetlenül Cynthiához kapcsolták. Bemutatkozott, s ami még fontosabb, hozzátette, hogy dr. Laurie Montgomery férje, majd arra is kitért, hogy Laurie-t nemrég kinevezték az Igazságügyi Orvosszakértői Intézet vezetőjének. Cynthia, aki még nem hallotta a hírt, gratulált az előléptetéshez.

– Szívességet kérnék – tért rá Jack a lényegre, miután megfutották az udvariassági köröket. – Tudom, hogy Laurie-nak többször is megtette ezt. Az egyik bejelentő neve és mobilszáma kellene. Az eset még tegnap történt, az R metróvonalon. Az egyik utas megbetegedését jelentették.

– Tudja a hívás időpontját? – kérdezte Cynthia. – Óránként átlagban száznyolcvan hívást kapunk.

– A pontos időt nem tudom, de kideríthetem, mikor küldték ki a járőrt. Az segítene?

– Hozzávetőlegesen tudja az időpontot?

– Igen. Úgy tíz óra körül.

– Talán ennyi is elég lesz. Meglátom, mit tehetek. Adja meg a számát, és visszahívom.

Miután megadta a számát Cynthia Bellowsnak, letette az irodai telefont, és még ugyanabban a pillanatban megbánta, hogy nem kérdezte meg, mikor számíthat a visszahívására. Nem igazán szeretett telefonálni, következésképp nem igazán értett hozzá. Igazi vaskalaposként jobban kedvelte a személyes kommunikációt, bár az e-mail már feljött a második helyre, és kezdett megbarátkozni az SMS-sel is.

A tekintete Dominic Golacki telefonszámára vetült. Arra gondolt, ő lehetne a következő, mégis habozni kezdett. Laurie annak idején rengeteg segítséget kapott a rendőrség különleges nyomozóegységétől, amikor rendelkezésére bocsátotta az 59. utcai metróállomás térfigyelő kamerájának felvételeit – a szalagok alapján egyértelmű lett, hogy emberölés történt, ami új irányba terelte a nyomozást. Jack tudta, hogy a metrószerelvények belső terében is folyamatos felvétel készül, s ahogy visszaemlékezett Laurie sikereire, felötlött benne, hogy megszerezhetné a kapcsolódó videót. Abból kiderülhetett, ki lopta el a halott nő telefonját és táskáját, így az elkövető letartóztatása nyomán tisztázhatták az áldozat személyazonosságát is, de minél többet gondolkodott ezen, annál valószínűtlenebbnek találta. Még ha ki is szúrja az elkövetőt vagy elkövetőket, ez alapján aligha kapják el őket. Ráadásul rengeteg idő menne el, ami a jelen körülmények között nagy luxus.

Nem kevés kétségbeeséssel galacsint gyúrt Golacki járőr mobilszámából, azután dobott egy hárompontost a szemetesbe, amelyet épp az ilyen helyzetekre rakott az iratszekrény tetejére. Belefáradt a telefonálásba, és abba is, hogy mindenhol falakba ütközött. Ekkor, mintha csak gúnyt akarna űzni belőle, megszólalt a tűzoltóautó szirénája, amelyet ezúttal is elfelejtett átállítani.

– Megvan – tért a tárgyra Cynthia Bellows minden bevezető nélkül. – Nagyon közel járt. Az első hívás 10.02-kor futott be. Még ketten telefonáltak, de velük csak közöltük, hogy a mentők már úton vannak. Ha még érdekli, megvan az első hívó neve és mobilszáma.

– Nagyon is érdekel. – Jack már ezt is kisebb győzelemként könyvelte el. A bejelentőt Tess Eggannek hívták. – Hálásan köszönöm.

– Szívesen. Kérem, adja át Laurie-nak a legjobb kívánságaimat, és gratulálok az előléptetéséhez.

– Úgy lesz, és még egyszer köszönöm. – Jack tudta, hogy nem mond igazat. Nem árulhatta el Laurie-nak, hogy beszélt Cynthiával, mert akkor túlságosan is sok kínos kérdésre kellett volna válaszolnia. Tudta, hogy gyerekesen viselkedik, de ez sem érdekelte.

Amint Cynthia letette, felhívta Tess Eggant. Jól gondolta, a nő dolgozott, ezért jobb híján hangüzenetet hagyott neki. Bemutatkozott, mint az Igazságügyi Orvosszakértői Intézet munkatársa, aki az előző napi segélyhívásáról szeretne vele beszélni, majd meghagyta a mobilszámát. Biztos akart lenni abban, hogy megkapja, ezért SMS-ben is elküldte neki, az IOI központ elérhetőségével együtt, hátha ellenőrizni akarta a személyazonosságát.

Miután ezzel végzett, tovább hintázott a székén, és meredt a mennyezetre. Azt kívánta, bár többet is tehetne, ám e pillanatban nem jutott az eszébe semmi hasznos. Tudta, hogy nem kéne ennyi időt áldoznia a páciens azonosítására, ami mégiscsak mások munkája, de nem bírt leállni. Kellett ez a figyelemelterelés, amit mi sem bizonyított jobban, mint hogy a gondolatai máris Emma és Dorothy körül jártak. Vajon Emma diagnózisa végleges, vagy még van remény? Az autizmust nem könnyű megállapítani, hiszen nem egyetlen betegség olyan árulkodó tünetekkel, melyek biológiai jellemzőit egy laborvizsgálat is megerősítheti. Az ő gyerekgyógyászuk is a sötétben tapogatózik. Ami Dorothyt illeti, Laurie remélhetőleg erőt vett magán és intézkedett, mielőtt Caitlin tényleg faképnél

hagyja őket.

– Helló! Dr. Stapleton! – A résnyire nyitott ajtó mögül egyszerre hangzott köszönés és éles kopogás.

Előrebillent a székkel, és szembetalálta magát egy nővel, aki inkább tűnt kamasz lánynak, mint végzett egyetemistának. Mintha felismerte volna benne az egyik legújabb orvosi-jogi nyomozót. Mióta az IOI két épületre osztódott, megszűnt a dolgozók között korábban meglévő szoros ismeretség, amelyet fájóan hiányolt.

– Mr. Bart Arnold kért meg, hogy személyesen adjam át ezeket a mintákat. – Tárgylemezekkel teli tálcát nyújtott felé, majd felvetett állal és meglibbenő lófarokkal távozott.

Jack pislogva nézett utána. Minden olyan hirtelen történt – ha nem tartja kezében a tárgylemezeket, azt hihette volna, hogy a röpke találkozás csak a képzeletében létezett. Amikor lenézett, nyomban megértette, miért küldött Bart külön futárt. A Jane Doe-anyagot tartotta a kezében. Bartnak láthatóan sikerült rávennie a szövettant, hogy csipkedje magát. Nem egészen huszonnégy óra alatt le is adták az eredményt, amivel alighanem világrekordot állítottak fel. Tudta, hogy elég kemény hangot ütött meg Barttal, de úgy látszik, nem hiába.

Átgurult székével a mikroszkóphoz, és felkapcsolta a lámpát. Az első lemezek mintái a tüdőből származtak. Még kis nagyításnál is egyértelműen látszott a gyulladás mértéke. Nyilvánvaló lett, hogy a halál bekövetkezett még az alvadás megkezdődése előtt. Erősebb nagyításnál már felmérhette a tüdő alveoláris tereiben felgyűlt makrofágok, granulociták, dendritikus és NK sejtek hiperakut gyulladáskeltő sejtinfiltrációját is, azaz a számottevő pusztítást, amely a citokinvihar nyomán maradt. Mint egy rettenetes mikroszkopikus csata vérmezeje. Csak egy kivételesen veszélyes vírus hajszolhatta ilyen ámokfutásba az immunrendszert.

Már a szívszövetek tárgylemezeit készült elhelyezni a mikroszkóp objektívja alatt, amikor a mobilja újra a frászt hozta rá, mivel még mindig nem állította át egy barátságosabb csengőhangra. Indulatosan kapta fel.

– Maga az a dr. Stapleton? – kérdezte egy bántó orrhang.

– Én – felelte Jack, miközben átállította a csengőhangot.

– Tess Eggan vagyok – mutatkozott be a nő. – Kaptam egy üzenetet, hogy hívjam vissza a tegnapi segélyhívás miatt.

– Ó, igen, hát persze – hebegett zavartan Jack. Annyira lekötötte figyelmét a mikroszkopikus mészárszék, hogy erről el is feledkezett.

– Ha maga igazságügyi orvosszakértő, gondolom, annyi is a nőnek, aki miatt telefonáltam.

– Hát… igen. Sajnos már akkor életveszélyes állapotban volt, amikor elszállították. Meghalt, mire beértek vele a Bellevue sürgősségi osztályára.

– Kár érte – sóhajtott fel Tess. – Olyan fiatal volt. Velem egykorú lehetett, és nagyon vonzó. Még a frizurája is hasonlított az enyémre. Az elején majdnem meg is szólítottam. Nem sokon múlt.

– Azt mondja, hosszabb időn át utaztak együtt?

– Igen – felelte Tess. – Bay Ridge-ben lakom, ahonnét az R indul. Nem sokkal utánam szállt fel, a Sunset Parknál. Az az ötödik vagy a hatodik megálló, az 53. vagy 54. utcánál. Nem emlékszem pontosan.

– Azelőtt is látta a metrón? – Jack kezdett felbátorodni.

– Még soha. Pedig emlékeztem volna rá.

– Nem tűnt betegnek, amikor felszállt?

– Egyáltalán nem. Akkor még alig voltunk a kocsiban. Reméltem is, hogy mellém ül, de nem. A közelben választott helyet, de úgy, hogy ne legyen szomszédja.

– Volt nála valami?

– Igen. Egy menő kis hátitáska.

– Telefon?

– Igen. Használta is, miután felszállt.

– Amikor bevitték a Bellevue-be, nem volt nála se táska, se telefon. Pontosan ez a bajom. Nem ismerjük a személyazonosságát. Se rokonok, se barátok, se munkatársak. Senki sem jelentette az eltűnését.

– Hihetetlen. Tényleg nem értem, miért nem tűnt fel senkinek, hogy hiányzik. Ami a táskát és a telefont illeti, szerintem tutira ellopták.

– Igazából mi sem értjük, miért nem telefonál senki.

– Miben halt meg?

– Még nem tudjuk biztosan. – Jack kísértést érzett, hogy rákérdezzen Tessnél, jól van-e, de inkább nem tette. Nem akarta megrémíteni, és miután eltette a telefonszámát, valós veszély esetén később is felhívhatta. – Tudja, mikor fordult rosszabbra az állapota?

– Nem – felelte Tess. – Olvastam. A metrón mindig azt szoktam. Már csak arra lettem figyelmes, hogy levegő után kapkod. Azt hiszem, már elértük az East Rivert, de nem vagyok biztos benne. A Union Square– i állomáson azután összeesett. Ekkor hívtam a 911-et.

– Köszönöm a segítségét. – Tess megerősítette a gyanúját és félelmét, hogy az áldozat egészségesen szállt fel metróra, de mire Manhattanbe ért, már a haláltusáját vívta. Ez újra eszébe juttatta az 1918-as nagy spanyolnáthajárvánnyal kapcsolatos rémtörténeteket. Beleborzongott a hasonlóságba.

– Majd hívom, ha eszembe jutna még valami – ajánlkozott Tess. – Tényleg kár azért a lányért.

Jack kinyomta a telefont, és egy pillanatig elgondolkodott a hallottakon. Az áldozat eszerint a brooklyni Sunset Parkban élt, bár ez sem biztos. Belegondolt, érdemes-e falragaszokat kihelyezni az 53. és 54. utca környékén. Nem valószínű. Már az is végtelenül hosszú időbe telne, hogy kiderítse, melyik városi hivatal jogosult erre. Az ösztöne is azt súgta, hogy kicsi az esély a sikerre. Újra eszébe jutott viszont az áldozat szívátültetése. Mivel ez a tény jócskán leszűkítette a találati kört, jó eséllyel segíthetett tisztázni a nő kilétét. Már csak azt nem tudta, hogyan használja fel minél gyorsabban és hatékonyabban ezt az információt.

Miközben eljátszott az ötlettel, visszatért a szövettan tárgylemezeihez, azon belül is a szívből vett mintákhoz. Noha szabad szemmel nem látott gyulladást, érdekelte, mit mutatnak a mikroszkopikus képek. Ez az eset eddig is tartogatott meglepetéseket. Alacsony nagyítási szintnél szemügyre vette az első tárgylemezt. Teljességgel normálisnak tűnt – kissé túlságosan is normálisnak, ha figyelembe vette, hogy a nő szó szerint belefulladt a testnedveibe. Az erősebb nagyítás is igazolta, hogy semmilyen gyulladás nem történt. Ez azt bizonyította, hogy a szerv nem lökődött ki, bár továbbra is fennállt a lehetőség, hogy a halál a graft-recipienssel szembeni immunreakciója miatt következett be – tűnjék ez bármekkora logikai bukfencnek.

A többi szívszövetminta éppen olyan szokványosnak tűnt, mint a legelső, beleértve az aortahegek, a pulmonáris artériák és vénák, valamint a test nagy vénáinak metszeteit is. Minden gyönyörűen, gyulladás nélkül begyógyult. Amennyire megítélhette, mintaszerű szívtranszplantációt hajtottak végre, melynek eredményeként a páciensnek teljes értékű életet kellett volna élnie.

Ahogy sorra vette a további szerveket – a vesét, a lépet és az epehólyagot –, amelyeken a boncolás során enyhe gyulladásos tüneteket vélt felfedezni, a mikroszkopikus bizonyítékok ugyanezt a következtetést támasztották alá. Ez újfent vírusos megbetegedést sejtetett, ha nem is azonosította a fajtáját. A gyulladás mértéke semmiképp sem felelhetett a tünetekért, még kevésbé a nő haláláért.

A többi lelet sem tartogatott meglepetést. Amint végzett, mindent visszatett a tartóba, hogy megőrizze a tárgylemezek eredeti, szervek szerinti csoportosítását. Félretette a tálcát, hogy a tüdőből vett mintákat megmutassa korábbi munkatársának, dr. Chet McGowernnek, akivel gyakran megosztoztak az érdekesebb ügyeken. Azt akarta tudni, hogy Chet látott-e már hasonló citokinvihart, s ha igen, van-e bármi sejtése arról, mi okozhatta.

Miután visszatért az ismeretlen személyazonosság kérdésére, abban a reményben, hogy a szívátültetés segíthet választ találni, rákeresett a New York-i szívcentrumokra. Meglepte, sőt megdöbbentette, hány helyen végeznek szívtranszplantációt, köztük a szomszédos egyetemi klinikán is. Mivel a Langone Egészségügyi Központ és az IOI szoros munkakapcsolatban állt – a klinika patológus rezidensei váltásban szerezték meg törvényszéki patológiai gyakorlatukat náluk –, először itt próbált tájékozódni.

Számtalanszor átkapcsolták, amivel rengeteg időt elpazarolt, de végül beszélni tudott Nancy Bergmeyerrel, aki az egész transzplantációs programot koordinálta. Határozott, ellentmondást nem tűrő hangján azonnal érezte, hogy jól tájékozott, gyakorlatias emberrel van dolga. Mihelyt megbizonyosodott arról, hogy a nő hajlandó szakítani rá néhány percet, rögtön a lényegre tért.

– Tegnap boncoltam egy húszas évei végén vagy a harmincas évei elején járó nőt, aki egy rendkívül agresszív és gyors lefolyású tüdőbetegségben halt meg. Attól tartok, hogy fertőző lehet. Az a gond, hogy nem ismerjük a személyazonosságát, és ezen minél előbb változtatnunk kell. – Elmondta, hogy a leletek alapján a páciensen három-négy hónappal korábban szívátültetést hajtottak végre, ezért felötlött benne, hogy ez talán segíthet őt azonosítani.

– Meglehet – értett egyet Nancy –, de azért ez messze nem olyan egyszerű, mint gondolná, ráadásul sokkal több időbe is telik. Manapság már erős törvények védik a betegek személyiségi jogait, ami megakadályozza, hogy egy szakmabéli vagy akár más hivatalos személy megfelelő felhatalmazás nélkül beletekinthessen a nyilvántartásba. Kicsit olyan ez, mint a 22-es csapdája. Nem adhatunk ki semmit, hacsak nincs rá felhatalmazása – értsd bírói végzése –, a végzés megszerzéséhez azonban feltétlenül szüksége van a névre. S akkor még nem beszéltem arról, hogy ez rengeteg pácienst érint. Tudnia kell, hogy azok, akiken szívtranszplantációt végeznek, tizenöt-húsz százalékban az ön által megadott korcsoportba tartoznak.

– Te jó ég, éppen ettől tartottam. Hány szívátültetést végeznek évente New Yorkban?

– Azt mondanám, úgy két-háromszázat – felelte Nancy. – Több is lehetne, ha a rendelkezésre álló szervek száma nem korlátozná.

Jack magában füttyentett egyet. A transzplantációs klubba messze többen tartoztak, mint gondolta, az egyéb nehézségekről nem is beszélve.

– Hadd kérdezzek még valamit. A transzplantáció után a páciens szoros megfigyelés alatt marad, igaz?

– Természetesen. Az első hónapban minimum hetente találkozunk vele, szükség esetén biopsziát is végzünk. A harmadik hónapig a kéthetes intervallum számít minimálisnak, ezután a havonkénti, esetleg kéthavonkénti. Természetesen ennél sokkal sűrűbben találkozunk a pácienssel, ha valami probléma adódik, teszem azt akut rejekció, szívritmuszavar vagy csak magas vérnyomás.

– Akkor tehát a páciensek rendszerint a transzplantációs központ közvetlen közelében élnek – vonta le a következtetést Jack. Arra gondolt, hogy ha a nő Sunset Parkban lakott, akkor talán a műtéti beavatkozás helyszínét is arrafelé kell keresnie.

– Általában igen. Legalábbis a mi tapasztalataink szerint.

– A boncoláson a páciens szíve hibátlannak tűnt. Nem találkoztam a legenyhébb gyulladásos tünettel sem. Ha jól veszem ki a szavaiból, előfordulhat, hogy egy-két hónapig nem kellett volna bemennie felülvizsgálatra.

– Igen, ez megalapozott következtetés. Ha arra gondol, hogy el fog telni némi idő, amíg a műtétet végző szívcentrumnak feltűnik a hiánya, akkor mindenképpen.

Jacknek hirtelen eszébe jutott a meglepő toxikológiai eredmény.

– Még valami. A toxikológiai vizsgálat nem talált immunszupresszánst a nő szervezetében. Nem találja ezt meglepőnek?

– Ami azt illeti, több is, mint meglepő – felelt hitetlenkedve Nancy. – Azt javasolnám, hogy futtassák le újra a teszteket. A kilökődés elkerülésére mindenképpen szednie kellett valamilyen immungyengítő szert. Ez a rutineljárás.

– Akkor is, ha a szív kivételesen jól passzolt?

– Legfeljebb egypetéjű ikreknél. – Nancy nem is leplezte kételyeit. – Ha New Yorkban ilyesmi történne, az biztosan vezető hír lenne a Daily Newsban. Talán egy vesénél még előfordulhat, de egy szívnél nyilvánvaló okokból nem. Kellett kapnia valamilyen immunszuppresszánst, akármilyen is volt az egyezőség. Nem is kérdés.

Jack köszönetet mondott, amiért Nancy rászánta az idejét.

– Szívesen – felelte Nancy. – Megadjam a mobilszámom arra az esetre, ha további kérdései lennének?

– Az remek lenne. – Jack lefirkantotta a számot, mielőtt letette. – A fenébe! – kiáltott fel, és akkorát csapott az asztalra, hogy a billentyűzet is felpattant. Mélységes csalódottságot érzett. Azután, teljesen váratlanul, eszébe jutott valami más. Mi a helyzet azokkal a tetoválásokkal?

11

Kedd, 12.38

Miként a legtöbb ember, Jack is úgy gondolta, hogy tisztában van önmagával. Született realistaként tudta, hogy bizonyos személyiségjegyei nem éppen ideálisak – nem tudta például kezelni a lusta és önelégült embereket, amit azért is sajnált, mert többnyire ilyenekkel került kapcsolatba –, ugyanakkor kifejezetten hasznosnak találta például az eltökéltségét. Ha egyszer ráharapott valamire, mint most erre a halálesetre, nem adta fel egykönnyen.

Bekapcsolta a monitort, hogy megnézze a nő tetoválásairól készült fényképeket. Egyenként, alaposan megvizsgálta őket, s ezúttal is elámult a térbeli kirakójátékon. Vinnie említette a Pinterestet, ami talán alkalmas kiindulópont lehetne. Nem szívesen regisztrált, nem akart kéretlen e-maileket kapni, de úgy döntött, vállalja a kockázatot. Amint bejutott az oldalra, a „puzzle tetoválás” szavakat írta a keresőbe. Meglepte a rendelkezésre álló minták végtelen változatossága. Amikor finomította a keresést a „puzzle tetoválás szivárvány” szavakkal, rátalált a keresett mintára, a puzzle-darabka hátterében a szivárvány színeivel, ahogy Vinnie is megmondta.

Ezután a Google-ön keresett rá a pálmafás tetoválásokra, amelyek szintén hihetetlenül népszerűnek számítottak – népszerűbbnek még a kirakójátéknál is. Mint kiderült, a tengerparti életet, a nyarat és a gondtalanságot jelképezték. A kínai írásjelről megtudta, hogy a „szeretet” megfelelője. Végül Jack elolvasott egy hosszú Wikipédia-cikket a tetoválásról és arról, hogy a huszonegyedik századra már a kulturális fősodor teljesen elfogadott részévé vált.

Hátradőlt székében, hogy elgondolkodjon az olvasottakról és általában a tetoválásokról. Sosem értette, miért akar valaki örökre megbélyegzett lenni, vállalva ezzel a fertőzések kockázatát, amikor később bármikor meggondolhatja magát. Most azonban, hogy szembesült a minták barokkos választékával – s némelyeket, mint a szivárványos kirakót, egyenesen tetszetősnek talált –, egészen más szemmel tekintett a jelenségre. Még most sem érzett kísértést, hogy csináltasson magának egyet, de kezdte felismerni, hogy a tetoválás önálló művészeti ággá nőtte ki magát. A gondolatmenet felvetette a kérdést, hogy a művészek vajon felismerik-e egymás alkotásait. Eddig semmi más nem működött, így arra jutott, hogy talán ez lehet a kulcs a személyazonosság megismeréséhez.

Közelebb hajolt a géphez, és elküldött három tömörítetlen fotót a központi nyomtatóra. Jó minőségű képeket akart. Amikor rákeresett Alsó–Manhattan tetoválószalonjaira, talált a közelben egy patinásnak tűnő intézményt, mely a Művészi Tetoválás és Piercing nevet viselte, és a weboldalán kiderült, hogy három elismert művészt foglalkoztat. A Trekkel perceken belül eljuthatott a West Side-ra. Felkapta a dzsekijét, és elindult, hogy menet közben összeszedje az irodában a fotókat. Míg a liftre várakozott, attól tartott, belefut Laurie-ba, aki egyszer már figyelmeztette, hogy ne kezdjen külön nyomozásba. Most aztán végképp nem hiányzott neki egy újabb vita. Sajnos ebédidő volt, a nem kívánt találkozás könnyen bekövetkezhetett, de mivel szüksége volt a jó minőségű fényképekre, nem maradt más választása, mint vállalni a kockázatot.

Berontott a központi irodába, és egyenesen a nyomtató felé vette az irányt, hogy minél előbb túl legyen a látogatáson. Csak futtában intett Cherylnek, aki éppen telefonált, így nem szólíthatta meg. Laurie ajtaja ugyanakkor résnyire nyitva állt, ezért gyors döntésre kellett jutnia, hogy továbbmegy-e, vagy inkább visszavonul. A döntési kényszer hamar elmúlt, amikor Laurie észrevette és intett, hogy jöjjön az irodájába.

Először a fényképeket vette magához – valamennyi borotvaélesre sikerült, az eredeti színeket is tökéletesen visszaadta –, azután megacélozta magát, mielőtt belépett a szentek szentjébe. Hirtelen belenyilallt a bűntudat, amiért reggel úgy osont ki a lakásból, hogy még egy üzenetet se hagyott.

– Örülök, hogy elcsíptelek. Épp a legjobbkor. – Laurie az asztalánál ült, maga előtt néhány kiteregetett tervrajzzal. – Van néhány percem a következő konferenciabeszélgetés előtt. Nagyon eltűntél ma reggel. Hiányoztál. – Őszintén, minden kritikus él nélkül mondta ezt, amit Jack megkönnyebbülten fogadott, különösen azután, hogy így lebukott. A bőrdzseki egyértelművé tette, hogy távozni készül. – Kicsit el is aludtam – tette hozzá Laurie. – Azt vártam, hogy majd felébresztesz indulás előtt, de persze ez nem a te hibád. Csak magamnak köszönhetem. Túl sokáig voltam fenn, de nem hagyott nyugodni ez a sok szám.

– Én meg túl korán eljöttem. Engem ez a metrós eset nem hagyott nyugodni. Minél előbb be akartam érni, hogy kiderítsem, miért nem keresett senki a nő személyazonosságával kapcsolatban. Mint kiderült, egyszerű a magyarázat. Még most sem tudjuk az áldozat nevét, mivel egyetlen rokon vagy barát sem telefonált.

– Ez különös – gondolkodott el Laurie. – Főként azok után, amilyennek leírtad az áldozatot. Biztosan nem volt hajléktalan. – Felállt és megkerülte az íróasztalt, hogy becsukja az iroda ajtaját. Azután lábujjhegyre ágaskodott, és csókot nyomott a férje arcára, amit Jack a megbékélés és bátorítás gesztusaként értékelt.

– Több is, mint különös – jegyezte meg. – Egyszerűen nem megy a fejembe.

– Ráadásul már el is telt a huszonnégy óra. Mint annál a japán metrós gyilkosságnál. Ott is napokba telt, amire kiderült a személyazonosság. Emlékszel rá?

– Nekem is pont ez jutott eszembe – bólintott Jack. – S ha már „az utánzás a hízelgés legőszintébb formája”, én is híven követem a példádat.

Laurie hiába próbálta leplezni elégedettségét.

– Hát nem fura? Emlékszem, annak idején mennyit mondogattad, hogy csak az időmet vesztegetem.

– Mardos is a bűntudat – vallotta be Jack –, de a védelmemre legyen mondva, én még nem jutottam el a térfigyelő kamerákig. Az én áldozatom biztosan nem egy gyilkosság áldozata.

– Akkor miben is követted a példámat?

– Felhívtam a segélyközpontos barátnődet, Cynthia Bellowst. Mondta is, hogy minden jót kíván és gratulál az előléptetésedhez. Hozzád hasonlóan én is kiderítettem, ki hívta a 911-et a metróból. Beszéltem vele, így kiderült, hogy az áldozat még teljesen egészségesnek tűnt, amikor felszállt a brooklyni Sunset Parkban. Kiderült az is, hogy ellopták a hátizsákját és a telefonját.

– Megkerested a nyomozót az eltűnt személyek osztályáról?

– Meg, de Pauli Cosenza mesterdetektívvel nem sokra mentem. Kiderült, hogy csak egy fánkzabáló zsaru, aki ide-oda tologatja az aktákat az íróasztalán. Vagy negyvenszer kicsengett a telefonja, mielőtt egyáltalán méltóztatott felvenni.

– Először én se sok hasznát vettem a telefonos segítségemnek. Még mindig emlékszem a nevére: Stedman nyomozó. Másodszorra viszont mintha kicserélték volna. Talán te is adhatnál a kapcsolatodnak még egy esélyt.

– Talán, de nem várok túl sokat. Azért megkértem Murphy őrmestert, hogy küldjön át mindent, amink csak van. Ujjlenyomatokat, fényképeket és a többit. – Megmutatta a három fényképet is.

– Nem vagyok oda a tetoválásokért – fintorgott Laurie, miután egyenként megvizsgálta mindhárom fotót –, de ezek ízlésesek és érdekesek. Felteszem, a nő leszbikus volt.

– Mi is erre jutottunk, ha számít valamit.

– Nos, a tetoválások talán majd segítenek azonosítani. – Laurie visszaadta a nyomatokat. – Lenyűgöző. Be kell vallanom, kicsit irigykedek is. Mennyivel izgalmasabb a törvényszéki patológia, mint politikusokkal és pénzügyesekkel vitatkozni a költségvetési szabályokról. – Unottan legyintett az íróasztalt elborító tervrajzok felé.

– Még mindig beadhatod a lemondásodat – vetette fel Jack. – Amint találnak helyetted valaki mást, már jöhetsz is vissza hozzánk, hogy tovább gályázz.

Laurie felsóhajtott.

– Mindig szerettem a kihívásokat. Nem most fogok meghátrálni. Na és mi a helyzet a virológus barátoddal? Megtudott már valamit? – Amikor előző este hazatért a kosárpályáról, Jack mesélt arról, hogy a légzőszervi megbetegedéseket leggyakrabban okozó vírusok gyorstesztjei kétszer is negatív eredményt hoztak.

– Ja igen! Kilenc körül beszéltünk. Szerinte máris felismerhetők a korai citopátiás elváltozások a tegnap este leoltott vesesejtkultúrában. Ha ez tényleg igaz, akkor egy ismeretlen patogén vírus lehet a hunyó. Később még feltétlenül beszélek vele.

– A fenébe. Ennek nagyon nem örülök. – Laurie összepréselte az ajkait, és megcsóválta a fejét. – Már csak egy ismeretlen patogén vírus hiányzik az életemből.

– Képzelem. Ezért is gondoltam komolyan, hogy értesítenünk kellene a hatóságokat.

– Nem! – vágta rá Laurie pillanatnyi habozás nélkül. – Ebben továbbra sem engedek. Ahogy tegnap is mondtam, ki kell várnunk egy megalapozott diagnózist. Egy ismeretlen vírus bizonyos szempontból még rémisztőbb is, mint egy ismert. A virológus barátod mit mond, mikorra lesz egyértelmű eredmény?

– Nem ígért semmit. Csak annyit mondott, hogy ha valóban jelen van egy vírus, akkor megpróbálja azonosítani.

– Pontosan így fogalmazott? „Megpróbálja azonosítani?”

– Ha jól emlékszem.

– Szent ég! Ettől tényleg nem lettem nyugodtabb. Van egyáltalán bármi fogalma arról, hogyan próbálja meg azonosítani, és mennyi ideig fog tartani?

– Nem mondta. Talán kérdeznem kellett volna, de nem jutott eszembe. Elég szétszórt vagyok mostanában.

– Nehéz időszakon megyünk keresztül. Ne légy túl szigorú önmagadhoz. – Laurie helyet foglalt a kanapén, majd megpaskolta maga mellett a párnát, hogy Jack is üljön mellé.

– Kiderült még valami, ami elég meglepő – folytatta Jack, miközben engedelmeskedett. – John DeVries éjjel lefuttatta a toxikológiai elemzést, és nyomát se találta immunszuppresszánsoknak. A szomszédos klinika szívsebészeti osztályán megerősítették, hogy ez pont annyira lehetetlen, mint hogy senki sem keres egy ilyen jól szituált nőt.

– Nos, én biztos vagyok benne, hogy Bart Arnolddal előbb-utóbbi kiderítitek, ki volt. Addig is el szeretném mondani, milyen előrelépés történt a hazai fronton. Ma reggel beszéltem Caitlinnel az anyámról.

– Ez is valami.

– Jól érzékelted, hogy Caitlin nem találja a hangot az anyámmal, és torkig van vele, abban viszont nem volt igazad, hogy ki akar lépni.

– Nekem azt mondta, hogy már a távozáson gondolkodik – csattant fel Jack. – Nem én találtam ki.

– Nos, én pedig ma reggel beszéltem vele. Elismerte, hogy az anyámmal nem könnyű kijönni, de azt mondta, hogy kitart a gyerekek miatt.

– Akkor veled egészen másként beszélt, mint velem. Szerintem nem is azon kéne vitázni, hogy ki mond igazat, inkább a bajok gyökeréhez kéne leásni. Az anyáddal is beszéltél?

– Természetesen beszéltem vele.

– Mondtad neki, hogy lassan leakadhatna rólunk?

– Azért ennyire nem szörnyű, Jack – szállt vitába Laurie. – Rávette JJ-t, hogy kerüljön közelebbi kapcsolatba Emmával. Csak azt szeretné, ha szereznénk egy másodvéleményt Emma diagnózisáról.

– Nem értem, miért kell ehhez velünk élnie, hogy pokollá tegye Caitlin életét és az enyémet. Épp eléggé gyötör a bűntudat Emma miatt, nem akarom folyton azt hallani, hogy mindenről a Stapleton-gének tehetnek. S ha még egyszer előjön azzal az oltásellenes szöveggel, sikítani fogok. Miért nem vagy képes megmondani neki, hogy hagyjon már végre békén minket? Van épp elég bajunk nélküle is. Vagy anélkül, hogy Caitlin elmenne.

– Tudod jól, miért nem mondhatom meg neki. Teljesen összeomlana, miközben így is alig tudja megemészteni Emma betegségét, mellesleg pedig nyolcvanhárom éves, szóval neki is megvan a maga baja. Viszont eszembe jutott valami.

– Mi lenne az?

– Beszélek az apámmal. Az utóbbi években és különösen JJ betegsége óta egészen jól szót értünk egymással. Nála jobban senki sem ismeri anyát, és biztosan nem örül, hogy ilyen sokáig távol van tőle.

– Rendben – bólintott Jack –, beszélj csak Sheldonnal. Bármi, csak már legyen vége. Békére van szükségünk, hogy meg tudjunk birkózni ezzel az új helyzettel.

A hirtelen kopogásra mindketten felkapták a fejüket.

– Nyitva! – kiáltott ki Laurie.

Az ajtó kinyílt. Cheryl állt mögötte.

– Elnézést a zavarásért – szabadkozott –, de néhány percen belül kezdődik a konferencia.

– Rendben és köszönöm. Cheryl betette az ajtót.

Laurie és Jack egyszerre pattant fel.

– A konferencia után megpróbálom elérni az apámat – ígérte meg Laurie. – Meglátjuk, mikor beszélhetek vele.

– Remélem, minél előbb.

Laurie kinyújtotta a kezét, hogy játékosan megrángassa bőrdzsekije gallérját.

– Én meg azt remélem, hogy ebédelni indulsz, nem bajt keverni.

– Majd próbálok erőt venni magamon – felelte Jack leplezetlen gúnnyal. Pontosan tudta, mire utal Laurie. Ahogy előző nap, most is arra figyelmeztette, hogy ne ártsa bele magát a metrós esetbe, ne ezzel próbálja elterelni a figyelmét az otthoni gondokról, és végképp ne hozza őt kínos helyzetbe. S ahogy előző nap, Jack azonnal felkapta a vizet. Szüksége volt a figyelemelterelésre, jobban, mint eddig bármikor.

– Pontosan hová is mész? – akarta tudni Laurie. Megváltozott a hangszíne. Egy csapásra visszavedlett az Igazságügyi Orvosszakértői Intézet vezetőjévé, aki nagyon is tudja, mi a dolga.

– Egy tetoválószalonba – árulta el Jack. – Rájöttem, hogy a nagy kavarodásban teljesen elfeledkeztem erről. Azelőtt azt hittem, csak részeg matrózok és rossz arcok járnak ilyen helyekre, de kezd megváltozni a véleményem.

– Remélem, nem akarod átvenni Bart Arnold feladatkörét. – Laurie persze egyetlen szóval sem említette, hogy ő is érdekesnek találja a tetoválásokat. – Szívesebben venném, ha rábíznád a terepmunkát. Tudom, hogy úgysem hallgatsz rám, Jack, de tényleg nem szeretném, ha kínos helyzetbe hoznál. E nélkül is épp elég stresszes az életem.

– Majd észben tartom. – Jack kinyitotta az iroda ajtaját, és kezében a fényképekkel kisétált. Nem köszönt el még Cheryltől sem. Bölcsebbnek találta, ha egyetlen szót sem szól.

12

Kedd, 13.15

Azelőtt is látott már tetoválószalonokat, de mindig olyan benyomása támadt, hogy a város kevéssé kívánatos részein működő, sötét és fenyegető bűnbarlangok, ahová legfeljebb a társadalom számkivetettjei és a bandatagok járnak. Ezért is lepte meg, hogy a Művészi Tetoválás és Piercingre a legkevésbé sem illett ez a leírás. Nem az Ötödik sugárúton nyílt, de mindenképpen felkapott környéken, egy sor előkelő butik között, melyek közül cseppet sem lógott ki.

Alig lépett be az ajtón, máris megtorpant. Világos, tiszta és vidám belső térben találta magát. A rózsafa padlón vitrinek és üvegpultok sorakoztak. Az egyik falon gondosan bekeretezett képeken láthatta a szalon ügyfeleit, a legkülönfélébb korú és társadalmi státuszú férfiakat és nőket, akik mind itt rendelték meg a tetoválásukat vagy piercingjüket. Előbbiek szó szerint bármely testrészre kerülhettek, míg utóbbiak többnyire az arcra és a fülekre korlátozódtak, bár akadt néhány intim testékszer is. Az üzlet elülső, nyilvános részét függöny választotta el a hátsó traktustól, ahol maguk a tetoválások és piercingek készültek.

Az alkalmazottak három ügyfelet szolgáltak ki, két férfit és egy nőt. Valamennyien a katalógusokat lapozgatták – nyilván választani próbáltak –, és a huszonöttől negyvenötig terjedő korosztályhoz tartoztak. Az egyik férfi gondosan vasalt öltönyt és nyakkendőt, a másik férfi és a nő hétköznapi, de márkás öltözéket viselt.

Szinte azonnal felbukkant egy negyedik alkalmazott is. Miként társai, ő is divatosabbnak tűnt vásárlóinál, különösen halványzöldre festett hajtincseivel és a mindkét karját elborító tetoválásokkal.

– Segíthetek? – érdeklődött megnyerő hangon. – A nevem Andre. Tetoválás vagy piercing érdekelné?

– Ami azt illeti, csak néhány kérdésem lenne – felelte Jack, bár jóleső borzongással gondolt bele, mit szólna hozzá Laurie, ha csináltatna egy ízléses tetoválást. Talán még lendítene is a házaséletükön. A szalonig vezető tizenöt perces úton kitisztult a feje. Kezdte kínosan érezni magát, amiért olyan érzékenyen és agresszíven reagált, amikor felesége óvatosságra intette. Soha, semmilyen körülmények között nem akarta tovább nehezíteni a munkáját, ám ugyanúgy arra sem vágyott, hogy az irodájában gubbasszon.

– Milyen kérdése? – Andre hangneme érezhetően megváltozott.

Jack elővette igazságügyi orvosszakértői igazolványát, ami nagyban hasonlított egy rendőrjelvényhez. Korábban is megvillantotta már, mindig sikerrel. Kissé zavarban érezte magát ebben a szokatlan környezetben, ezért szükségét érezte, hogy kiegyenlítse az esélyeket. Összecsapta a jelvényt, mielőtt Andrénak esélye lett volna alaposabban megvizsgálni.

– Egy halálesetben nyomozok, és akadt egy kis problémánk – magyarázta. – Azonosítani szeretnénk az áldozatot, akin három tetoválást találtunk. Beszélnék ezekről az egyik tetoválóművészükkel. Nem tudom, ez a hivatalos megnevezésük? Művészek? Nem sok ilyen szalonban jártam…

– Bizony, hogy művészek – bólintott Andre. – Nem is gondolná, mennyire. Egy pillanat. Azonnal jövök.

Eltűnt a függöny mögött. Az egyik alkalmazott felé sandított, miután nyilván kihallgatta a beszélgetésüket. Felvillantott felé egy ideges mosolyt, mielőtt tovább foglalkozott a vevőjével. Jack belegondolt, mit jelent ez – ha jelent bármit is –, miközben azzal múlatta az időt, hogy megnézte az egyik vitrint. Elképesztő számú és fajtájú piercinget tartalmazott. A tetején vaskos kötet feküdt, tele tetoválásokkal. Sietve átpörgette. Ennyiből is láthatta, hogy a minták száma a végtelenhez közelít.

Egy perccel később Andre visszatért, nyomában egy fiatalos, vékony, sötét bőrű nővel, aki ugyanolyan divatosan öltözött, mint a többi alkalmazott. Hosszú, selymesen fénylő, szinte koromfekete hajának csúcsfényei lilás árnyalatban játszottak. Orrában számtalan piercinget és karikát viselt, míg a mellkasa felső részén, a nyaka alatt aprólékosan kidolgozott tetoválást, melynek motívumai kikandikáltak fehér köpenye gallérja mögül. Gumikesztyűje azt jelezte, hogy munka közben zavarta meg.

– Helló – köszönt a fiatal nő. – A nevem Kristina Vega. Én vagyok az üzletvezető és egyben az első számú tetoválóművész. Kihez van szerencsém?

– Dr. Jack Stapleton vagyok, az Igazságügyi Orvosszakértői Intézet vezető munkatársa.

– Ez nem valami hivatalos ellenőrzés, ugye? – ráncolta a homlokát Kristina.

– A legkevésbé sem – nyugtatta meg. A kérdés megmagyarázta a másik alkalmazott ideges reakcióját. A tetoválás és a piercingek behelyezése egyaránt egészségügyi kockázatokkal járt, ezért a hatóságok nyilván figyelemmel kísérték a szalonban zajló munkát. – Amint azt Andrénak már említettem, bizonyos tetoválásokról szeretnék beszélni önnel. Ezekről lenne szó. – Elővette és kiterítette a fényképeket a legközelebbi üvegpulton. A katalógussal súlyozta le őket.

Kristina érezhette, hogy néhány percig még biztosan nem tér vissza a munkájához, mert lassan lehúzta gumikesztyűjét, és megkérte Andrét, hogy menjen hátra és kérjen elnézést a vendégétől. Ezután gondosan kisimította és alaposan megvizsgálta a fényképeket. Nem kapkodott. Andre szinte nyomban visszatért, és a nő válla felett leskelődött.

– Nem rossz – húzta ki magát végül Kristina. – A kínai írásjel elég amatőr, de a puzzle és a pálma rendben van, leszámítva a kisebb hibákat. Mindkettő erős négyes.

– Érdekes. – Igazából magát a nőt tartotta érdekesnek, s eltűnődött, hogy talán idősebb, mint gondolná. Eleinte húsz és harminc közé tette a korát, de mostanra elbizonytalanodott. Nagyon érett benyomást tett rá. – Persze igazából nem a minősége érdekel – tette hozzá –, hanem hogy mennyire egyedi. A tetoválóművészek praktikus okokból nem szignózzák a műveiket, ezért érdekelne, hogy ismerős-e valahonnét. Gondolom, felismerné, ha ön csinálta volna.

– Hogyne, feltétlenül – bólintott Kristina. – Főleg az egyedi mintákat. Minél gyakoribb, annál kevésbé felismerhető, még a készítő számára is.

– Kifejtené ezt bővebben?

– Rengeteg kész minta létezik – magyarázta Kristina. – Az ügyfelektől vagy a művészektől származnak, de vannak például profi illusztrátorok is, akik ilyen mintákat terveznek. Ezeket láthatja a falakon és a katalógusokban. – Kristina megpaskolta a vaskos albumot, amit Jack az imént lapozott át. – Ez a nagy átlag. A neten megveszi a mintát, amit azután könnyen lemásolhat, újra és újra. Szinte mindenki ezt csinálja, de az elmúlt években olyan üzletek is létrejöttek, mint ez itt, ahol személyre szabott mintákat használunk. Mindent az ügyfelünk kérése szerint, egyedileg dolgozunk ki, így a munkáink sokkal könnyebben felismerhetők.

– Most már értem – bólintott Jack. – Mi a helyzet ezzel a három fotóval? Ezek kész minták vagy egyediek?

– A kínai írásjel nagyon elterjedt. A kirakó is, a neten egy csomó változatban megtalálhatja. Az egyetlen, ami itt egyedi, a Helen név.

– Vagyis a minta teljesen átlagos? – kérdezett rá Jack. Vinnie is mondott valami ilyet a boncoláson, mégis remélte, hogy nincs igaza.

– Ja, igen. Tök átlagos. – Kristina felmutatta a bal csuklója belső felét. Ugyanúgy egy puzzle szerepelt rajta, csak ezúttal a Kate névvel. – Egy ideig csak párok kértek ilyet, de manapság egyre gyakoribb, mióta az autistákat támogató szervezetek is felkarolták.

– Micsoda? – Jack alig hitt a fülének. Úgy érezte, mintha Kristina képen törölte volna egy mosogatóronggyal.

– Igen. – Kristina figyelmét elkerülte a heves reakció. – Én is csináltam már néhány párnak, akiknek autista a kölykük. Nem pont ilyet, de hasonlót. Valami olyasmiről szól, hogy a betegség olyan, mint egy puzzle, de én sem értem pontosan.

Jack próbálta visszanyerni a lélekjelenlétét.

– Hát a pálmafa? – kérdezte.

– Az a leggyakoribb a háromból. – Kristina előrehajolt, és újra megvizsgálta. – A pálmák nagyon népszerűek a jelentésük miatt. Bárki is csinálta ezt, szerintem menet közben találta ki. Még csak minta se kellett hozzá.

– Ha lát egy ilyen tetoválást, van róla valami sejtése, hogy ki csinálhatta?

– Nem igazán. – A nő még egyszer a fotók fölé hajolt. – A levelekről eszembe jut az egyik barátom, de az is lehet, hogy csak mindenfélét belelátok.

– A barátja a városban dolgozik? – Ha elérhető közelségben megtalálhatta a művészt, egy próbát mindenképp megért.

– Nem éppen, Detroitban – felelt Kristina –, szóval nem is lehet ő. Hadd mutassam meg a két kollégámnak, talán ők okosabbak lesznek. Ön szerint a városban készültek, netán itt Manhattanben?

– Sejtelmem sincs – vallotta be Jack.

A két másik művész egyforma lelkesedéssel űzte szakmáját – egyikük még impozáns piercing-kollekciót is viselt –, a pálmafás tetováláson azonban egyik sem ismert fel olyan egyedi jegyet, ami alapján azonosíthatta volna a művészt. Kristina visszaküldte őket az ügyfeleikhez.

– Sajnálom, hogy nem tudtunk többet segíteni. Most már nekem is vissza kell mennem. Adok egy névjegyet arra az esetre, ha eszébe jutna még valami.

Jack elvette a névjegyet, köszönetet mondott, és kilépett az üzletből. Miközben kinyitotta a lakatot a bicikli láncán, erőt vett rajta a csüggedés. Határozottan öregnek és ódivatúnak érezte magát ebben a fiatalos és menő művészközegben, ám ami ennél is fontosabb, Kristina szavai nyomán csak még inkább eluralkodott rajta a tehetetlenség érzése. Azért vágott bele a nyomozásba, hogy elterelje figyelmét az otthoni gondokról, most mégis ezek körül jártak a gondolatai. Igazságtalan és kíméletlen egybeesésnek tűnt, hogy a halott nő tetoválása egyszersmind az autizmus elfogadását is jelképezte.

13

Kedd, 14.35

Mire lefordult kerékpárjával az IOI rakodórámpájára, már sikerült összeszednie magát. Az Emma diagnózisára tett váratlan utalás ahelyett, hogy elcsüggesztette volna, csak még nagyobb erőfeszítésre sarkallta. Nemcsak abban a hitében erősödött meg, hogy a tetoválás készítője képes lehet azonosítani a metróban megbetegedett áldozatot, de az is felötlött benne, hogy a tetoválás segítségével talán megkerülheti a klinika osztályvezetője által említett 22-es csapdáját. Leginkább az a tudat bátorította fel, hogy a tetoválás a nő karjának tenyér felőli oldalán helyezkedett el, ily módon az aneszteziológus a szívátültetés során mindvégig láthatta.

Miután eltette biciklijét a szokott helyre, a hátsó felvonóhoz sietett. Ahogy elsietett a hullaház kis irodája előtt, Vinnie észrevette és utána kiáltott. Nem hallotta a kérdését, de nem is érdekelte, csak beugrott az alagsori szinten várakozó fülkébe. Az összes közül a hátsó felvonó mozgott a leglassabban, ezért az évek során megtanulta, hogy ki kell használnia minden ilyen felkínálkozó lehetőséget. Akármit is akart tudni, Vinnie várhatott – ha mégsem, bármikor felhívhatta telefonon.

Amikor berontott az irodájába, azzal sem bajlódott, hogy felakassza a dzsekijét, csak ledobta az asztalra. Leült, és lázas izgatottsággal keresni kezdte Nancy Bergmeyer mobilszámát. Emlékezett rá, hogy a nő megadta neki, ő pedig le is jegyezte – de hová? Nem akart még egyszer a klinika nehézkes és időrabló központjára hagyatkozni. Végül kezébe akadt a jegyzetfüzet, és rajta a szám.

Néhány csengés után sajnos bekapcsolt a hangposta, így jobb híján üzenetet hagyott. Amint letette, a biztonság kedvéért küldött egy üzenetet is. Ez bevált. Még a dzsekijét sem tudta felakasztani, máris megcsörrent a telefonja. Nancy Bergmeyer jelentkezett.

– Ne haragudjon, hogy megint zavarom – szabadkozott Jack.

– Semmi gond. Ezen a héten még nem műtöttünk, és a legutóbbi páciens teljesen problémamentes.

– Támadt egy érdekes ötletem – vágott bele. – A páciensnek, akit tegnap boncoltam, van egy nagyon érdekes és színes tetoválása a jobb csuklóján. Egy puzzle-t ábrázol. Ha bárkik betege volt, aligha kerülte el a figyelmüket, különösen az altatás során. Mi lenne, ha azt kérdezném, végeztek-e szívátültetést egy ilyen páciensen? Hogyan reagálnának? Gondoltam, egy próbát mindenképp megér…

– Érdekes felvetés – válaszolt Nancy. – Nem is tudom, mit feleljek. Érdemes lenne kikérni a jogi osztály véleményét. Amúgy az IOI-nek van hatósági jogköre, ugye?

– Természetesen. Ez nem is kérdés.

– Nem is tudom. szerintem működne. Minél többet gondolok rá, annál hajlamosabb vagyok ezt hinni. Ha elsőre azzal keres meg, hogy megfordult-e nálunk egy hölgybeteg az ön által említett tetoválással, szerintem gondolkodás nélkül azt feleltem volna, hogy körbekérdezek.

– Ezt akartam hallani – vallotta be Jack. – Oké, egyelőre ennyi. Akkor most felhívok néhány szívcentrumot, és felteszem ezt a kérdést. Ön szerint kit keressek?

– Ugyanúgy a program vezetőjét – felelte Nancy. – Amennyire tudom, mindenhol külön koordinátor felel a transzplantációs programért, neki teljes körű rálátása van a dolgokra.

– Köszönöm a segítséget. Tényleg hálás vagyok érte.

– Sok szerencsét. A helyében én a Columbia-Presbyteriannel kezdeném. Náluk végzik a legtöbb ilyen műtétet. Remélem, beválik a terve.

– Hát még én. – Amint letette a telefont, Jack maga felé fordította a monitort, hogy rákeressen a Maimonides Egészségügyi Központra, és kiderítse, végez-e szívátültetést. A metrón talált páciens a brooklyni Sunset Parkban lakott, így a nagy kórházak közül a Maimonides esett hozzá a legközelebb. Az ő szemében ez komolyabb súllyal eset latba, mint hogy hol végzik a legtöbb beavatkozást, bár valahol tudat alatt az is beugrott, hogy az Egyesült Államokban a Maimonides végezte a legelső szívátültetést. Ezek után mélységes csalódással töltötte el, hogy a kórház már nem végez transzplantációt, ha meg is maradt a város egyik meghatározó szívcentrumának.

Ahelyett, hogy intézetről intézetre járt volna, rákeresett a „szívátültetés New Yorkban” kifejezésre, majd listába szedte az érintett központokat és azok telefonszámát. Egyelőre kizárta a Westchesteri Egészségügyi Központot, amely túlságosan távol esett mindentől, legfőképpen Brooklyntól, így hét intézetre fogyatkozott a lista. Ebből kettő a Hudson folyó túloldalán, New Jersey-ben működött. Ha módszeresen akart haladni, északon kezdte, a Montefiora Egészségügyi Központtal.

Nem tudta, milyen fogadtatásra számítson, mindenesetre kellemesen meglepődött. Úgy tűnt, az elmúlt években a versenyszemlélet és az ügyfélszolgálati hatékonyság kiszorította a kelletlen kórházi alkalmazottak korábbi attitűdjét, így nem került nagy erőfeszítésbe elérni Nancy Bergmeyer itteni megfelelőjét. Curtis Freeholdnak hívták. Ő vezette a Montefiore szívtranszplantációs programját.

Miután bemutatkozott mint igazságügyi orvosszakértő, Jack sietve elmagyarázta, miért telefonál, majd megadta az áldozattal kapcsolatos összes szükséges adatot, beleértve a szivárványszínű tetoválást is. Végül feltette a kérdést, hogy az elmúlt négy-öt hónapban megfordult-e ilyen páciens a Montefioréban.

– Személy szerint én nem emlékszem rá – felelte Curtis hosszú tanakodás után –, de a legtöbb nővér bent van, szívesen megkérdezem őket. Talán még az altatócsapat is elérhető. Tudja tartani? Egy perc alatt megvagyok.

– Hogyne, nem gond. – Jack kezdett felbuzdulni. Curtis nemcsak segítőkésznek bizonyult, de egy szóval sem említette a betegek személyiségi jogait.

Várakozás közben arra gondolt, hogy visszahívhatná Arethát. A nő ugyan ígéretet tett rá, hogy felhívja, amint van valami eredmény, de már nem bírta kivárni. Amint arra Laurie minden alkalommal emlékeztette, egyértelműen ki kellett mutatnia egy adott vírus jelenlétét. Ez fontosabbnak tűnt még az áldozat személyazonosságánál is. Abban sem lehetett biztos, merrefelé indul tovább Aretha, ha a szövetkultúrában valóban kimutatható a vírus jelenléte. Mennyi ideig kellett várnia – egy napig, egy hétig, egy hónapig? Nagyon nem mindegy.

– Hát, sajnos nincs szerencséje – tért vissza Curtis a vonalba.

– Még néhány tetkórajongó is akad a csapatban, ezért teljes biztonsággal kijelenthetjük, hogy az ön által keresett páciens nem fordult meg nálunk. Biztosan feltűnt volna. Tényleg sajnálom.

– Köszönöm a fáradozását – sóhajtott fel Jack.

– Hagyja meg a számát – javasolta Curtis. – Kiírom a faliújságra, ahol mindenki láthatja. Ha bárkinek eszébe jut valami, tudni fogja.

Jack megadta a telefonszámát, mielőtt letette, majd visszatért a listához, hogy felhívja a következő intézményt, a Columbia-Presbyteriant. Itt is hasonló szívélyességgel fogadták, mint a Montefioréban. Egyértelmű lett, hogy a kórházak egymással versengenek a páciensek elnyeréséért, ezért mindent megtesznek azok elégedettségéért. Csakugyan új korszak köszöntött be. Szemész korában Jack még az ügyeletest is rettegett felhívni, hogy egyeztesse vele a műtéti időpontokat.

Ezúttal is a program vezetőinek egyike jelentkezett, aki, miután feltette neki a kérdést, ugyanolyan szívélyes hangon válaszolt, bár nem adott olyan határozott választ, mint Curtis a Montefioréban. Nem gondolta volna, hogy bármelyik páciensükre is illene a leírása, de azért nem esküdött volna meg erre. Akárhogy is, ugyanúgy megígérte, hogy visszahívja, amennyiben változik a helyzet.

Míg a listán következő Mount Sinai Egészségügyi Központ emberének bejelentkezésére várt, újra Arethára és a szövetkultúrájára gondolt. Egyedül abban talált megnyugvást, hogy nem történt más hasonló haláleset. Megmondta Bartnak, hogy haladéktalanul keresse meg, ha lenne. Amennyiben a metrón utazó nő valóban egy új járvány indexbetege volt, legalább nem terjesztette el széles körben a halálos kórokozót. Vonakodva bár, de lassan kezdett igazat adni Laurie-nak, amiért nem kongatta meg azonnal a vészharangot.

– Úgy tűnik, egyetlen páciensünk sem viselt ilyen tetoválást – közölte Harriet Arnsdorf, a Mount Sinai transzplantációs programjának vezetője, amikor újra felvette a kagylót. – Mindenki, akivel csak beszéltem, kitartott amellett, hogy emlékezne egy ilyen esetre.

– Azért hálás vagyok, hogy megpróbálta. – A biztonság kedvéért itt is meghagyta a mobilszámát.

Miután letette a kagylót, hátradőlt, és újra átgondolta stratégiáját. Már csak egyetlen manhattani transzplantációs központ maradt, a Manhattani Közkórház, mielőtt továbblépett a New Jersey-i Newarkba, a Beth Israel Egészségügyi Központra. Nem tehetett róla, máris kezdett alábbhagyni kezdeti lelkesedése. Úgy tűnt, hiába reménykedett abban, hogy a szívátültetés és a tetoválás motívumának összekapcsolásával közelebb kerülhet a rejtélyes személyazonossághoz. Talán azzal, hogy elküldte a tetoválásokról készült fényképeket, hatásosabban felidézhette az emlékeket, mint ha csak leírta volna őket. E gondolatmenetet követve lefotózta telefonjával a kirakós tetoválást, hogy szükség esetén elküldhesse a még hátralévő programigazgatóknak.

Amint a hívás befutott az MKK Transzplantációs Programhoz, mely a net szerint a Zhao Szívcentrumhoz tartozott, önkéntelenül is arra gondolt, hogy az MKK nem éppen a legkedvesebb kórháza. Leginkább azért ódzkodott tőle, mert az AmeriCare betegbiztosító és egészségügyi szolgáltató tulajdonában állt, amely a távoli múltban kulcsszerepet játszott abban, hogy ő klinikai sebészből törvényszéki patológus lett. Így legalább nem függött az egészségbiztosítóktól, amelyeket felelőssé tett azért, hogy gigászi pénznyomdává változtatták az amerikai egészségügyet, s ezzel a betegeket és az orvosokat egyaránt hátrányos helyzetbe hozták.

Noha ezúttal nehezebben jutott el az illetékeshez, végül kapcsolták neki Bonnie Vanderway-t, az MKK Transzplantációs Programjának klinikai igazgatóját. Azonnal belekezdett az immár tökéletesre csiszolt beszédbe: bemutatta saját szakmai hátterét, majd felidézte az elhunyt halálának körülményeit, megemlítette a három-négy hónappal korábban történt szívátültetését, és hangsúlyozta, hogy az IOI– nek feltétlenül meg kell ismernie a személyazonosságát. Nem bajlódott annak kifejtésével, hogy miért. A halál közvetlen okát sem nevezte meg.

– Az mindenképpen megkönnyíti az azonosítást, hogy a holttest magán viseli a fent említett egyedi azonosító jegyeket, nem is beszélve a műtéti hegekről. Leginkább a három különálló tetoválásra szeretném felhívni a figyelmet. Az egyik különösen szembeötlő. A jobb csukló belső felén látható, így az infúzió bekötésekor is feltűnhetett. Abban reménykedem, hogy valamelyik kollégája talán emlékszik rá, amennyiben a páciens szívátültetésére önöknél került sor. Talán legjobb lenne, ha elküldeném önnek a fényképét, amennyiben hajlandók vetni rá egy pillantást. Tudja, egy kép többet ér ezer szónál…

– Nem mondja – nevetett fel szárazon Bonnie. – Persze, küldje csak el. – Megadta a mobilszámát. Egy pillanattal később a nő telefonja jelezte a beérkező üzenetet. – Most nyitom meg – tudatta Bonnie.

– Csak nyugodtan.

– Hű – füttyentett halkan a nő. – Ezt tényleg szembeötlő. Mondjak valamit? Szerintem emlékszem is rá.

– Igazán? – kérdezte Jack közönyös hangon. Még nem akarta beleélni magát a sikerbe.

– Persze nem vagyok benne egészen biztos – tette hozzá Bonnie. Nyilván alaposabban is megvizsgálta a fényképet. – Mintha láttam volna az utókezelőben, de csak futólag. Azt hiszem, az keltette fel a figyelmem, hogy mennyire színes. Tudja, nagy hangsúlyt fektetünk a pácienseink utógondozására.

A nő pillanatnyi szünetet tartott, míg összeszedte a gondolatait.

– Bár pontosabban emlékeznék, de sajnos nem megy. Csak annyit mondhatok biztosan, hogy nem az én páciensem volt. Az a helyzet, hogy nemcsak a programot felügyelem, de osztályvezető főnővérként is dolgozom. Legjobb lesz, ha körbekérdezek. Tudja tartani, vagy inkább visszahív?

– Tartom. – Jack egyre közelebb érezte magát a sikerhez, ezért nem akarta elereszteni az egyetlen esélyt. Füléhez szorította a telefonját, ahogy elrúgta székét az asztaltól. Feltette lábát, közvetlenül a mikroszkóp mellé, míg próbálta eldönteni, hogy merre induljon tovább, ha az MKK is zsákutcának bizonyulna. Az okozta a gondot, hogy nem tudhatta előre, mennyire lesz együttműködő a kórház vezetése. A múltban többször is összetűzésbe keveredett az MKK-val, amelynek vezetői meg sem próbáltak a segítségére lenni, s emiatt Binghamnél is bajba került. Előző este Laurie is erre utalt. Az AmeriCare kivételesen jövedelmező vállalkozás volt, és ennek megfelelően irányította zászlóshajóját, az MKK-t is. Annak idején szinte semmilyen információt nem sikerült kicsikarnia a kórházból, amely minden haláleset kapcsán a negatív hírveréstől tartott, s emiatt több parázs vitát is folytatott a kórház igazgatójával. A helyzetén tovább rontott, hogy az igazgató szoros politikai kapcsolatot ápolt New York polgármesterével, aki lényegében őt is foglalkoztatta.

– Oké – szólt a telefonba Bonnie minden bevezető nélkül, amint visszatért. – Jól tudtam. Volt egy harmincas nőbetegünk azzal a tetoválással, amelyről képet küldött. Beszéltem a koordinátorával, Tatiana Popovval, és amikor megmutattam neki a fotót, határozottan emlékezett a tetoválásra. Szerinte jó eséllyel a nő az, akit keres.

– Az időpont is passzol? – kérdezte Jack.

– Jesszusom, azt nem kérdeztem. Na várjon!

Hallotta, ahogy Bonnie a háttérben elkiáltotta magát, és azt tudakolta, mikor is történt az eset. Nem hallotta a fojtott választ, de Bonnie hangja azonnal visszaúszott a vonalba.

– Úgy tűnik, szerencséje van.

– Hihetetlen. Ha megadom az e-mail címem, el tudná küldeni a páciens adatait?

– Hm. – Egy hosszú pillanatra néma csend lett. – Nem hinném – felelte végül Bonnie. – Legalábbis nem azonnal.

– Mi a gond? – kérdezte Jack, noha nem akarta hallani a választ.

– Nos, az igazgató kifejezetten arra utasított minket, hogy egyetlen páciens adatait se adjuk ki, csak ha előtte egyeztettünk a jogi osztállyal. Tudja, a betegek személyiségi jogai meg a többi. Meg van kötve a kezünk. A kórház vezetése nagyon komolyan veszi ezt a kérdést. Nem akarom, hogy kirúgjanak. Talán még azt sem mondhattam volna el magának, hogy felismertem azt a tetoválást.

– Mint hivatalos ügyben eljáró hatósági személy bírói végzést is kérhetek. – Jack alapjában véve igazat mondott, még ha nem is akart rálépni erre a rögös útra, amelyen túlságosan hosszú időbe telt volna végigmenni. Ha azt akarta, hogy a személyazonosság megállapításának legyen bármi értelme, azonnal kellett az információ, nem a jövő héten. A jogi út semmi jóval nem kecsegtetett.

– Tisztában vagyok vele, ezzel együtt követnem kell az intézmény belső szabályait. Ez az eset amúgy is épp elég komplikált.

– Valóban? – élénkült fel Jack. – Amennyiben?

– A pácienst a műtét napján szállították át egy New Jersey-i kórházból, melynek együttműködési megállapodása van a mi Zhao Szívcentrumunkkal. Ők álltak minden költséget.

– Ez elég érdekesen hangzik. Gyakran előfordul ilyesmi?

– Tudomásom szerint nem. Nálam először történt meg, pedig majdnem két éve vagyok itt, az előző helyemen pedig öt éven át vezettem a programot. Ám attól függetlenül, hogyan került ide, hatalmas tragédia, hogy elvesztettük a pácienst. Biztos vagyok abban, hogy a munkatársaink is így gondolják, még ha nem is töltött itt annyi időt, mint mások. Az ember óhatatlanul is közel kerül a betegekhez. Tatiana alig hitt a fülének, amikor megmondtam neki, hogy miért érdekel a tetoválás. Emlékezett rá, hogy a pácienssel minden a legnagyobb rendben ment. Amikor behozták, még élet és halál közt lebegett, azután négy vagy öt nappal később egyszerűen kisétált innét, mintha életében nem ült volna tolókocsiban.

– Érdekes. – Ami azt illeti, az egészet olyan hihetetlennek találta, hogy nem is tudta, mit mondhatna. Pedig mondania kellett valamit, ha nem akarta, hogy Bonnie letegye, ami a jogi osztályra tett utalás fényében nem is lett volna meglepő. – Vajon miért csak aznap szállították át?

– Minden páciensünk, akit megműtünk, felvételt nyer a programunkba, emellett szerepel a Szervellátó és Transzplantációs Hálózat várólistáján is. Ez esetben mégsem így történt. A pácienst egy New Jersey-i kórházban vették fel, amely épp akkor próbált hatósági engedélyt szerezni, hogy átültetéseket végezhessen. Nem ismertem a nő kórtörténetét, még azt se tudtam, korábban kapott-e bármilyen keringéstámogató eszközt a szívelégtelenségére. Mint mondtam, nem az én páciensem volt, csak annyit tudtam, hogy az állapota hirtelen rosszabbra fordult, és azonnali szervátültetés nélkül biztosan meghal. Erre, csodák csodája, a kórháza előállt egy célzott szervadománnyal, ami tökéletesen megfelelt a számára. Csak mivel még nem rendelkezett a szükséges engedélyekkel, a pácienst és a szervet légi úton ideszállították.

– Mit jelent az, hogy célzott szervadomány? – kérdezett közbe Jack.

– Ilyenkor a donor, vagy jelen esetben a donor családja szerződésben köti ki, ki legyen a kedvezményezett. Szív esetében nem túl gyakori, de előfordul. Ezekben az esetekben általában közeli rokonokról van szó, de mint mondtam, nem ismerem az ügy körülményeit. Csak azt tudom, hogy a donor motorbalesetet szenvedett. A transzplantációs iparban talán a motorosokra lehet leginkább számítani mint szervdonorokra.

– Tehát azt mondja, hogy a műtétet ugyan az MKK-ban végezték, de az ilyenkor szokványos előkészítő munkát egészen máshol?

– Pontosan. A teljes műtéti előkészítés a New Jersey-i kórházban zajlott, beleértve a páciens és a szerv felkészítését, sőt utóbbi esetében a szerv kivételét is. Ezzel senkinek nem volt problémája, elvégre a két intézmény együttműködési szerződést kötött egymással, és a műtétet vezető szívsebész is dolgozik a mi programunkban. A második legjobb szívsebészükről van szó. Elkísérte a pácienst és a szervet, mindvégig segédkezett mindenben. Amennyire tudni lehet, a műtétet is ő maga végezte el.

– Oké, már értem, miért mondta, hogy komplikált ügy. Nos, ha ez jelent bármi vigaszt, a helyzet számunkra sem egyszerűbb. Nemcsak az áldozat személyazonosságát nem ismerjük, ami igencsak ritka ezekben a társadalmi körökben, de a toxikológia azt is kimutatta, hogy a szervezetében nyoma sem volt immunszuppresszánsoknak. Nem találja ezt meglepőnek?

– Olyannyira, hogy el sem hiszem – vágta rá Bonnie. – Kivétel nélkül minden transzplantációban alkalmazunk immungyengítő szereket. Csökkentenünk kell a kilökődés veszélyét, legyen bármilyen jó az egyezés.

– Én is így gondoltam. Ez a tény csak tovább bonyolítja a dolgot. Ha már itt tartunk, lassan már semmit sem értek. Meggyőződésem, hogy az ügy további vizsgálatot követel, ezért jó lenne személyesen is beszélni. Harminc percen belül odaérhetek. Lehetséges, hogy még ott lesz?

– Háromkor lejár a munkaidőm – felelte vonakodva Bonnie –, de persze sosem sikerül olyan korán szabadulnom. Még egy csomó elintéznivalóm lenne, viszont nem vagyok biztos abban, hogy bármi mást mondhatok az eddigieken felül.

– Vállalom a kockázatot. Talán bent lesznek mások is, akik közvetlenül kapcsolatba kerültek az üggyel. Gondolok itt elsősorban a műtétet végző sebészre. Biztosan érdekelné, milyen felfedezéseket tettem a boncolás során…

– Ebben lehet valami – értett egyet Bonnie. – Azt hiszem, dr. Barton volt az. Meglátom, talán bent van. Nyilván szeretne beszélni önnel.

– Hol találom meg, Bonnie?

– Jöjjön a Zhao Szívcentrumba. A transzplantációs program a negyediken van, az északi szárnyban. Dr. Barton irodája sincs messze, ami leegyszerűsíti a dolgokat. Majd szólok a recepciósnak, hogy csipogjon rám, ha ideér.

– Akkor nemsokára. – Amint letette a kagylót, Jack felkapta a dzsekijét. Azután, hirtelen sugallatra, magához vette az egyik boncoláson készült fényképet, összehajtogatta és a farzsebébe gyűrte, mielőtt kilépett az ajtón.

14

Kedd, 16.05

Ahogy északnak, a Manhattani Közkórház irányába tekert, észre sem vette a körötte örvénylő csúcsforgalmat. Dacára a rengeteg csalódásnak, amit az eset kapcsán eddig el kellett könyvelnie, szinte kicsattant az energiától. Bár tudta, hogy a személyazonosságra elsősorban a járványmegelőzés miatt lenne szükség – amennyiben bebizonyosodik, hogy az ismeretlen nő halálát egy veszélyes és fertőző vírus okozta –, immár egy másik, személyesebb indítékot is talált a nyomozásra. Ősellensége, az AmeriCare és kórháza, az MKK is érintett volna az ügyben, de ami ennél is több: kezdte úgy érezni, hogy valami nagyon nem stimmel ezzel az egésszel.

Mint a legtöbb orvos, ő is pontosan tudta, milyen szigorú szabályok rendelkeznek a transzplantációra alkalmas szervekről, főként azok állandó hiánya és az egyenlő elbírálás fontossága miatt. Csak az Egyesült Államokban bármely tetszőleges napon mintegy háromezer kétségbeesett páciens várt a szívátültetésre, és közülük sokan meghaltak, mielőtt találtak nekik beültetésre alkalmas szervet. Jack azt is tudta, milyen szigorúan felügyeli az elosztást az Országos Szervelosztó Hálózat, az OSH, csakhogy a Bonnie Vanderway-jel folytatott beszélgetésből kiderült, hogy az OSH nem vett részt az általa boncolt páciens ügyében. Némi képzavarral: nem kellett agysebésznek lennie ahhoz, hogy tudja, ezzel a szívműtéttel nem stimmel valami.

Fütyörészni kezdett tekerés közben. El akarta terelni a figyelmét, hát most sikerült – ez az ügy akkor is tovább foglalkoztatta, ha kiderült, hogy nem történt vírusfertőzés. Ugyanakkor vigyáznia kellett, már csak Laurie érdekében is. Amikor legutóbb, tíz évvel korábban egy sor boncolási eredmény miatt összerúgta a port a Manhattani Közkórházzal, óriási fejfájást okozott Laurie elődjének, és kis híján el is veszítette az állását. Ezek – és Laurie figyelmeztetése – után nagyon diplomatikusnak kellene lennie, feltéve persze, ha képes rá. Leginkább arra kell vigyáznia, hogy ne taposson bele minden érintett önérzetébe, valahányszor súlyos visszaéléssel, inkompetenciával, netán e kettő keverékével találkozik.

Az MKK-nál talált egy közlekedési táblát, melyhez odaláncolhatta a Treket. A kabátját és a sisakját a másik biciklizárral kötötte le, ami az ülést is biztosította. Épp elég rossz tapasztalatra tett szert ezen a környéken, nem akarta gyarapítani a számukat.

Egy pillanatra megállt a kórház égbe szökő épületének árnyékában. Az intézmény előző életében még neves egyetemi klinikának számított, az 1990-es évek elejét azonban annyira megsínylette, hogy az AmeriCare végül bagóért jutott hozzá.

Odabent felment a lifttel a negyedikre. Nem tehetett róla, nyomban eszébe jutott az a régi eset, amikor leleplezte a kórház laboratóriumának egyik vezetőjét, aki szándékosan elterjesztett egy halálos fertőző betegséget. A fickó járványt akart kirobbantani, de szerencsére nem értett hozzá. Olyan mikroorganizmusokat választott, amelyek emberről emberre nem terjedtek hatékonyan, míg végül ő is influenzás nem lett.

Miután a negyediken kiszállt a liftből, teljesen lenyűgözte a látvány. Noha az MKK egyes részeit azután sem újították fel, hogy az AmeriCare átvette az üzemeltetést, a Zhao Szívcentrum egyértelműen a kivételek közé tartozott, ráadásul nemrégiben építhették át. A modern egészségügyi létesítmények mintapéldánya lehetett volna, ahol, úgy tűnt, semmivel sem spóroltak. Nyilván a pácienseket is ámulattal töltötte el az a végtelen gazdagság és magabiztosság, ő azonban, ismerve az AmeriCare-t, önkéntelenül is eltűnődött, milyen sötét ügyletek lappanghatnak a fényes külső mögött.

Ahogy a munkanap a végéhez közeledett, csak alig néhány pácienst látott a váróban, és egyet sem a recepciónál. Még választhatott is a két recepciós közül. Az elegánsan öltözött nő tökéletesen illett környezetébe, szívélyes mosollyal fogadta, és rászánta osztatlan figyelmét. Már ez is újdonságként hatott. Az AmeriCare vezetése korábban nem sok figyelmet szentelt az olyan apróságoknak, mint az ügyfelek elégedettsége.

Megadta a nevét, majd Bonnie Vanderwayét.

– Hogyne, természetesen – mosolygott rendületlenül a recepciós. – Már várja önt. Szólok neki, hogy megérkezett.

Jack addig alaposabban is megvizsgálta a berendezést. Ha őszinte akart lenni, még sosem látott ennél szebb kórházbelsőt. Visszafordult a recepcióshoz, hogy megkérdezze, mikor újítottak fel mindent.

– Talán három évvel ezelőtt – felelte a fiatal nő. – Tetszik, doktor úr?

– Kinek ne tetszene? – kérdezett vissza Jack. – Lefogadom, hogy a páciensek is odáig vannak érte.

– Ahogy mondja – bólintott a recepciós.

– Felteszem, az adományozó után nevezték el…

– Pontosan. Mr. Wei Zhao után.

– Mr. Zhao igazán hálás páciens. – Jack szórakozottan eltűnődött azon, hány millió kellhet ahhoz, hogy az emberről elnevezzék egy magánkórház teljes szívcentrumát.

– Mr. Zhao nem volt a páciensünk – árulta el a recepciós. – Amennyire tudom, kínai milliárdos. A kórház igazgatótanácsának is a tagja.

– Mázlista AmeriCare – mormolta Jack. Komolyan is gondolta.

– Nagyon kedves ember. Nemrég találkoztam vele.

Bonnie Vanderway ebben a pillanatban bukkant fel. Testes, széles arcú nő volt, s bár fiatalabbnak bizonyult, mint a hangja alapján várta volna, magabiztosnak és határozottnak tűnt. Hosszú fehér köpenyt viselt kék műtősruhával, vállközépig érő barna haját feszes kontyban fogta össze. Miután bemutatkozott, az irodájába invitálta, ám a meghívás ellenére furcsán távolinak tűnt, amit Jack nem tudott mire vélni. Leginkább amiatt aggódott, hogy az eltelt rövid időben is újabb jogi aggályok léptek fel.

– Megkínálhatom egy kávéval? – kérdezte Bonnie, miután helyet foglaltak.

– Köszönöm, nem.

– Sikerült elérnem dr. Bartont, így nemsokára csatlakozik hozzánk. Emellett az ügyvezető igazgatónkat is értesítettem. Katherine Englishnek hívják, és ő is velünk tart.

– Remek – mosolygott Jack, noha szívesebben tárgyalt volna négyszemközt. Tapasztalatai szerint a nagykutyák mindig biztonságra mentek, ha feszegetni próbálta a határokat. – Akkor, úgy tűnik, egész kis konferencia kerekedik ebből.

– Hogyan? – Bonnie hallotta a megjegyzését, csak nem tudta értelmezni.

Elengedte a füle mellett a nő kérdését.

– Hoztam egy fényképet a páciensről, hátha mégis hajlandóak azonosítani. – Ahogy széthajtotta és elsimította a fotót Bonnie asztalán, máris megbánta, hogy engedte beszűrődni a hangjába ezt a maró gúnyt. Jobban oda kell figyelnie. Ha másért nem, Laurie kedvéért.

– Hát igen. – Bonnie alaposan tanulmányozta a fotót. – Nem túl előnyös.

– Ezzel nem robban be a szépségiparba, de hát a boncoláson készül fényképeken senki sem a legjobb formáját hozza. Külön figyelünk arra, hogy minden létező bőrhibát és testi jellegzetességet kihangsúlyozzunk.

– Ahogy mondtam, én nem jelenthetem ki egyértelműen, hogy ezt a személyt operáltuk meg. Hadd mutassam meg ezt Tatianának. Nem bánja, ha egy percre magára hagyom? Szerintem nem ártana tisztázni, hogy valóban ugyanarról a személyről beszélünk-e.

– Itt maradok, és megpróbálok viselkedni – nyugtatta meg Jack.

Miután Bonnie távozott, körülnézett az irodában. A fehér táblán az arra a hónapra beütemezett operációkat láthatta. Úgy tűnt, a kórház heti két transzplantációt vállalt, természetesen a rendelkezésre álló szervek függvényében. Egy másik tábláról a teljes klinikai személyzet beosztását leolvashatta, kivéve az orvosokét. Napi három műszakban, heti hét napon zajlott itt a munka. A klinika vezetőjeként Bonnie-nak elég dolga lehetett.

– Tatiana hajlandó megerősíteni, hogy ezt a pácienst kezelte. – Bonnie máris visszatért az irodájába. – Éppen egy pácienssel és a családjával tárgyal, ezért nem tud idejönni. – Bonnie vissza akarta adni a fotót, de Jack feltartott kézzel elutasította, hogy csatolják csak nyugodtan a páciens kartonjához.

Miután határozott kopogással jelezte érkezését, magas, arisztokratikus megjelenésű nő lépett az irodába. Bonnie-hoz hasonlóan hosszú fehér köpenyt viselt, ám alatta műtősruha helyett elegáns kosztümöt. A nő leplezetlen érdeklődéssel mérte végig. Mostanra Jack is felállt, így viszonozhatta a figyelmét. Saját általános iskolai igazgatónője jutott eszébe az indianai South Bendből, aki nemcsak az akaratos és megátalkodott kölykök közé sorolta, de ennek a véleményének minden lehetséges alkalommal hangot is adott.

Bonnie bemutatta őt Katherine Englishnek, a szívcentrum ügyvezető igazgatójának.

– Bonnie beszámolt a telefonbeszélgetésükről – ugrotta át Katherine az udvariassági formulákat.

– A helyzet azóta annyit változott – szúrta közbe Bonnie –, hogy dr. Stapleton hozott nekünk egy boncolási fotót, ami alapján Tatiana megerősítette, hogy ezen a páciensen végeztünk műtétet.

– Értem – bólintott Katherine. – Ez nyilvánvalóan kiábrándító hír számunkra. Szeretnénk azt hinni, hogy erőfeszítéseinknek hála a pácienseink hosszú és teljes életet élhetnek.

– Egyelőre úgy látom, hogy a nő halála nincs közvetlen összefüggésben a műtéti beavatkozással – nyugtatta meg Jack. – Azt mondanám, hogy az önök csapata kivételes munkát végzett. A szív szemre és mikroszkópos vizsgálatra is tökéletesnek tűnik, nyomát se látni gyulladásnak.

– Akkor hogyan halt meg a páciens? – kérdezett rá Katherine.

– A halál módja vagy oka érdekli? – kérdezett vissza Jack.

– Mindkettő, azt hiszem – vont vállat Katherine.

– Természetes halált halt, melynek oka egyelőre ismeretlen. Valószínűsíthető, hogy akut respirációs szindróma állt elő egy citokinvihar következtében, amit vélhetően valamilyen fertőzés okozott. Ezért lenne rendkívül fontos a páciens azonosítása. Ha a betegség fertőző, ahogy gyanítjuk, ismernünk kell az áldozat kapcsolatait, hogy elkülöníthessük és megfigyelhessük őket.

– Ez elfogadhatóan hangzik – bólintott Katherine.

Az ajtó felől hangzó kopogtatás egy újabb magas és arisztokratikus megjelenésű személy érkezését jelezte, ennek alapján Jackben felötlött, hogy az AmeriCare klónozza a munkatársait. Nos, éppen ennek a cinizmusnak kellett gátat szabnia. Az újabb látogató vele egykorú és magasságú, ugyanakkor kivételesen jóvágású férfinak bizonyult, s akárcsak ő, kivételes fizikai kondíciónak örvendett. Bonnie-val egyetemben ő is fehér köpenyt és kék műtősruhát viselt, ám Bonnie-val ellentétben az ő vállán sztetoszkóp lógott, a zsebéből egy EKG-szalag kandikált ki, míg a nyakában sebészmaszk lengett.

– Helló, dr. Barton – köszönt Bonnie látható tisztelettel, mielőtt formálisan bemutatta Jacket dr. Chris Barton szívsebésznek.

– Úgy tudom, rossz hírrel jött hozzánk – csóválta a fejét Chris. Kellemes és előzékeny hangon beszélt.

– Igen, mondhatjuk így. – Jacknek továbbra is gondot okozott, hogy megemberelje magát. Jól ismerte az „istenkomplexust”, amitől a legtöbb öntömjénező szívsebész szenvedett.

– Kiderült, hogy az ön egyik pácienséről van szó – szúrta közbe Bonnie.

– De hát ez rettenetes! Igazi tragédia. Pedig minden olyan gördülékenyen ment, még a posztoperációs szakaszban is. Nem örülök, hogy az eset lerontja a statisztikámat.

Jack beharapta a nyelvét, mielőtt még megjegyezte volna, hogy nagy különbség van egy emberi élet és egy statisztikai adat között.

– Gondolom, annak azért örül, hogy a szív kifogástalan állapotban volt. Tökéletesen beépült, az anasztomózisok is teljesen begyógyultak. Ugyanakkor lenne egy kérdésem. Mint hallom, célzott szervadományról volt szó. Mennyire gyakori az ilyesmi?

– Szívnél elég ritka – ismerte el Chris. – Vesénél és májnál gyakori, de szívnél nem. Ezzel együtt előfordul.

– Ebben az esetben pontosan hogyan történt? – kérdezett rá Jack.

– Az igazat megvallva nem ismerem a részleteket. A páciens és a szív együtt érkezett. Én csak egy vízszerelő vagyok, aki összeköti a megfelelő csöveket. Tökéletes donorszív és tökéletes egyezés, ez a siker titka. Ezzel együtt az összes előkészület a testvérintézményünkben zajlott.

– Nem is tudni, honnét jött a szív?

– A szervet szállító sebészkollégától, aki történetesen a barátom, úgy hallottam, egy motorosé volt, akit súlyos fejsérüléssel szállítottak a kórház sürgősségi osztályára, méghozzá ugyanazon a napon, amikor a páciens állapota hirtelen leromlott. Az isteni gondviselés egyértelműen döntő szerepet játszott. A szerencsés időzítésen túl mindkét páciens a ritka AB negatív vércsoporthoz tartozott.

– Ez csakugyan ritka szerencse – ismerte el Jack. – Vagyis ez a célzott szervadomány elkerülte az OSH-t?

– Természetesen – felelte Chris. – Pontosan ez a célzott szervadományozás lényege. A szerv egyik személyről a másikra száll. Nem tudom biztosan, de a családok feltehetően ismerték egymást, vagy ha mégsem, most már ismerik. Egy gyászoló család nem is tehet ennél nemesebb dolgot. Egy élet talán elveszett, de egy másik élet megmenekül. Igaz, ez esetben csak néhány hónapra…

– Az OSH mit szólt ehhez a külön egyezséghez? – A hallottaktól függetlenül az ösztöne még most is riadót fújt. Nem tehetett róla, de úgy érezte, hogy valami nagyon nem stimmel ezzel a történettel. Túl sok a véletlen, ráadásul az AmeriCare is érintett.

– Ebben az adott esetben az OSH-nak nem volt mérlegelési jogköre. Azért azt is tudni kell, hogy a páciens több mint egy éven át szerepelt az OSH várólistáján, csak hát egy AB negatív szív ritkább, mint bolhán a toll. – Nevetgélt egy sort.

– Mi a helyzet a HLA antigénekkel, amelyeknek szintén egyezniük kell a donor és a befogadó szervezetében? – kérdezte Jack. – Azok is passzoltak egymáshoz?

– Tökéletesen – bólintott Chris. – Úgy tudom, mind a tizenkét humán leukocita antigén egyezett, ami nagy ritkaság. Szerintem ezért javult rohamosan a páciens állapota a posztoperációs szakban. Amint kikerült a posztoperációs őrzőből, légi úton visszaszállították a testvérintézménybe, hogy ott lábadozzon. Nem is lehettem volna elégedettebb a javulásával. Úgy éreztem, mintha megütöttem volna a főnyereményt.

Abban biztos vagyok, gondolta Jack.

– A toxikológiai vizsgálat során az áldozat szervezetében nem mutattak ki semmilyen immungyengítő szert. Nem találja ezt meglepőnek?

– Nagyon is meglepőnek találom – felelt Chris. – Ilyen megmagyarázhatatlan laboreredményeknél nálunk az a szokás, hogy megismételjük a vizsgálatot. Ezt tanácsolnám a toxikológusaiknak is. A páciens szervezetében egyszerűen jelen kellett lennie valamilyen immunszuppresszánsnak. Ebben biztos vagyok, mert a sebészi beavatkozás során elkezdtük az adagolást, a posztoperációs szobában tovább folytattuk, és amikor kiadtuk a pácienst, elküldtük vele a gyógyszereket is.

Noha Jacknek további kérdései is lettek volna a sebészhez, a nyitott ajtó felől újabb kopogtatás vonta magára a figyelmét, s ahogy arrafelé fordult, teljesen ledöbbent. Minden, amit csak gyűlölt az AmeriCare-ben, Charles Kelleyben, a kórház elnökvezérigazgatójában öltött testet. Amikor az előző évszázadban elkezdte orvosi pályáját, a kórházak élén még jellemzően igazgató főorvosok álltak, akik történetesen MBA-végzettséget is szereztek, ennek köszönhetően az intézmények hűek maradhattak eredeti küldetésükhöz, a betegek gyógyításához. Az MKK-t ezzel szemben nem főorvos, hanem egy vérbeli üzletember vezette, összhangban az új küldetéssel, az arctalan befektetők gazdagításával.

Charles Kelley szembeötlő figura volt, aki a maga kétméteres magasságával túlnőtt mindenkin. Minden évszakban napbarnított, makulátlan selyemöltönyt viselő és évente dollármilliókat kereső menedzserként mintha az új típusú kórházi felső vezetők mintapéldánya lett volna.

– Lám, lám – jegyezte meg leereszkedő gúnnyal –, csak nem a kedvenc igazságügyi szakértőnk látogatott el hozzánk?

Jack visszanyelte hasonlóan epés válaszát, miközben uralkodni próbált magán. Korábban, amikor sikerült lelepleznie az MKK égisze alatt ténykedő mikrobiológus terroristát, aki alantas üzleti célból kis híján járványt szabadított rá az emberiségre, számos alkalommal összetűzésbe keveredett Charlesszal, aki értelemszerűen bajkeverőnek tartotta, és megpróbálta kirúgatni. Mivel szakmai és magánéleti vonalon egyaránt közel állt a polgármesterhez, ez kis híján sikerült is neki. Azóta új polgármestert választottak, Charles azonban hozzá is ugyanolyan közel állt, méghozzá ugyanazon okból, amit szépítően csak kampánytámogatásnak neveznek. Jack továbbra is vékony jégen járt, s ezúttal előfordulhat, hogy Laurie kerül miatta a célkeresztbe.

– Hallom, rossz hírt hozott – tette hozzá Charles.

– Köztisztviselőként próbálom a közt szolgálni – vágta rá Jack, aztán újra korholni kezdte magát a gúnytól csepegő és feleslegesen provokatív megjegyzés miatt.

– Nyakamban a délutáni vizit – szakította félbe Chris a két férfi szóváltását. – Megyek is. Kösz az infót. – Megbökte a homlokát, mielőtt távozott. Jack szomorúan nézte távolodó alakját. Jó néhány kérdése megválaszolatlan maradt.

Chris távozása után Katherine vette át a szót.

– Dr. Stapleton fényképe alapján megállapítást nyert, hogy az általa boncolt személy megegyezik azzal, akin a Dover Valley Kórház megbízásából műtétet végeztünk.

– Ez igen sajnálatos. – Charles gyilkos pillantást vetett Jackre. – Mintha örömét lelné abban, hogy ilyen rossz híreket hoz. Mondja, ennyire szereti magára haragítani az embereket?

– Csak azokat, akiket ki nem állhatok. – Jack felnyögött magában. Úgy tűnt, reménytelen eset.

– Ezt meg se hallottam. Oké, elég a bájcsevejből. Úgy tudom, azonosítani akarja ezt a szerencsétlen áldozatot.

– A személyazonosság döntő fontosságú lehet, ha kiderül, hogy potenciálisan fertőző betegségben halt meg. – Jack remélte, hogy ennyivel le is tudták a személyeskedést.

– Beszéltem a jogászunkkal. Bírói végzés nélkül semmilyen részletet nem árulhatok el arról, milyen kezelésben részesült a páciens. Ugyanakkor hajlandó vagyok kiadni a nevét.

– Az is valami. Különben se hinném, hogy a sebészeti beavatkozás döntő fontosságú lenne. Egyelőre elég az áldozat neve és állandó lakcíme.

– Nem ismerjük az állandó címét – vallotta be Charles.

– Beérem a számlán szereplő adatokkal is.

– A számlán szereplő adatokat sem ismerjük. Az egész beavatkozást a testvérintézményünk, a Dover Valley Kórház fedezte. Az ő szívcentrumuk szorosan együttműködik a miénkkel. Ez az ő bulijuk volt, mi csak segítettünk egy élet megmentésében.

– Közvetlenül maguknak fizettek? – hüledezett Jack. Ilyet még tényleg nem hallott. Ha két kórház testvérintézménye is egymásnak, akkor sem fizet a másik szolgáltatásaiért. Főként nem annyit, amennyit a profitmaximalizálásban érdekelt AmeriCare nyilván elkért. Milliós tételt, ha nem csalt az ösztöne.

– A Dover Valley-t csupán hetek választották el attól, hogy megszerezze az engedélyeket, és transzplantációs központ legyen – magyarázta Charles. – Ha várhattak volna még egy kicsit, nyilván megteszik. Azt hiszem, a szívátültetés zöld utat kapott a biztosítónál is, de ahogy a többit, ezt is ők intézték. Kizárólag a páciens állapotának drámai romlása miatt változott meg a helyszín. Nekünk csak annyit kellett tennünk, hogy aláírattuk a pácienssel a beleegyező nyilatkozatot, és elvégeztük magát a beavatkozást.

– Hogy hívták a pácienst? – kérdezett rá Jack.

– Carol Weston Stewartnak. – Charles a kezébe nyomta névjegykártyáját, hátoldalán a kézzel írt névvel. – Úgy vélem, ezzel meg is kapta, amiért jött. Szeretném, ha most már távozna. A múltban a segítségünkre volt, de mindig is úgy viselkedett, mint a közmondásos elefánt a porcelánboltban. Sokkal nyugodtabban fogok aludni abban a tudatban, hogy a biztonsági őreink kidobták a kórházból.

Charles elfordult, és intett az egyenruhásoknak, akik elkísérték a szívcentrumba. Amint beléptek Bonnie irodájába, utasította őket, hogy kísérjék ki a vendéget az utcára.

– Miattam igazán kár ennyit fáradnia. – Jack próbálta leplezni a mosolyát.

– Jaj, dehogyis. – Charles meg sem próbálta leplezni a sajátját.

Jack tüntetően kezet rázott Bonnie Vanderway-jel, akinek köszönhetően végre megtudta az áldozat nevét, azután csak küldött Charlesnak egy gúnyos mosolyt, mielőtt követte a biztonságiakat a folyosóra.

– Milyen kedves fickó – jegyezte meg, amikor elérték a liftet. Odakint, miközben eloldozta a kerékpárját, újra elmosolyodott. Nem csupán kiderítette Carol Weston Stewart nevét, de remélhetőleg tönkretette Charles Kelley napját is, ám ami még fontosabb, egyre motiváltabbnak érezte magát. Charles Kelley nem véletlenül érezte szükségét, hogy beavatkozzon. Ez a tény mindennél hatásosabban hirdette, hogy valami nagyon különös dolog zajlott a háttérben.

15

Kedd, 17.25

Annyira fellelkesült a váratlan áttöréstől, hogy rekordidő alatt tekert vissza az IOI-hez. Nem tudta, Laurie mikor kíván hazamenni, ezért egyenesen a központi irodába ment.

– Dr. Montgomery és a titkárnője húsz perce távozott – tudta meg Carla Rossariótól, dr. Paul Plodget titkárnőjétől. Miután Calvin Washington visszavonult, Paul lett az intézet helyettes vezetője. – Dr. Montgomery ma korábban haza akart érni, mert társaságot vár. Rögtön utána Cheryl is elment.

Jack összerezzent. Nem tetszett neki a társaság szó hangzása. Amennyire ő látta, más se hiányzott a Stapleton-Montgomery-házba, mint a társaság. Egy pillanatig eltűnődött azon, hogy felhívja Laurie-t és rákérdez, mire számítson, de végül elvetette az ötletet. Tudta, ha bármi gond lenne, Laurie biztosan rácsörgött vagy legalább ráírt volna. Inkább felsietett a saját irodájába. Mindent meg akart tudni Carol Weston Stewartról, amit csak a közösségi médiából lehetett. Persze felhívhatta volna Bart Arnoldot is, hogy tegye meg helyette, de nem akarta, hogy az OJN fölözze le az ő hasznát. Amúgy is utána akart járni a Dover Valley Kórháznak.

Miután a sarokba vágta dzsekijét, hogy a felakasztásával se fecsérelje az időt, azzal a szándékkal ült le a monitor elé, hogy belevesse magát az internetbe, ám ehelyett szembetalálta magát irodatársa, dr. Chet McGovern üzenetével. Az öntapadós cetlin csak annyi állt, hogy hívja fel dr. Aretha Jeffersont.

Jó hírben reménykedve megejtette a hívást. Aretha nyomban felvette, mintha csak erre várt volna.

– Helló, Jack! – A nő telefonja nyilván kiírta, hogy kitől érkezett a hívás. – Fontos hírem van a maga számára. Kilencvenszázalékos bizonyossággal kijelenthetem, hogy veszélyes patogén vírussal van dolgunk. Az emberi vesesejtek vonatkozásában a citopátiás hatás sokkal markánsabb, mint akár ma reggel volt. Jelenleg arra várok, hogy növekedjen az arányszám, és felgyorsíthassam az azonosítási folyamatot.

– Bravó. Ez tényleg fontos hír, bár elég ijesztő is. Nagyon nem örülök neki, hogy egy agresszív patogén vírus jelent meg a metróban.

– Akkor már ketten vagyunk.

– Én is elértem némi haladást – árulta el Jack. – Végre nevet is társíthatunk a pácienshez. Címet és egyéb részletet még nem tudok, de ez már csak idő kérdése. Az hozta meg az áttörést, hogy párosítottam a szívműtétet az egyedi azonosító jegyekkel. Egyszerűen felhívtam az összes transzplantációs központot, hátha ráismernek valahol az áldozat tetoválására. A negyedik helyen sikerrel jártam.

– Ez a beszéd. Hé, már elmúlt öt! Játszik ma este?

– Hát maga?

– Úgy tervezem. Nem szeretném, ha az új barátaim máris elfelejtenének.

– Szerintem emiatt felesleges aggódnia, azok után, ahogy tegnap este játszott. Hát, akkor talán nemsokára látjuk egymást. Tényleg rám férne egy kis kikapcsolódás. – Már csak azt kellett megtudnia, hogy Laurie pontosan mit értett társaság alatt.

– Próbálja meg – biztatta Aretha. – Van egy kis meglepetésem.

– Miért nem mondja el most?

– Szívesebben tenném személyesen.

– Oké – adta meg magát Jack. – Akkor később. – Letette, miután látta, hogy másvalaki is keresi. Lou Soldano nyomozó. Átkapcsolt, közben eszébe jutott, hogy elfelejtette megkérdezni Arethát, mennyi idő kell még az elemzéshez.

– Vártam, hogy esetleg felhívsz – jegyezte meg Lou, miután túljutottak a formaságokon. – Van valami híred a három esetről, amelyeken tegnap reggel dolgoztunk?

– Még semmi. Azt igazat megvallva nem sokat foglalkoztam velük. Rá akartam szólni a toxikológiára a fickó ügyében, aki őrizetbe vétel közben halt meg, de kiment a fejemből. Még a gyanús öngyilkosságot sem kezdtem el rekonstruálni. Ha egészen őszinte akarok lenni, nem mostanában várható eredmény. Minden figyelmemet leköti egy fertőzéses eset.

– Nem gondoltad meg magad az öngyilkosság kapcsán?

– Nem változott a véleményem. Szerintem szinte biztosan emberölés történt. Mondd meg Walther barátodnak, hogy a helyében én sürgősen keresnék egy jó ügyvédet.

– Nálatok otthon mi újság? Nem javult a helyzet?

– Bár úgy lenne. Laurie anyja idegesítőbb, mint valaha. Előásott egy régi családi barátot, valami pszichiátert, aki támogatja abban, hogy az MMR-vakcina autizmust okoz. Persze megint hagytam magam felhúzni, ráadásul Laurie pont akkor ért haza. Azt hitte, én provokálom az anyját. Teljesen félreértette a helyzetet.

– A dadátok még megvan?

– Laurie állítólag beszélt vele. Ő azt mondja, minden a legnagyobb rendben. Majd este kiderül, ha én is beszélek Caitlinnel.

– Veled vagyok, haver.

Miután letette ahelyett, hogy felment volna a netre, lebonyolított még egy hívást. Ezúttal Bart Arnoldot kereste, és remélte, hogy eléri, mielőtt hazamenne. Lassan hat óra lett, nyilván az ő műszakja is lejárt. Miközben a távoli telefoncsörgést hallgatta, önmagát kárhoztatta, amiért ilyen későn telefonál. Ő is gyűlöli az utolsó percben befutó hívásokat, ám ezzel együtt sosem ódzkodott cselekedni, ha a szükség úgy hozta – ezért is választotta a sebészi hivatást.

– Helló, dr. Stapleton. – Bart zihálva vette a levegőt, ami arra utalt, hogy futva tette meg a telefonhoz vezető utat. – Még éppen elért. Egy másodperccel később már az előcsarnokban vagyok, ahol biztos nem hallom meg a csengetését.

– Örülök, hogy még elcsíptem. Jó hírem van. Kiderítettem a metrós páciens nevét. Carol Weston Stewart.

– Szép munka. Hogy az ördögbe csinálta? Hank Monroe-val nem találtunk semmit.

– Igazából szerencsém volt – ismerte be Jack. – Miután nem jutott jobb az eszembe, találomra elkezdtem felhívni a város transzplantációs centrumait, hátha találkoztak egy fiatal fehér nővel, aki jellegzetes tetoválást viselt a testén. Az MKK horogra akadt, kiderült, hogy ott végezték a műtétet. A fénykép alapján azonosították a nőt.

– Egyszerű, mégis hatékony. Brooklyni, ahogy gondoltuk?

– Azt még nem tudom. Egyelőre csak a neve van meg. Az MKK állítja, hogy semmit sem tud róla. Maga szerint ez lehetséges? A New Jersey-i testvérkórházuk, a Dover Valley megbízásából végezték el a műtétet. Hallott már a helyről?

– Magáról a kórházról nem, de tudom, hol van Dover. Jersey-ben élek, pont szemközt a GW-híddal. Dover úgy harminc mérföldnyire nyugatra fekszik. Igazi háborítatlan vidék, de még az agglomerációhoz tartozik.

– Úgy tudom, hogy a Dover kórház fizette ki a páciens műtétjének minden költségét. Nem fura ez egy kicsit?

– Nem tudom, mit mondjak – vallotta be Bart. – Olyan összefonódások vannak az egészségügyben, hogy én már nem lepődöm meg semmin.

– Hát én meglepődöm. Magától az MKK elnökétől hallottam, s ha őszinte akarok lenni, előbb bízom egy használtautó-nepperben, mint benne. Biztosan ismeri ezt a törtető menedzser típust.

– Szeretné, ha reggel a Dover Valley Kórházzal kezdenék? – kérdezett rá Bart.

– Köszönöm, de inkább ne. Néhány perce beszéltem a laborral, és úgy tűnik, egy ismeretlen patogén vírussal van dolgunk. Isteni szerencse, hogy eddig még nem jelentettek újabb eseteket, de ettől még bőven van miért aggódnunk. Személyesen akarok utánajárni annak a kórháznak. Nehogy már csak maguk szórakozzanak.

– Ja, persze – nyögött fel Bart. – Rohadt vicces.

– Maga szerint mennyi időbe telik kiérni a New Jersey-i Doverbe?

– Úgy érti, ki akar autózni oda? – Bart hallhatóan nem szokott hozzá az olyan buzgó igazságügyi patológusokhoz, akik saját külön nyomozásba kezdenek.

– Nem hinném, hogy telefonon mennék bármire is. Az ösztönöm azt súgja, hogy valami nagyon nincs rendben ezzel az üggyel. Szerintem nemcsak Carol Weston Stewart személyes adatainak érdemes utánajárni. Amint kiderítek valamit, magának szólok először.

– Nos, a doveri autóút időtartama nagyban függ a forgalomtól. A maga helyében én messziről elkerülném a csúcsot. Ha innét indul, a Lincoln– alagút felé menjen. A hármason el sem tud tévedni. Ha nincs nagy forgalom, negyvenöt perc alatt ott lehet.

– Kösz, Bart. Majd még jelentkezem.

– Hé, várjon! Még ne tegye le. Örülök is, hogy hívott. Úgy egy órája kerestem, mert van valamim a maga számára. Hank Monroe-val kicsit rápirítottunk a DNS-es fickókra, hogy produkáljanak már valamit. Hank bement a nyilvántartásokba is. Most már persze mindegy, hiszen kiderítette a nevet, de van valami a DNS-eredményekben, amit a laborosok mindenáron tudatni akartak magával, szóval megígértem nekik, hogy felhívom, amint lehet. A lényeg, hogy az elemzés a páciensre és a szívre is pontosan ugyanazt az eredményt hozta. Tökéletes egyezés mind a húsz lokuszon.

– Az nem lehet – bukott ki Jackből. A metrós eset, úgy tűnt, új életre kelt, hogy tovább incselkedjen vele, vagy még pontosabban, tovább kínozza. – Valamit elszúrtak. Egy donorszívről beszélünk. Az rendben van, hogy kivételesen jól passzolt az új helyére, de attól még nem lehet ugyanaz a DNS-e.

– Márpedig ezt mondták. Elmentek a szövettanra, vettek egy másik mintát, és újra lefuttatták a tesztet. Ugyanazzal az eredménnyel.

– Ez képtelenség – jelentette ki Jack.

– Nekik is nehezükre esett elhinni. A DNS-labor főnöke, dr. Raymond Lynch meg is kérdezte tőlem, nem lehetséges-e, hogy titokban ellenőrizni akarja, mennyire megbízható a munkájuk. Azt mondta, ilyen pontos egyezést csak egypetéjű ikrek esetében kaphatnának.

– Márpedig egyértelműen szívátültetésre került sor, miután a donor halálos motorbalesetet szenvedett. Erről persze még lehetett a nő ikertestvére. Ez megmagyarázná a célzott szervadományt.

– Mi a búbánat az a célzott szervadomány?

– Amikor egy külsős, aki nem szerepel a donorlistán, felajánlja valamelyik szervét a recipiensnek.

– A lényeg, hogy már tudja. Megígértem dr. Lynchnek, hogy amint lehet, értesítem.

– Kösz, Bart. – Jack még most is szédelgett a hallottaktól.

Miután letette, néhány percig csak meredt maga elé. Úgy tűnt, ebben az ügyben semmi sem a várható módon alakul. Vajon a donor csakugyan a nő ikertestvére volt? Bizarr egybeesés lenne.

Visszafordult a monitor felé, és megnyitotta a Dover Valley Kórház weboldalát. Attól a pillanattól, hogy rajzani kezdtek előtte a fényképek, teljesen lenyűgözte az oldal. Kis, jellegtelen vidéki kórházra számított, amely felett eljárt az idő, ehelyett egy határozottan modern, rendezett környezetű és a várakozásaihoz képest hatalmas intézmény jelent meg előtte.

Miután kiválasztotta a „Rólunk” menüpontot, majd a „Visszatekintést”, arról olvasott, hogy a magántulajdonú nonprofit intézmény az 1920-as években közkórházként kezdte pályafutását, de a századfordulóra inkább elfekvőnek ismerték. A banki csődtől a környék legnagyobb munkáltatója, a GeneRx mentette meg, mely eleinte a saját dolgozóinak szánta a felújított csúcstechnológiás létesítményt, de mint a hagyományokra fogékony jó szomszéd, Dover város és a környező települések lakói előtt is megnyitotta kapuit, így azoknak nem kellett nagy távolságokat megtenniük az egészségügyi ellátásért. A kétszáz ágyas és a legmodernebb eszközparkkal ellátott kórház azóta a minisztériumi akkreditációt is megszerezte mint „színvonalas, teljes körű és emberséges ellátást biztosító intézmény”.

A weboldal „Tények és adatok” szekciójában arról olvashatott, hogy a US News & World Report szerint az intézményt nemrég megválasztották a „Legjobb regionális kórháznak”, ezzel is elismerve 3T MRI készülékeit, hibrid műtőit, lombikbébiprogramját és a tényt, hogy transzplantációs központként immár szívátültetéseket is végezhetett. Mint kiderült, a kórház valóban szorosan együttműködött a patinás Manhattani Közkórházzal és annak számos osztályával, különös tekintettel a saját jogán is méltán elismert Zhao Szívcentrummal.

Jack a Zhao Szívcentrum említése láttán egy pillanatra elakadt.

– Ez a fickó mindenhol ott van – mormolta maga elé.

Ahogy tovább olvasta a weboldalt, a látottak egyre inkább lenyűgözték, ami egyre inkább meglepte. Bár a világért sem ismerte volna be, arra készült, hogy ellenérzései lesznek a hellyel kapcsolatban. A kórház valahogy mégis az odaadó gondoskodás és gyógyítás idilli szigetének tűnt, amire a vidéki környezet csak még inkább ráerősített.

A Dover Valley Kórház által keltett pozitív érzések felélesztették kíváncsiságát az intézmény tulajdonosa, a GeneRx vállalat iránt. Még sosem hallott róla, ami nem lepte meg túlságosan, miután sosem érdekelte az üzlet, különösen akkor, ha az egészségügyhöz kapcsolódott. A GeneRx pedig határozottan egészségügyi vállalkozásnak tűnt, mely neve alapján a génterápiában volt érdekelt.

Amikor beütötte a cég nevét a keresőbe, újabb meglepetés érte. Talán nem akkora, mint a donor és a recipiens DNS-ének teljes egyezése, de azért mindenképpen érdekes fordulat. Weboldala szerint a GeneRx mint feltörekvő gyógyszergyártó vállalat teljes egészében a kínai milliárdos, Wei Zhao tulajdonában állt, akiről csak nemrég állapította meg, hogy a neve mindenfelé felbukkan.

Mint kiderült, a cég csupán maroknyi termékkel képviseltette magát a gyógyszerpiacon, viszont csaknem tucatnyi fejlesztése már az engedélyeztetés harmadik fázisában járt, vagyis egy-két éven belül hozzáférhetővé válhatott. Ahogy elnézte a fotókat, Jack kiterjedt, modern épületegyüttest látott, amelyet vélhetően ugyanazok az építészek terveztek, mint a Dover Valley Kórházat. Kiderült, hogy a komplexum magában foglalt egy ugyanebben a stílusban épült farmot is, ez az Állattenyésztési Intézet nevet viselte. Jack ismerte annyira a fejlesztések irányvonalát, hogy tudja, az új típusú gyógyszerek olyan fehérjéken alapulnak, mint a monoklonális antitestek. Noha ezeket a proteineket korábban munkaigényes formában, sejtkultúrák révén állították elő, manapság már nagy tömegben készültek olyan haszonállatok közreműködésével, mint a kecske, a juh, a sertés vagy a csirke. A génmanipulációs eljárások új generációja, mint a gének hozzáadására vagy eltávolítására szolgáló CRISPR-Cas9 génszerkesztési technológia, olyan bioreaktorokká formálták ezeket a jámbor háziállatokat, amelyek tejében, tojásában vagy vérében megjelentek a kívánt hatóanyagok.

A továbbiakban Wei Zhaóra szűkítette le a keresést, és a másodperc törtrésze alatt találatok millióit kapta. Ő talán még sosem hallott Wei Zhaóról, de rengeteg ember szemlátomást igen. A legtöbb cikk a biotechnológiáról és a gyógyszeriparról szólt, bár sok esetben kínai nyelven. Ahogy végignézte a hivatkozásokat, talált egy ígéretes Wikipédia-cikket. Rákattintott, és sokkal több információt talált, mint amennyire vágyott. Miután tudta, hogy lassan muszáj lesz hazamennie, csak átfutotta az anyagot, de még a kiragadott részletek is lenyűgözték.

Wei Zhao 1960-ban született Sanghajban. Szülei nemcsak a Fundan Egyetemen tanítottak, de földbirtokokkal is rendelkeztek. Ez okozta a vesztüket, amikor a kulturális forradalom idején a család a diákok kereszttüzébe került. Az ekkor alig hatesztendős Weit szüleivel együtt vidékre száműzték, ahol földművelésből kellett megélniük. Mindhárman sokat éheztek, de Wei – a találékony tinédzser, aki készen állt elfogadni bármilyen dogmát és a vörösgárdisták uralmát – idővel visszatérhetett Sanghajba, sőt felvételt nyert a Jiao Tong Egyetemre is. Itt tanulta meg a gyógyszergyártásban kiemelkedően fontos szerepet játszó biotechnológiát. Már ekkor a generikus gyógyszerek gyártásában látta meg a jövőt, s miután huszonöt évesen megalapította első vállalatát, lankadatlan erővel tört előre. Harmincévesen milliomos, harmincöt évesen milliárdos lett, aki a gyógyszeripar minden szegmensében növekedett. Nagyjából ekkoriban terjesztette ki tevékenységét az Egyesült Államokra, és alapította meg a GeneRxet a New Jersey-i Doverben.

Hirtelen feléledő mobilja elvonta figyelmét az olvasásról.

Egyetlen pillantás igazolta legrosszabb félelmét: Laurie kereste. Azonnal mardosni kezdte a bűntudat, amikor látta, hogy hat óra is rég elmúlt. Erőltetett jókedvvel szólt bele a telefonba.

– Miért nem vagy még itthon? – akarta tudni Laurie. Hallotta a hangján, hogy épp olyan ingerült, mint várta. Felötlött benne, hogy ennek köze lehet a „társasághoz”, de ellenállt a kísértésnek, hogy rákérdezzen.

– Még húzom az igát – próbálta sajnáltatni magát. – Végre történt egy kis előrelépés a metrós ügyben. Megvan a név, bár a megalapozott diagnózisra kicsit még várni kell.

– Most itt van rád szükségem. – Laurie nem harapott rá a csalira.

– Már indulok is. Húsz percen belül otthon leszek.

– Azért ne törd össze magad – figyelmeztette Laurie. – Bárcsak hívnál magadnak egy Ubert. Belegondolni is rossz, hogy ekkora forgalomban biciklizel…

– Kocsival kétszer annyi időbe telne – próbálta felvillantani a dolog pozitív oldalát.

– Viszont egy darabban hazaérnél.

Miután elköszöntek egymástól, felkapta a dzsekijét, és a hátsó lift felé indult.

16

Kedd, 18.40

Ezúttal is sokan gyűltek össze a kosárpályán, vette észre, ahogy úton hazafelé eltekert a park mellett. A környéken élők láthatóan ki akarták használni a szokatlanul szép időt. Noha november elején jártak, tartósan tizenöt fok felett maradt a hőmérséklet. Láthatta, hogy Warren is eljött. Remélte, hogy játszik ma este, ugyanis nagy szívességet készült kérni tőle, amihez személyesen is találkozniuk kellett.

Miután átkelt az úttesten, felvitte kerékpárját a lépcsőkön, és leparkolta a szokott helyén. Csak ezután vágott neki a főlépcsőnek. Minél közelebb került a főbejárathoz, annál többet tűnődött azon, mi fogadja majd otthon. Laurie meghívott valakit, aki rábírhatja Dorothyt a távozásra? Nem tudhatta, de úgy vélte, nem árt optimistának lenni.

Miután benyitott, megállt hallgatózni. Elégedetten konstatálta, hogy a vendégszobából nem szűrődik ki a tévé hangja. Azt is látta, hogy az ajtó résnyire nyitva áll, és nem szűrődik ki mögüle semmilyen fény, ám ahogy felfelé indult a következő fordulóból, már meghallotta a nappaliból az esti híradó hangjait. Tudta, hogy ez nem túl jó jel. Sem Laurie, sem Caitlin nem rajongott a hírcsatornákért.

Miután felkapaszkodott az ötödik lépcsősoron, és egy szintbe került a nappalival, már látta a kanapén helyet foglaló embereket. Megtorpant. Legnagyobb szörnyülködésére nem csupán Dorothyt látta, de a férjét, dr. Sheldon Montgomeryt, a nyugalmazott Park Avenue-i szívsebészt is. Mindketten a tévéképernyőre tapadtak, se nem láttak, se nem hallottak. Amint elérte a lépcső tetejét, azt is megfigyelte, hogy Dorothy fürdőköpenyt visel, tehát nem készül sehová, ám ami ennél is riasztóbb, Sheldon öltözéke se különbözik az övétől – leszámítva elmaradhatatlan selyem nyakkendőjét.

Elnézett a konyha felé, ahol tekintete találkozott Caitlinével, aki a Montgomerykkel ellentétben egyenesen ránézett, és leplezetlenül forgatta a szemét. Elfordult, és benézett a járókába. Emma most is némán üldögélt, maga előtt sorba rendezett játékaival. Ahogy előző este, most is a fejét görgette és a semmibe bámult, láthatóan elveszett a saját külön világában.

Odalépett a járókához. Dorothy végre felfigyelt rá, elmosolyodott, és olyan uralkodói mozdulattal intett felé, amilyet rajta kívül csak Erzsébet királynőtől látott. Sheldon is biccentett felé, mielőtt mindkét Montgomery újult érdeklődéssel fordult vissza a tévéhez, bár ott éppen reklám ment. Jack visszafordult Caitlin felé, s miután meggyőződött arról, hogy más nem látja, kérdőn felvonta a szemöldökét. Caitlin válasz helyett csak megvonta a vállát, ami arra utalt, hogy ő sem érti a helyzetet.

Néhány percet eltöltött Emma társaságában, beszélt hozzá és megsimogatta, bár választ ezúttal sem kapott. Csak ezután indult tovább Laurie-val közös dolgozószobája felé. Az íróasztalánál ott találta feleségét és JJ-t, akiket teljesen lekötött a házi feladat.

– Hé, tigris – bokszolt bele játékosan JJ vállába. Fia, aki egy ollóval ügyködött, fel se nézett. Jack közelebb hajolt, és gyors csókot nyomott Laurie arcára.

– Legalább egyben hazaértél. – Laurie felemelte a kezét, és gyengéden megszorongatta a karját. – Ezt is kipipálhatjuk.

– Beszélhetnénk egy pillanatra? – kérdezte Jack.

– Mondd csak. – Laurie ragasztót tett a csillagra, amelyet JJ oly nagy buzgalommal vágott ki.

– Úgy értem, olyan helyen, ahol a mi kis művészünk nem hallja. – Jack felborzolta JJ haját. JJ elhúzódott a kezétől, ahogy elhelyezte a csillagot a kartondobozból készült diorámában.

– Mindjárt jövök – fordult hozzá Laurie. – Addig vágj ki még néhány csillagot. Szerintem fantasztikusan mutatnak.

Jack odalépett a 106. utcára néző ablakhoz. A kosárpálya környékén egyre többen gyülekeztek abban a reményben, hogy játéklehetőséghez juthatnak. Amikor megérezte a háta mögött Laurie jelenlétét, visszafordult.

– Szóval név már van, csak diagnózis nincs. – Laurie feltételezte, hogy az ügyről akar beszélni vele.

– Egyértelmű diagnózis nincs – igazította ki. – Nagy bizonyossággal kijelenthető, hogy egy ismeretlen patogén vírus tehet mindenről, de nem erről akartam beszélni. Mi ez az egész a szüleiddel? Miért van fürdőköpenyben az apád?

– Egyszerű – vont vállat Laurie. – Ma felhívtam és elmeséltem, mi van anyával. Mindketten arra jutottunk, hogy legjobb lesz, ha ideköltözik. Anya egészen más ember mellette. Közel sem olyan kritikus.

Jack hitetlenkedve meredt a feleségére. A szavakat sem találta. Ez lenne a megoldás a gondjaikra? Hogy Laurie ideköltözteti a szüleit?

– Apa beszélni fog a fejével, hogy költözzön haza, de persze nem azonnal. Tudom, hogy nem könnyű vele, de próbáld megérteni az ő szempontjait is. Egész nap távol vagyunk, ezért kötelességének érzi, hogy itt legyen, amíg Emma helyzete nem tisztázódik, és ki nem találjuk, hogyan tovább. Elismeri Caitlin érdemeit, de úgy gondolja, hogy mégsem tartozik a családhoz, ez pedig valódi családi vészhelyzet. Amellett nagyon türelmes Emmával. Ezt még Caitlin is elismeri.

Jacknek a vére is forrt, Laurie magyarázata valahogy mégis logikusnak tűnt. Ezzel együtt a csalódottság, a tehetetlenség és a bűntudat olyan súllyal nehezedett rá, mint egy ólomtakaró. Lassan hálát adott az égieknek, amiért az útjába sodorták ezt a metrós esetet, mely minden titokzatossága, fordulata és csavarja ellenére legalább segített megőrizni a józan eszét.

– Tégy meg nekem egy szívességet – élénkült fel Laurie. – Menj le közéjük, és próbálj megnyerő lenni. Az apám kedvel és tisztel, ezt konkrétan tudom. Amint végzek JJ-vel, én is jövök. Egy csapat vagyunk, nem? Ezen is túljutunk.

Jack teljesen megnémult. Csak annyira telt tőle, hogy bizonytalanul bólintott. Üvöltenie és tombolnia kellett volna, mégsem tette. Úgy érezte magát, mintha dróton rángatnák. Két perc múlva újra ott állt a nappaliban, és elhúzott egy széket az étkezőasztaltól, hogy társalgásba elegyedjen Dorothyval és Sheldonnal.

Tökéletesen időzített. Amint letelepedett a székre, véget ért a híradó. Miközben Dorothy átkapcsolt a PBS13-ra, Sheldon odafordult hozzá.

– Jó estét, doktor úr. – Előrehajolt, és felé nyújtotta a kezét. – Mozgalmas napja volt?

– Csak egyik páciense sem érte meg a műszak végét. – Dorothy örömtelenül nevetett a saját tréfáján, amit százszor is elsütött már.

– Mozgalmas – értett egyet Jack. Belegondolt, mit szólnának, ha mesélne a tetoválószalonban tett látogatásáról. Egy igazságügyi orvosszakértő élete sokban különbözik attól, amilyennek mások, köztük a saját orvostársai képzelik. Ami Dorothy epés megjegyzését illette, azt szokás szerint eleresztette a füle mellett. – És önnek milyen napja volt, uram? – Tudta, hogy Sheldon már nyugdíjba ment, de ettől még ugyanúgy naponta bejárt a Park Avenue-i rendelőbe. Sejtelme sem volt róla, mit csinál ott, miután két évvel korábban felhagyott a sebészettel.

– Dorothy említette, hogy volt néhány keresetlen szavad Hermann Crossról – kerülte meg Sheldon a választ. Tárgyilagos hangon beszélt, mint aki nem nehezményezi a dolgot.

– Azt hallottam, hitelt ad annak az összeesküvéselméletnek, hogy az MMR-vakcina szerepet játszik az autizmus kialakulásában. Egy orvostól azért többet várnék.

– Pszichiáter – vont vállat Sheldon, mintha ez mindent megmagyarázna. – Inkább üzletember, mint gyakorló orvos.

– Azt észrevettem. – Jack próbált másik társalgási témát találni, ám időközben elkezdődött a PBS híradója, így Sheldon figyelme visszatért a tévéhez, ő pedig átmenetileg felszabadult a figyelmes házigazda kötelmei alól. Tíz percen át némán figyelte Laurie szüleit, amint kifejezéstelen arccal merednek a képernyőre, s miután Emmát is be tudta fogni a látómezejébe, önkéntelenül eltűnődött azon, mennyiben különbözhet a három ember agytevékenysége. A Montgomeryk talán nem ingatták a fejüket, de üres tekintetük nem sokban különbözött Emmáétól. Hirtelen kirobbanó nevetés és ugrándozás kíséretében Laurie és JJ bukkant fel. Laurie JJ-t kergette, aki úgy sikongatott, mintha félne tőle. Sheldon karjaiban keresett védelmet. Az életteli közjáték szétoszlatta a mauzóleumszerű légkört.

– Oké! – kezdett tapsikolni Laurie. – Mit szólnátok egy kis vacsorához?

– Épp ideje – mordult fel Dorothy, bár javára legyen mondva, felállt, hogy segítsen.

Jack ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy elmenjen és csináljon valamit. Mint máskor, most is a kosárlabdát találta a kikapcsolódás legpraktikusabb formájának. Míg Sheldon továbbra is a tévén csüngött, és Dorothy Laurie-nak segédkezett, felment a szobájába átöltözni. Tudta, hogy Laurie nem fog örülni, de meg kellett óvnia a józan értelmét. Ami talán sikerül is, ha nem kell részt vennie a vacsora előkészületeiben.

Amikor tíz perccel később átkelt a 106. utcán, egészen más embernek érezte magát. Ahogy a pályára érkezett, látta, hogy Warren emberei már játszanak, és szokás szerint nyerő csapatot toborzott a fickó, ami azt jelenti, hogy vélhetően egész este játékban is marad. Ahhoz sajnos túl későn érkezett, hogy őt is beválogassa.

Helyben futott és végzett néhány bemelegítő gyakorlatot, míg kitalálta, hogyan kerülhet játékba. Amint csatlakozott a pálya szélén gyülekező tömeghez, gyorsan kiderült, hogy másik barátja, Flash egészen ütős formációt hozott össze. A nagydarab, szakállas és izmos fekete férfi őt is szívesen látta.

– Egész jó kis csapat ez – jegyezte meg Flash. – Vagyis az volt, mielőtt jöttél. – Lepacsizott Jackkel, mielőtt még magára vette volna az ugratást. – Itt van David, Ron meg az új lány, akit te hoztál.

– Aretha? – Jack lábujjhegyre állt, úgy próbálta őt kiszúrni a tömegben.

– Ja, az – bólintott Flash. – Dögös.

– Oké, de hol van?

– A homokozónál, a csajommal. – Flash arrafelé mutatott. Jack pillanatnyi habozás nélkül elkocogott a homokozó felé.

Aretha felfigyelt a közeledésére, és felállt.

– Bocs a zavarásért, Charisse. – Nem először találkozott Flash legújabb barátnőjével.

– Semmi gond – vont vállat Charisse. – Csak felidéztük a régi szép időket. Biztosan nem tudod, de én is a Connecticuti Egyetemre jártam. Persze én nem kosaraztam. Meg se próbáltam. Soha nem vettek volna be a csapatba.

Jack Arethához fordult, aki ugyanazt a feszes fekete felsőt és a hozzáillő fekete rövidnadrágot viselte, amit előző este, csak ma színesebb hajpánttal, csuklószorítóval és kosarascipővel. A világító sárga és zöld elegáns kontrasztot alkotott mahagóniszínű bőrével. Határozottan divatos jelenségnek tűnt.

– Fantasztikusan néz ki – jegyezte meg Jack.

– Hát, köszönöm. – Aretha elnevette magát. -

Bárcsak én is ugyanezt mondhatnám.

Jack is tudta, milyen reménytelenül unalmas benyomást kelt kopott és sötét edzőcuccaiban. Még abban sem lehetett biztos, hogy a két zoknija egyforma színű, a csukája oldalán pedig jól látható lyuk tátongott. Szemészorvos korában jobban odafigyelt a megjelenésére – még néhány drága öltönyt is tartott –, de miután elveszítette első családját, igazságügyi orvosszakértő lett és New Yorkba költözött, már nem figyelt úgy az öltözékére, főként nem sportoláskor. Aretha talán elég ösztönző erő lehetett, hogy változtasson ezen.

– Amikor délután letette, azzal váltunk el, hogy van egy meglepetése a számomra. Nos, itt vagyok. Miről van szó?

– Egy különleges műszerről, amely a közegészségügyi laborban található. MPS gépnek hívják. Hallott már róla?

– Nem mondhatnám – felelte Jack.

– Az MPS a masszív párhuzamos szekvenálás rövidítése. A módszer lényege, hogy hatalmas mennyiségű adattal dolgozik. Ezt nevezik másodgenerációs DNS-szekvenálásnak.

– Máris elvesztettem a fonalat – sóhajtott fel Jack. – Mi ebben a meglepetés?

– Az, hogy bármilyen kevesen férnek hozzá, én is közéjük tartozom. A használatát hivatalosan kérvényezni kell, amit tegnap megtettem, és láss csodát, ma megkaptam az engedélyt.

– Még most sem értem – csóválta a fejét Jack.

– Használhatom az MPS gépet az ismeretlen vírus meghatározására – magyarázta Aretha. – A múltban rendkívül munkaigényes feladat volt egy ismeretlen új vírus feltérképezése. Az MPS gép milliárdnyi fragmentált DNS-információt képes kinyerni, amit azután átfuttatunk az ALAK-on.

– Mintha kínaiul beszélne – nyögött fel Jack. – Mi a búbánat az az ALAK?

– Jaj, elnézést – nevette el magát Aretha. – Elfelejtettem, hogy egy másik évezredben járt az orvosira. Az ALAK az Alapszintű Lokális Alignment Kereső rövidítése. Alapvetően egy bioinformatikai szoftver, amely elemzi az MPS által produkált milliárdnyi fragmentált DNS-szegmenset, és egyezőségeket keres az ismert vírusgenomok elképesztően óriási adatbázisában. Ez azt jelenti, hogy napokon belül azonosíthatom az ismeretlen vírusunkat. MPS és ALAK nélkül ez hetekig vagy akár hónapokig is eltartana.

– Oké! – csapta össze a tenyerét Jack. – Hű, ez tényleg remekül hangzik. Minél előbb azonosítjuk a vírust, annál jobb.

– Tisztában vagyok vele. A B terv az, hogy elküldtem néhány mintát Connie Morannek, aki a virális patogén felismerő csapatot vezeti a JK-ban.

– Jaj, ne. – Jack elfintorodott, mintha hirtelen fájdalom nyilallna belé. – A főnököm az Igazságügyi Orvosszakértői Intézetnél arra utasított, hogy egyelőre semmiképp ne vegyem fel a kapcsolatot a Járványügyi Központtal. – Arról nem tett említést, hogy a főnöke egyben a felesége is.

– Miért ne? – Aretha meglepettnek tűnt. – Ez aztán tényleg a JK-ra szabott feladat. Egy egész osztályuk foglalkozik a vírusos megbetegedésekkel, egy másik külön a légzőszervi megbetegedéseket okozó vírusokkal. Ez az ő terepük. Sokkal inkább, mint az enyém.

– A főnököm attól tart, hogy egyértelmű diagnózis híján csak pánikot okoznánk, ami túlságosan sokba kerül. Meg tudom érteni. A csapból is az folyik, hogy potenciálisan halálos vírusok fenyegetik a nagyvárosokat. Az ügynökségek állandó készenlétben állnak, ilyen körülmények között senkinek sem hiányzik egy vakriasztás. Ami persze csak addig vakriasztás, amíg nem találunk egy újabb áldozatot. Mindegy is, a lényeg, hogy a főnököm nem hajlandó értesíteni a minisztériumot. Nem akarja, hogy a Járványügyi Központ kapcsolatba lépjen a médiával, vagy ami még rosszabb, ideküldje a járványügyi nyomozóit.

– Oké – bólintott Aretha –, ezt megértem. Nem is közöltem részleteket, csak annyit mondtam, hogy találtunk egy ismeretlen vírust. Még azt se tudják, hogy a páciens meghalt.

– Helyes. Ebből talán még nem lesz gond. Hé, lehet, hogy egy csapatban játszunk ma este.

– Szuper. – Aretha is lepacsizott vele.

Jack megígérte, hogy szól, amint be kell állnia, azzal visszaindult a kosárpálya felé. Ezúttal is tökéletesen időzített. Épp akkor ért a pályához, amikor Warren csapata az utolsó kosárral megnyerte a meccset. Elfordult és odakiáltott Arethának, hogy jöhet. A nő visszaintett neki, hogy hallotta.

Miközben a csalódott vesztesek leoldalogtak a pályáról, Jack, Flash, Ron és David felment. Alig várták, hogy dobálhassanak néhányat a kosárra. Mielőtt a meccs elkezdődhetett volna, Jack félrevonta Warrent.

– Nagy szívességet szeretnék kérni, haver – halkította le a hangját. – Kölcsönkérném a verdádat holnapra. El kell mennem a New Jersey-i Doverbe.

– Miért pont Doverbe? – kérdezte Warren. Verítékcseppek fénylettek görög szoborra emlékeztető testén, melyet Jack egy kicsit mindig túlzásnak tartott. – Nincs ott semmi, csak tavak és zöld hegyek. Nem is igazi hegyek, inkább dombok.

– Elég bonyolult. Fel kell keresnem egy kórházat, egy gyógyszergyárat és egy farmot, mindezt egy fiatal nő miatt, akit tegnap boncoltam. Reggel halt meg a metrón, valami influenzaszerű megbetegedésben.

– Túl sok az infó, doki – emelte fel a kezét Warren megadóan.

– Veled mindig ilyenek történnek. Amúgy persze, elviheted az Escalade-et. A 106. déli oldalán áll, a Columbus közelében. Csak tankold meg. Igazi benzinfaló.

17

Szerda, 6.05

Fura érzés volt autóval menni a munkahelyére. Egyáltalán vezetni. Amióta csak jó tizenöt évvel korábban New Yorkba jött, hogy elfogadja a helyettes igazságügyi orvosszakértői állást az IOI-en, a két kezén meg tudta számolni, hány alkalommal vezetett gépjárművet. Az illinois-i Champaign-ben, ahol szemorvosként dolgozott, szinte összenőtt a kocsijával, mivel egész nap ingázott a rendelője, a kórháza és az otthona között. A Range Rover nélkül létezni sem tudott volna, New Yorkban azonban csak hátráltatta volna egy ekkora autó, így átszokott a kerékpárra. Bár többen követték volna a példáját. Amennyire ő látta, a hollandok és dánok tudtak valamit.

A köd és a szitáló eső ellenére hiányzott neki a reggeli tekerés, ráadásul a bezártság is kínozta a fémdobozban – még egy olyan tekintélyes fémdobozban is, mint az Escalade. Az autó viszonylag újnak számított, bár nem tudta, mikor gyártották. Nem is érdekelte. Elviszi a New Jersey-i Doverba, és egyedül ez számított.

Lassan haladt, különösen a belvárosban, a Central Parkon átvezető szűkös utakon. Ahogy szinte valamennyi pirosnál meg kellett állnia, sajnálta az összes autóst, beleértve önmagát is. Mindnyájan dühösnek tűntek, és úgy is viselkedtek: néhány centi előnyért is megpróbálták leszorítani egymást, és miközben zajlott az elkeseredett közelharc, mindent elborított a benzingőz.

Ahogy előző nap, most is furdalta a lelkiismeret, amiért kora reggel úgy osont el otthonról, de annyira azért nem, hogy ne tegye. Miután alaposan kifárasztotta magát a kosárpályán, visszatért a lakásba, lezuhanyozott, és próbált kedves lenni Laurie szüleivel, de hiába igyekezett. Semleges mederben akarta tartani a társalgást, ezért jobb híján mesélt a napjáról és a számtalan megpróbáltatásról, amivel a metróban rosszul lett nő azonosítása járt. Azt gondolta, hogy Sheldon, Dorothy és talán Laurie is érdekesnek találhatja, ezért beszámolt a tetoválószalonban tett látogatásáról, mintegy mellékesen megemlítve, hogy a kirakójátékot ábrázoló motívum újabban az autizmus elfogadásának jelképe lett.

Emma diagnózisának puszta említése felszínre hozta a régi ellentéteket, melyeket Sheldon jelenléte sem tudott tompítani. Nem csupán az MMR-vakcina került terítékre, de legnagyobb döbbenetére Laurie felelőssége is, amiért nem ment időben szülési szabadságra, és nem akadályozta meg, hogy az embrió kapcsolatba kerülhessen a formaldehiddel és egyéb vegyszerekkel. Sheldon még annak a régi csalódottságának is hangot adott, hogy Laurie a törvényszéki patológiát választotta a sebészet helyett, mire Dorothy megjegyezte, hogy lányának ez a döntése mindig is kínos helyzetbe hozta őt alapítványi barátai előtt. Az este megállíthatatlanul robogott a teljes katasztrófa felé, ezért Jack életbevágóan fontosnak tartotta, hogy másnap reggel korán eljöjjön otthonról, mielőtt bárkivel is találkozna.

Miután az IOI környékére ért, egyenesen a 421-eshez hajtott. Az irodájának is otthont adó 520-as körül szinte sosem lehetett parkolóhelyet találni, nem úgy a 421-esnél, ahol hatalmas üres telek várta a majdani hullaház felépülését. Ezen a helyen állították fel az óriási felfújható sátrakat is, amennyiben kitört egy, az 1918-as spanyolnáthához hasonló járvány. Egy ilyen katasztrófa esetén érvénybe lépett a vészhelyzeti terv, így a sátrakban folyt volna az áldozatok boncolása is. Szintén ezen a helyen parkoltak a holttestek tárolására szolgáló nagy hűtőkocsik, melyeket egy súlyos influenzajárvány kitörésekor a kórházakhoz vezényeltek. A város minden előkészületet megtett egy halálos járvány esetére. Jack is azok közé tartozott, akik tudták, hogy ilyen körülmények között akár ötszáz haláleset is történhet naponta – ezért rémítette meg annyira, ami a metrón utazó nővel történt. Áthaladt az ideiglenes drótkerítésen nyíló kapun, és leparkolta az Escalade-et. A problémák elkerülésére üzenetet hagyott a szélvédőn, rajta a nevével és az elérhetőségével. Nem mintha problémára számított volna. Sok embert ismert a 421-esben és az 520-asban, akik kihasználták ezt a remek parkolási lehetőséget.

Korábban azt tervezte, hogy egyenesen az 520– asba megy, de ha már a 421-es árnyékában állt meg, akár fel is mehetett Janice Jaegerhez, hátha megtudott valami a Dover Valley Kórházról. Janice hosszú-hosszú évek óta vitte az éjszakai ügyeletet – Jack mindig megdöbbent azon, mennyi ismeretet szerzett a helyi, sőt a New Jersey-i kórházakról. Úgy tűnt, nyomozómunkája során személyesen vagy telefonon, de kapcsolatba került szinte valamennyi egészségügyi intézménnyel. Ezúttal is az íróasztalánál találta, épp a The New York Times-t olvasta. Csendesen telt az éjszakája.

– Mi a csudát keres itt hajnalok hajnalán, ráadásul két nap egymás után? – kérdezte játékosan, amint felnézett és meglátta őt.

– Higgye el, nem akarja tudni – legyintett Jack, mielőtt rákérdezett a New Jersey-i Dover Valley Kórházra.

– Na, az az a kórház, amelyikkel még sosem volt dolgom – felelte Janice. – Viszont tudok egyet s mást a Morristown Gyógyászati Központról, az csak alig tíz mérföldre van tőle. Nagyon barátságos környék, ha tudni akarja. A szüleim a Hopatcong-tó partján laktak, mielőtt elköltöztek Floridába. A Hopatcong ott van közvetlen Dover mögött…

– Engem kimondottan a kórház érdekel, de azért köszönöm.

– Hallom, végül csak kiderítette a nő személyazonosságát – élénkült fel Janice. – Fura, hogy ilyen soká tartott.

– Egyelőre nem sokat tudni, leszámítva a nevét. Ezért is érdekelne a Dover Valley Kórház. Ott talán mást is kideríthetek róla.

– Nem hinném, hogy még számítana – csóválta a fejét Janice.

– Azt mondják, az éjjel megjelent valaki, hogy azonosítsa és elvigye a holttestet.

– Mi? – kiáltott fel Jack. – Én erről semmit sem tudok. Miért nem hívtak fel? Azt hittem, megállapodtunk, hogy szólnak, ha azonosítják az áldozatot.

– A műszak elején nekem azt mondták, hogy Bart Arnold visszavonta ezt az utasítást. Megmondta neki a nő nevét?

– Meg, de csak ennyit. A nevét.

– Tessék, a falra festett ördög. Itt is jön.

Ahogy elfordult, Jack meglátta Bartot, aki akkor nyitott be a felvonók előterére nyíló üvegajtón. Miután súlyfeleslege szinte teljes egészében a derekára gyűlt, furcsa kacsázó léptekkel járt. Menet közben leemelte kalapját kopaszodó fejéről és lehámozta kabátját a válláról.

– Túl korán van ehhez, dr. Stapleton. – Bart egy ölnyi nagy alakú borítékot borított az asztalára, a többi tetejére. – Hogy telt az éjszaka, Janice?

– Nyugaton a helyzet változatban – vont vállat Janice.

– Most hallom, hogy valaki eljött, azonosította Carol Stewartot, azután távozott a holttestével. – Jack teljes magasságában kihúzta magát. – Miért nem szóltak nekem?

– Minek, ha már úgyis tudta a nevét? – kérdezett vissza Bart.

– Nem akartam, hogy otthon zavarják, ezért közöltem mindenkivel, hogy a keresés lefújva.

– De hát nem tudtam mást, csak a nevét! – panaszolta fel Jack.

– Hát, most már tud mindent. Bizonyára benne van a gépben. Megmutatná neki, Janice?

Egy perccel később az összes információt leolvashatták a számítógép kijelzőjéről. Az azonosítást Agnes Mitchel végezte, míg őt magát egy New Jersey-ben kiadott jogosítvány azonosította. A nő a New Jersey-i Denville-ben lakott, elmondása szerint nem rokoni, csak szomszédi és baráti kapcsolatban állt az elhunyttal, ami azt valószínűsítette, hogy eredetileg Carol Stewart is New Jersey-nek ebben a részében élt. A monitoron láthatták Carol Stewart jelenlegi, Sunset Park-i címét és a társadalombiztosítási számát is.

– Szerintem ez kimeríti a „minden” fogalmát. – Bart kihúzta magát. – Legfeljebb az különös, hogy alig húzta ki a nevet a Manhattani Közkórháztól, máris jelentkezett valaki. Az a gyanúm, hogy az MKK-tól felhívtak egy New Jersey-i számot Carol halálával kapcsolatban. Ha engem kérdez, a Dover Valley Kórházban csöngött ki a telefon.

– Atyaég! – hüledezett Jack. – Ez az ügy sosem szűnik meg ámulatba ejteni. Nem megdöbbentő, hogy kiadták a holttestet egy közeli barátnak?

– Van rá magyarázat, bár tény, hogy kissé szokatlan. Azért tudom, mert az éjszakás törvényszéki patológus rezidens felhívott a holttest kiadásával kapcsolatban, miután a technikusok nem tudták, mit csináljanak. A legközelebbi hozzátartozó nem jelent meg, viszont a doveri Higgins Temetkezési Vállalat képviselője elkísérte Agnes Mitchelt, és birtokában volt két elengedhetetlenül fontos iratnak. Először is a temetkezési vállalkozói engedélynek, amely nemcsak itt, New Yorkban, de New Jersey területén is érvényes, másodszor pedig a hiteles kérvénynek, amelyet Carol Stewart hagyatékkezelője írt alá. Miután a boncolást már elvégezték, nem láttam okát a holttest visszatartásának, és helyt adtam a kérvénynek. Rosszul tettem volna?

– Amennyiben a hagyatékkezelő hivatalos kérvényt nyújtott be, úgysem tehetett volna mást. A boncolás elvégzése után már ő rendelkezik a holttesttel. Én csak attól tartok, hogy potenciálisan fertőző lehet. A temetkezési vállalkozó figyelmét felhívták erre a lehetőségre, amikor átvette a földi maradványokat?

– Ezt nem tudom – rázta a fejét Bart. – Kérdezze az éjszakás technikusokat. Nagyon alaposak, szóval szerintem kitértek az esetleges fertőzésveszélyre is. A holttest lezárt zsákban volt?

– Igen – bólintott Jack.

– Akkor ez a válasz a kérdésére.

– Azért kicsit fura, hogy egy harmincéves nőnek hagyatékkezelője legyen. Persze, ha valaki szívátültetésre vár, nyilván felkészül a legrosszabbra…

– Nyilván – értett egyet Bart.

– Szokott valamilyen nyoma lenni annak, ha kiadnak egy holttestet? – Jacket mint elfoglalt igazságügyi orvosszakértőt nemigen foglalkoztatták az ilyen jogi részletek. Ezek miatt aggódjanak csak az ügyvédek.

– Természetesen. – Bart odahajolt Janice asztala fölé, és lenyomott néhány billentyűt. Egy pillanattal később a monitoron megjelent a kiadási űrlap.

Jack nem igazán tudta, miért érdekli a dokumentum – hacsak nem puszta kíváncsiságból –, mindenesetre előrehajolt, és átrágta magát az apró betűs szövegen. A szokásos jogi csűrcsavarást látta, ami mindig halálra untatta, egészen a legvégéig. Amikor a lap alján elolvasta a hagyatékkezelő nevét, döbbenten hőkölt hátra. Carol hagyatékát nem más igazgatta, mint Wei Zhao.

– Ezt nem hiszem el – bukott ki belőle. – Micsoda véletlen egybeesés. Ez a fickó tényleg mindenhol ott van.

– Milyen fickó? – Bart is nekiállt a szöveg olvasásának. Láthatóan aggasztotta az eshetőség, hogy előző éjjel valami elkerülte a figyelmüket.

– A hagyatékkezelő. – Jack rámutatott a névre. – Azért ez bizarr. Wei Zhao milliárdos kínai üzletember, nyilván igazi hírességnek számít New Jersey északi részén. Ő a környék legnagyobb munkaadója, egy egész gyógyszergyárat működtet. Emellett neves filantróp. A cégéé a Dover Valley Kórház, és róla nevezték el az MKK szívcentrumát.

– Sokat jótékonykodhat – jegyezte meg Bart.

– Bizonyára – mordult fel Jack –, de miért lenne az áldozat hagyatékkezelője? Ennek semmi értelme. Én mondom, ennél furább esetet még nem láttam, amióta orvosszakértő vagyok. Tényleg nem tudom, mi fog szembejönni a következő kanyarban.

– Fel akarja keresni a helyet? Annak ellenére, hogy mindent tud az áldozatról?

– Ki nem hagynám – felelte Jack. – Túl sok itt a furcsaság és megválaszolatlan kérdés.

– Az sem zavarja, hogy New Jersey kívül esik a hatáskörén?

– Részletkérdés – legyintett Jack. – Csak akkor derül ki, ha valaki elolvassa a jelvényemen az apró betűs részt. Amúgy nem áll szándékomban hazudni.

– Mi legyen a Sunset Park-i címmel? Odaküldjek valakit, hogy ellenőrizze?

– Egyelőre várjon vele. Előbb tudjuk meg, mi végzett a nővel. Ha valóban egy halálos vírus, meg kell tennünk a szükséges óvintézkedéseket, mielőtt behatolunk a lakásába. Nyilvánvalóan egyedül élt, máskülönben jelentették volna az eltűnését.

– Mond valamit – bólintott Bart. – Akkor kivárom, amíg zöld utat ad.

Tíz perccel később már az 520-as felé tartott. Ha Janice éjszakája csendesen telt, vélhetően az egész IOI-n sem történt semmi érdemleges. Általában ez szokott történni, még ha előző éjjel fel is borult a rend. Akárhogy is, nem kételkedett abban, hogy egy napra fel tudja mentetni magát a boncolások alól.

18

Szerda, 7.40

Amint kiért a Hudson folyó alatt futó, Manhattant New Jersey-vel összekapcsoló Lincoln-alagútból, mosolyognia kellett, ha New Jersey emblematikus nevére gondolt. Parkok állama. Rémálomba illő forgalomban, buszok és teherautók közt araszolt, miközben alig látott egy fát, bokrot vagy akár fűszálat. Egész betontenger vette körül, éppoly sűrűn, mint New Yorkban, csak nem nyúlt olyan magasra.

Talán tucatszor járt az államban, és mindig úgy gondolt rá, mint egy igazi kertvárosra, ahol a különálló családi házakat zöldellő pázsit választja el egymástól, csakhogy azelőtt mindig a George Washington-híd felől érkezett. Ahogy nyugatnak tartott a lesüllyesztett úttesten, mintha a sötét jövőbe csöppent volna, bár ahogy messzebbre jutott, egyre kellemesebbé vált a környezet. Idővel még őszi színpompába burkolózó fák és léckerítéses kis otthonok is felbukkantak. Húszpercnyi lelombozó autózás után kezdte elhinni, hogy mégiscsak az idilli vidék felé tart.

Nem csupán a környezet változott, ahogy nyugatnak haladt és egyre távolabb került a nagyvárostól – nyugtalansága is egyre fokozódott, ami ráébresztette, mennyire feszült lett az utóbbi időkben. Hálát adott az égieknek, amiért a metrós eset az ölébe hullt, és belegondolt, másként hogyan bírná ki. Miután az anyósa mellé Sheldon Montgomery is tartósan beköltözött hozzájuk, a helyzet határozottan tovább romlott, ami szinte lehetetlenné tette, hogy megbirkózzon az Emma állapota felett érzett fájdalommal és bűntudattal. Sebészként külön is kétségbe ejtette a tudat, hogy semmit sem tehet egy rendellenes helyzet felszámolásáért.

Védekezésül tudatosan kizárta agyából az otthoni gondokat, és az aktuális ügyre koncentrált. Először is, még most sem tudta a halál okát. Ösztöne és az első laborvizsgálat eredménye azt sejtette, hogy vírusfertőzésről van szó, csakhogy negyvennyolc órával a boncolás után még mindig nem azonosította magát az organizmust. A múltban is találkozott ismeretlen vírusokkal, de ennyi időn belül valamennyit felismerte. Külön problémát okozott, hogy a páciensbe olyan szívet ültettek, amely húsz lokuszon megegyezett a saját DNS-ével. Ennek az esélye egy a hetventrillióhoz körül lehetett, tehát csak és kizárólag egypetéjű ikrek esetében történhetett meg, de még ebben az esetben is kisajátította volna a lapok címoldalait. S akkor még nem beszélt arról, hogy egy fiatal, vonzó és láthatóan jómódú nő hirtelen meghalt, mégsem keresték a barátai vagy a rokonai. Vagy hogy a páciens műtéti költségeit egy másik kórház állta. Aztán hogy a nő hagyatékkezelője – bármi is maradt utána – egy filantróp kínai milliárdos.

Miközben az Escalade rádióján valami kortárs zene ment, eltűnődött ezeken a sajátos körülményeken. Remélte, hogy látogatása során választ kaphat néhány sürgető kérdésre, bár gyanította, hogy magáról a vírusról nem tud meg semmit. Ez kizárólag Arethán, esetleg a Járványügyi Központ segítségén múlt. Ami a többit illeti, esélye lehetett kideríteni ezt-azt, de igazából nem dolgozott ki semmilyen tervet. Beérte azzal, hogy elmegy a Dover Valley Kórházba, és kérdezősködni kezd, ám mielőtt rátért erre, még megállt a Higgins temetkezési vállalatnál, és meggyőződött róla, hogy ott is tudnak a maradványok potenciálisan fertőző jellegéről.

Mielőtt útnak indult, a Google-térképen rákeresett a ravatalozóra, ahogyan a kórházra és a GeneRx-re is. Jól tette. Noha a temetkezési vállalat magában Doverben működött, a kórház és a gyógyszergyár már valamivel távolabb, a Picatinny Arsenal nevű szövetségi terület felé, északra a 80-as gyorsforgalmitól, amelyet az út jó kétharmadán át használt. Ahogy közeledett Doverhez, lehajtott a pályáról, és kisebb mellékutakon haladt a déli Dover felé. Már látta, mit értett Warren zöld dombokon. A borús égbolt alatt elterülő, szitáló esőben fürdő táj leginkább az Írországról látott képekre emlékeztette.

Minél inkább közeledett úti céljához, annál inkább felpörgött. Tevékeny ösztöne ezúttal is vészjelzéseket küldött, ami arra utalt, hogy valami nagyon nem stimmelt az üggyel – még ha egyelőre nem is tapintott rá, mi az. Mindenesetre megígérte magának, hogy minden lelkierejét latba vetve próbál diplomatikus maradni, azaz a minimumra szorítja le a gúnyos megjegyzéseket és a sebészi önhittséget. Már csak az hiányzott, hogy hivatalos panasz érkezzen ellene, s ezzel még inkább megnehezítse Laurie életét. Eszébe jutott Bart is, aki szerint Dover messze kívül esett a hatáskörén, ami akár jogi bonyodalmakat is okozhatott.

Dover kellemes és szerény vidéki kisvárosnak bizonyult, ahol a legmagasabb téglaépületek sem nőttek három-négy emeletnél magasabbra. A Google-térkép szerint a népesség épp csak elérte a tizennyolcezer főt, s mivel Jack New York felől érkezett, a település még ennél is kisebbnek tűnt. A Higgins temetkezési vállalat a központban, egy fehér favázas viktoriánus épületben működött. Az elmúlt években számtalanszor járt ilyen és hasonló ravatalozókban, így annak megjelenését éppúgy közhelyesnek találta, mint magáét a temetkezési vállalkozóét. Az ösztövér és sápadt III. Robert Higgins ugyanolyan sötét, háromrészes öltönyt viselt, mint pályatársai.

Amikor bemutatkozott neki, még a jelvénye felmutatásával sem bajlódott, csak egyenesen a tárgyra tért.

– Úgy tudom, hogy az ön ravatalozójában található Carol Stewart holtteste, melyet tegnap éjjel hoztak el a New York-i Igazságügyi Orvosszakértői Intézetből.

– Ez így nem teljesen pontos. – Robert kínos lassúsággal és precizitással beszélt, sőt suttogott, noha egyetlen gyászoló sem tartózkodott a közelben.

– Mi nem pontos benne? – Jack máris megfeszült, ahogy várta az újabb kellemetlen meglepetést.

– Az öcsém ment el a holttestért – árulta el Robert –, de már nincs itt.

– Máris elhamvasztották? – Jack más okot el sem tudott elképzelni.

– Nem egészen. A hagyatékkezelő hivatalosan indítványozott egy második halottszemlét, ezért ma reggel kiadtuk a Morris megyei igazságügyi orvosszakértőnek, akinek itt Doverben is van egy kis irodája.

– A legközelebbi hozzátartozó belement ebbe? – kérdezte Jack.

– Nem tudok róla – felelte Robert. – Mi csak a hagyatékkezelővel állunk kapcsolatban.

– Ez érdekes. – Arethától vette át ezt a jelzőt, amelyet az elmúlt napokban egyre sűrűbben használt. A Wei Zhao által indítványozott második boncolás érthető módon meglepte – ha nem is annyira, mint az ügy eddigi fordulatai –, hiszen felért egy szakmai pofonnal. Még csak fel sem vették vele a kapcsolatot, hogy tisztázzák az első boncolás eredményeit, miközben ő egyértelműen úgy gondolta, hogy a második halottszemle puszta időpocsékolás.

– Dr. Harvey Laudernek hívják – közölte önként Robert. – Csak néhány saroknyira van az irodája. Megadjam a pontos címet?

– Sokat segítene vele – bólintott Jack, mire Robert lefirkantott néhány sort a névjegye hátoldalára. – Azért álltam meg itt tette hozzá –, mert meg akartam győződni arról, hogy tisztában vannak a vírusfertőzés eshetőségével, és megtettek minden szükséges óvintézkedést.

– Ó, nagyon is tisztában vagyunk vele – bólintott buzgón Robert –, és erről dr. Laudert is értesítettük. A hűtőkamránkban őriztük a holttestet, és egyetlenegyszer sem nyitottuk ki a hullazsákot. Azután is a legnagyobb gonddal fogunk eljárni, hogy visszakapjuk, legyen szó akár hamvasztásról, akár balzsamozásról. Nyilván erről is a hagyaték kezelője fog dönteni.

– Örülök, hogy a holttest ilyen szakértő kezekben van. – Jack önkéntelenül is leutánozta a férfi kenetteljes stílusát.

Miután kilépett a ravatalozóból, telefonja segítségével elnavigált a törvényszéki patológushoz. A hely valóban közel esett, ezért a gyaloglást választotta. Ráfért, hogy kinyújtóztassa a tagjait.

– Sajnálom, de dr. Lauder sajnos nincs itt – tudta meg a titkárnőtől. – A Dover Valley Kórházba hívták egy esethez.

Jack meghagyta a névjegyét a mobilszámával, és arra kérte a titkárnőt, hogy dr. Lauder mielőbb hívja fel. Következő állomásán, a kórházban talán belefut a patológusba, de ha mégsem, akkor is tudni akarta, milyen eredménnyel járt a második boncolás. Az külön is érdekelte, hogy egyáltalán miért rendelték el.

Miután elhagyta Dovert, északnak tartott, és áthajtott a 80-as gyorsforgalmi alatt. Hamarosan még idillibb vidéken járt. Egyre jobban értette Warren kéretlenül egyszerű jellemzését arról, hogy „nincs itt semmi, csak tavak és zöld hegyek”. Különösen az északi Picatinny Arsenal felé látott érintetlennek tűnő erdőségeket, amelyek a felhőzet és a szórt napfény ellenére lángoló színekben pompáztak. Alig tudta elhinni, hogy ilyesmi létezhet alig negyvenpercnyire New York City betondzsungelétől.

Ahogy közeledett a Dover Valley Kórház és a szomszédos GeneRx felé, már látta, hogy az internetes képek meg sem közelítik a valóságot. Márványburkolatával és aranyszínű üvegtábláival mindkét épület sokkal nagyobbnak, impozánsabbnak és modernebbnek tűnt. A fotók alapján arra sem készült fel, hogy a GeneRxet ilyen komoly biztonsági rendszer védi. Noha a telepített növényzet részben elrejtette, az intézmény előtt pengekerítés feszült, amely mindkét irányban beleveszett az erdőbe. Az örökzöldek a gyógyszergyárhoz vezető út őrházait is remekül leplezték.

A kórház egészen más lapra tartozott – szemben a már-már fenyegetően zord GeneRxszel, zöldellő pázsitjával, formára nyírt bokraival, gondosan ápolt és őszi virágoktól tarkálló ágyásaival valósággal hívogatta a látogatót. Ugyanakkor egyik épület sem tűnt túlzsúfoltnak. Amikor leparkolt és a kórház bejárata felé vette az irányt, csupán egyetlen család tűnt fel az épületből és indult az autója felé. Mentők sem érkeztek szirénázva, hogy kirakodják terhüket a sürgősségi hátsó kapujánál. Az egész komplexumot éteri béke lengte körül.

Nem úgy a belső tereket. Amint belépett az ajtón, tüstént otthon érezte magát – mintha csak visszatért volna előző életébe, az illinois-i Champaign-be, ahol egy hasonlóan modern intézményben szemsebészként dolgozott. A parkolóval ellentétben itt már hemzsegtek az emberek, méghozzá valamennyien a közkórházakban szokásos öltözékben, beleértve a rózsaszín ruhás önkénteseket is. Nyüzsgő kávézót és üzletet is látott.

Az információs pult felé indult, hogy menet közben alakítsa ki a stratégiáját. Korábban arra gondolt, hogy megkeresi patológus kollégáját, dr. Laudert, most azonban hirtelen sugallatra úgy döntött, inkább olyasvalakivel tárgyal, aki szervezési feladatokat lát el, nem csupán alkalmanként besegít. Egyből torokra ment, és a Zhao Szívcentrum vezető főorvosa után érdeklődött.

– Az dr. Theodore Markham lesz – válaszolta a kiszemelt önkéntes, majd intett, hogy vegye fel az információs pult egyik piros telefonját. Egy pillanattal később már a főorvos titkárnőjével beszélt, aki tudni akarta, ki keresi a főnökét. Abban a reményben adta meg neki a nevét és a beosztását, hogy ezzel talán felkeltheti a férfi kíváncsiságát. A titkárnő előzékenyen megkérte, hogy tartsa a vonalat, és megígérte, hogy nemsokára visszatér.

Várakozás közben Jack újfent eltűnődött, errefelé mennyivel civilizáltabbak a munkatársak, mint a nagyvárosban, bár ezúttal csalódnia kellett. A titkárnő mégsem tért vissza, helyette maga dr. Theodore Markham jelentkezett.

– Maga tényleg dr. Jack Stapleton az lOI-től? – kérdezte, mintha nem hinne a titkárnőjének. Hangneme őszinte meglepetést és némi zavart tükrözött.

– Teljes életnagyságban. – Jack hiába próbálta kordában tartani szarkazmusát. Arra végképp nem számított, hogy tárt karokkal fogadják, miután hívatlanul megjelenik egy olyan intézményben, mely jobb esetben szabálytalan, rosszabb esetben erkölcstelen és törvénytelen praktikákat gyakorol.

– De ez egy belső vonal – értetlenkedett a főorvos.

– Valóban. Talán mert itt állok az előtérben, az információs pultnál.

– De hát ez pompás! Mindjárt ott vagyok.

Jack meglepetten tette vissza a kagylót. Kicsit aggódott, milyen fogadtatásban lesz része, a férfi azonban hallhatóan örült, hogy váratlanul beugrott. Ez a benyomása csak erősödött a főorvos felbukkanásával. Noha még sosem találkozott vele, azonnal ráismert, amint kiszállt a liftből – persze az is segített, hogy integetett és fürgén, szinte kocogva egyenesen felé tartott. A szerény termetű, simára borotvált állú, göndör hajú férfi ropogósra keményített fehér inget és divatos nyakkendőt viselt, leginkább mégis azzal hívta fel magára a figyelmet, hogy olyan lendületesen mozgott, mintha kávé folyna az ereiben. Hosszú fehér köpenye úgy dagadozott mögötte, mintha ellenszélben csörtetne felé.

– Üdvözlöm nálunk! – Lelkesen megszorongatta a kezét. – Minek köszönhetjük a kellemes meglepetést? Kérem, szólítson csak Tednek.

– Lenne néhány kérdésem az egyik esettel kapcsolatban. – Jack még most sem tudta mire vélni a lelkes fogadtatást. Mint a betegellátás utolsó láncszeme megszokta, hogy a többi orvos érezhető idegenkedéssel tekint rá. Titokban azon tűnődött, mit szólna hozzá a férfi, ha bevallaná neki, hogy csak azért van itt, mert valamivel muszáj elterelnie a figyelmét kiborító magánéleti válságáról.

– Nos, minden tőlünk telhetőt elkövetünk azért, hogy választ kapjon rájuk. Legjobb lesz, ha felmegyünk az irodámba. – Válla felett a liftek felé mutatott.

– Persze. – Jack követte lelkes házigazdáját.

– Csinos kis kórház, igaz? – jegyezte meg Ted, ahogy beszálltak a fülkébe. Megnyomta a második emelet gombját.

– Kicsit meg is lepődtem – vallotta be Jack. – Nem erre számítottam egy vidéki közkórháztól.

Ted őszinte örömmel nevetett fel.

– Valóban hihetetlen, s nemcsak a fantasztikus építészeti megoldások miatt. Látnia kéne az orvosi eszközöket. Itt gyakorlatilag minden vadonatúj. Higgye el nekem, ez a hely előbb-utóbb mindenki szemében ismert és elismert lesz.

– Miért? – kérdezte Jack, amint kinyílt a fülke ajtaja.

– Leginkább a szívátültetések miatt – felelte Ted. – Ez lesz a legfőbb vonzereje, bár egyéb szerveket is beültetünk. A meddőségi klinikánk is ritkaságszámba megy. Vagy a génterápiánk. A személyre szabott rákkezeléseink. Felsorolni se tudom, annyi minden történik itt egyszerre. Én mondom, a csillagos ég a határ. Az a titka, hogy szorosan együttműködünk a több száz mikrobiológussal, akik a túloldalon, a GeneRxnél dolgoznak. Közvetlen kapcsolat van a kísérleti laborok és a kórházi terápia között. Nincs éles választóvonal az elméleti és gyakorlati tudósok között. Hallott már a CRISPR-Cas9 génszerkesztés csodájáról?

– Ezt-azt – felelt tétován Jack, miközben megcsodálta maga körül a klinikát, amely minden szempontból ugyanolyan minőségi szintet képviselt, mint az előző nap felkeresett Zhao Szívcentrum az MKK-ban.

– Ez a kis kórház lesz az első, amely a klinikai orvoslás gyakorlatában hasznosítja majd a CRISPR-Cas9 lehetőségeit – magyarázta Ted, miközben intett, hogy Jack kövesse tetszetős sarokirodájába. – A GeneRx olyan fehérjealapú gyógyszerekre szakosodott, melyeket élő szervezetekben tenyésztenek ki. Esetünkben többnyire kecskékben, juhokban, sertésekben, sőt csirkékben.

Odabentről már jobban ráláthatott a gyógyszergyár és kísérleti labor épületére, beleértve a mögötte fekvő Állattenyésztési Intézetet is, amely az út vagy a kórházi parkoló felől teljesen rejtve maradt.

– Kérem, helyezze magát kényelembe – intett Ted a kerek asztal köré állított Herman Miller-székekre. – Kér valamit? – ajánlotta fel. – Kávét, teát, vizet, esetleg kólát?

– Egy kávé jólesne. – Míg Ted intézkedett a titkárnőnél, Jack végigmérte a falon függő bekeretezett okleveleket, amelyeket olyan nagynevű intézetek állítottak ki Ted nevére, mint az Amerikai Belgyógyászok és Kardiológusok Testülete. Önkéntelenül is lenyűgözték a látottak. Ted kiválóan képzett kardiológus benyomását keltette. Jól ismerte ezt a típust, aki hivatásának tekintette a gyógyítást, és önzetlenül rááldozta az egész életét.

– Be kell vallanom valamit. – Ted visszatért, és elfoglalta az egyik széket. – Miután megtudtam, hogy itt van az előtérben, vettem a bátorságot és felhívtam szívsebész főorvosunkat, dr. Stephen Friedlandert. Tudom, hogy szívesen beugrana köszönni, egyszersmind megköszönni az erőfeszítéseit, melyeket szegény Carol Stewart azonosításáért tett.

– Honnét tudnak erről? – ráncolta a homlokát Jack.

– Dr. Chris Barton telefonált, közvetlen azután, hogy tegnap eljött az MKK-ból. Elmondta, hogy ön felkereste a Zhao Szívcentrumot, és mesélt arról, mi mindent sikerült kiderítenie egyetlen apró tetoválás alapján. Természetesen mélyen lesújt minket Carol halála. Bátor nő volt, aki hosszú éveken át küzdött a kardiomiopátia ellen. Mindenki jól ismerte, tisztelte és kedvelte őt. Gyászoljuk az elvesztését, ugyanakkor tudnunk kell a sorsáról, hogy kideríthessük, mi történt, s ezáltal elkerüljük a hasonló tragédiákat. Ön óriási szolgálatot tett nekünk. Nem lehetünk elég hálásak.

– Ez a munkám – vont vállat Jack.

– Talán igen, de Chris Barton szerint messze túlteljesített minden szakmai elvárást. Akárhogy is, köszönjük. Tehát, kérdései vannak? Készséggel válaszolok rájuk, amennyiben nem a műtéti eljárások részleteire vonatkoznak.

Annyi kérdés rajzott Jack fejében, hogy nem is tudta, melyikkel kezdje. Igyekezett diplomatikus lenni, hogy ne vesztegesse el váratlan előnyét, ami könnyen megtörténhetett, ha kínos kérdésekkel rukkol elő. Leginkább az izgatta, hogyan egyezhetett száz százalékban Carol és a donor szívének DNS-e, ezért ezt próbálta a legtapintatosabb formába önteni. Nem jutott jobb az eszébe, mint hogy beszélgetést kezdeményezett a halott motorosról, aki csakis a páciens ikertestvére lehetett. Nem értette, miért kellett titokban tartani egy ilyen hihetetlen tényt, valami okának azonban lennie kellett, ám mielőtt még megfogalmazhatta volna a cirkalmas kérdést, megérkezett a titkárnő a kávéjával.

– Cukrot vagy tejszínt? – Ted felé nyújtotta mindkettőt.

– Ebben a sorrendben. – A tejszín és a cukor elkeverése legalább adott némi gondolkodási időt. – Szóval, dr. Barton mesélt erről a hihetetlen véletlenről, hogy a végzetes motorbaleset éppen azon a napon történt, amikor Carol Stewart szívproblémái átlépték a kritikus szintet. Az áldozat Carol rokona volt? Dr. Barton szerint a szíve alkalmas volt a befogadásra.

– Nemcsak alkalmas volt, hanem tökéletes – magyarázta lelkesen Ted. – A legjobb egyezés, amit valaha láttam, ráadásul AB negatív vércsoport mellett, amikor éppen ezért szorgalmaztuk a célzott donációt. Tizenkettőből tizenkettő HLA egyezett, nulla reaktív antigén, negatív keresztegyezés. Ennél jobb nem is lehetett volna.

– Tehát a motoros Carol rokona volt? – kerülgette Jack tovább a forró kását.

– Azt hiszem, Stewart volt a fiú, de nem vagyok benne biztos. Lehettek távoli rokonok is. Személyesen nem folytam bele ebbe, külön szervdonorcsapatunk van, az foglalkozik a gyászoló szülőkkel. Külön kell választanunk a donorral kapcsolatos kérdéseket a recipiens igényeitől. Én csak azt tudom, hogy a szív tökéletesen illett a recipienshez. Ezt a vérségi kérdést már csak azért sem erőltetjük, mert elég egyszerű népek laknak errefelé, bármilyen közel is vagyunk a nagyvároshoz. Talán nincsenek Montague és Capulet-szintű viszályok, de azért vannak ellentétek, olykor a családokon belül is.

Jack agyában már a válasz legelején megszólalt a vészcsengő.

– Azt mondja, a motoros fiatal férfi volt? – Biztos akart lenni abban, hogy nem értette félre Tedet.

– Azt – bólintott Ted. – A halálos motorbalesetek áldozatai kilencven százalékban fiatal férfiak.

– Ez igaz. – Igazságügyi szakértőként Jack is ismerte a statisztikát, a vészcsengő azonban nem emiatt harsogott tovább a fejében, hanem mert egy motoros férfi semmiképp nem lehetett a páciens egypetéjű ikertestvére. Ezzel vissza is került a startmezőre.

– Azért alakult ki ez a kivételes helyzet – magyarázta Ted, aki nem tudott a benne zajló érzelmi viharról –, mert Stewart kisasszony egy teljes éven át szerepelt a várólistán, de mint AB negatívnak reménye sem lehetett donorszervre. Ebből következően a motoros AB negatív volt.

– Ezt dr. Barton is említette.

– Egyéb kérdés?

– Igen. – Jack sebtében kiválasztotta az új irányvonalat. – Meglepett minket, hogy a vizsgálatok semmilyen immunszuppresszánst nem mutattak ki Stewart kisasszony szervezetében.

Nem akarta kenyértörésre vinni a dolgot, ami könnyen előfordulhatott, ha kitartott a donorszív egyezése mellett, ezért váltott át az immungyengítők hiányára. Most már biztosan tudta, hogy valami nem stimmel ezzel az esettel. A benne élő cinikus már azon tűnődött, hogy a látványos szívélyességgel csak le akarják kenyerezni.

– Jó oka van, hogy nem találtak immunszuppresszánsokat. Egyszerűen nem kapott ilyeneket. Még aktív immunrendszer mellett is elképesztően jól viselte a transzplantációt, így fokozatosan lecsökkentettük, majd végül el is hagytuk az immunszuppresszív szereket. Egészen lenyűgözött minket azzal, ahogy befogadta a donorszívet. Nem is gondolná.

– Helló, helló – hallatszott egy hang, amint egyszerre két alak toppant a szobába. Az első magas volt, bár kissé görnyedten járt és korán őszült, ami éles kontrasztot alkotott kisfiús arcával, széles állkapcsával és metszően kék szemével. Ugyanazt az öltözéket viselte, amit dr. Chris Barton előző nap az MKK-ban: hosszú fehér köpenyt kék műtősruhával, a nyakában műtősmaszkkal. A másik férfi is hasonlóan öltözött, finom vonásai, hollófekete haja és szerény termete azonban ázsiai származásra vallott. Mindketten szélesen mosolyogtak, mintha nevettek volna, mielőtt a szobába léptek.

Jack és Ted felállt, amint Ted kötetlenül bemutatta dr. Stephen Friedlandert és dr. Han Lint, mintha azt sugallná, hogy mindenki használja csak nyugodtan a másik keresztnevét. Jack kezet rázott a két sebésszel, mielőtt mind a négyen helyet foglaltak a kerek asztal körül.

Született sebészként Stephen azonnal átvette az irányítást. Kisfiús külleme dacára mélyen zengő és tekintélyt parancsoló hangon beszélt.

– Mindnyájan őszintén örülünk ennek a meglepetésszerű látogatásnak, dr. Stapleton – kezdte. – Amint azt Ted nyilván már elmondta, hallottunk róla, milyen óriási erőfeszítéseket tett az egyik páciensünk, Carol Stewart azonosítása érdekében. Bár Carol halála tragikus hír, személyesen is köszönetet szeretnék mondani mindenért. Amennyire tudom, az eltűnését nem észlelték volna, csak a legközelebbi felülvizsgálat idején. Ez annál is elszomorítóbb, mert történetesen tudom, hogy Carol eltávolodott a családjától, és a magánélete sem alakult a legszerencsésebben. Mindez az utolsó felülvizsgálatán derült ki, amikor egyébként mindent a legnagyobb rendben találtunk. Az égvilágon semmi sem utalt a közelgő tragédiára.

– Amint azt Tednek is mondtam, igazságügyi orvosszakértőként a munkám része a halottak azonosítása. 9/11 után az IOI sajnos keserű tapasztalatokat szerzett ezen a téren.

– Ezen a ponton most az a feladatunk, hogy megállapítsuk, miért halt meg Carol – lépett tovább Stephen. – Bármi is legyen az oka, nem szeretnénk, ha az eset megismétlődne, s miután ön végezte a boncolást, örömmel vennénk, ha megosztaná velünk az eredményeit.

– Még nem zártam le az ügyet. – Jack becsülte a szakmai érdeklődést, de miután Laurie ragaszkodott hozzá, hogy senkivel ne beszéljen erről, nem tudta biztosan, mennyit oszthat meg. Különösen, mielőtt megkapta Aretha vizsgálatának eredményeit. – Várom a laboreredményeket.

– Aggódtunk, hogy esetleg vírusfertőzés áll a háttérben – árulta el Stephen. – Ezért is kértünk egy második boncolást.

– Hallottam róla. Miért gyanakodnak vírusra?

– Az a véleményünk, hogy Carol halálát egy citokinvihar okozta. Erős immunreakcióval reagált valamire, csak nem tudjuk, hogy pontosan mire. Eleinte azt hittük, egy vírusra, de ez nem valószínű.

– Ismerősen hangzik – vallotta be Jack. – Én is vírusra gyanakodtam. Influenzára, hogy pontos legyek, csakhogy a gyorstesztek kizártak minden szokott vírust, az influenzát is beleértve.

– Mi már tudjuk, hogy nem vírus volt – jelentette ki Stephen teljes meggyőződéssel. Hátradőlt, és összefonta karjait a mellkasán. – Semmi kétségünk.

– Ez hogyan lehet? – kérdezett rá Jack.

– Kivételesen gazdag erőforrásainknak hála hozzáférésünk van egy elektronmikroszkóphoz. Egyszerűen megnéztük, pontosabban dr. Lin megnézte. Neki van közülünk a legnagyobb tapasztalata az elektronmikroszkópok terén. A tüdőfolyadékban nyoma sincs vírusnak. Ügy lezárva.

– Igen, kerestem a vírust – erősítette meg dr. Lin vaskos akcentusával. – Nem volt vírus.

– Érdekes – kockáztatta meg Jack. – Mi már a beoltást követő huszonnégy órában vírusra utaló citopátiás változásokat észleltünk az emberi vesesejt szövetkultúrában. Most az a tervünk, hogy egy ismeretlen vírust keressünk. – Noha megpróbált magabiztosnak tűnni, Jack elbizonytalanodott és megdöbbent attól, hogy az elektronmikroszkóp nem mutatta ki a vírus jelenlétét. Belegondolt, hogy Aretha próbálkozott-e ezzel. Aligha, máskülönben mondta volna. Még az sem biztos, hogy a közegészségügyi labornak van elektronmikroszkópja.

– A minta nyilván beszennyeződött egy virális komponenssel – jelentette ki Stephen. – Folyton ez van. Ha bármilyen vírus jelen lenne, mi láttuk volna. Miután nincs, minden további teszt idő és pénzpocsékolás. A törvényszéki patológusunk szerint az esetet műtéti komplikációnak kell betudnunk, jóllehet maga a beavatkozás több mint három hónapja történt. Mi egyetértünk ezzel, és ezt javasoljuk önnek is. Rendelkezésére bocsátjuk a fotomikrográfokat, melyek alátámasztják ezt az álláspontot. A továbbiakban arra koncentrálunk, hogy alaposan tanulmányozzuk a páciens vérében található fehérjéket, amelyek a szívből származhattak és kulcsszerepet játszottak a citokinvihar kialakulásában. Természetesen erre is megvannak a megfelelő eszközeink. Amennyiben érdeklik az eredményeink, szívesen megosztjuk őket önnel. Feltétlenül szeretnénk publikálni a felfedezéseinket, és önre is számítunk mint társszerzőre.

– Ez nagyon kedves önöktől. – Jack próbálta megőrizni semleges hangszínét. – Nagyra értékelem a gesztust. – Valójában az egész vészesen hasonlított arra, mintha próbálnák lefizetni azzal, hogy beveszik társszerzőnek egy tanulmányba, amely aztán vagy megjelenik, vagy nem. S ami ennél is rosszabb, Stephen testbeszéde arra utalt, hogy a találkozó a végéhez közeledik, hiába tesz komoly erőfeszítéseket azért, hogy diplomatikus maradjon és kerüljön minden konfrontációt.

– Nos – csapott Stephen a combjára, mint aki készül felállni –, ez a legkevesebb.

Jack megköszörülte a torkát, és eldöntötte, hogy ezek után már semmit sem veszít azzal, ha a lényegre tér. Előrehajolt az asztal felett.

– Azt hiszem, meg kell említenem még egy labortesztet, amelynek eredménye a birtokomban van. Lefuttattuk a DNS-elemzést mind a páciensre, mind a szívre, hogy a profilokat feltöltsük a nyilvántartásokba, hátha ezzel közelebb kerülünk a páciens személyazonosságához. Legnagyobb döbbenetünkre kiderült, hogy a két profil megegyezik egymással. Amióta húsz lokuszt vizsgálunk, ez statisztikai képtelenség. Érthető módon megdöbbentünk, ahogy most nyilván önök is.

Stephen és Ted egyszerre nevette el magát, bár egyikük jókedve sem tűnt felhőtlennek.

– Természetesen megdöbbentünk – válaszolt Stephen –, hiszen mi is tudjuk, hogy ez statisztikailag lehetetlen. Amennyire én látom, érdemes lenne újra lefuttatni azt a tesztet. Csak az történhetett, hogy összekeverték a mintákat. Mondom ezt annak ellenére, hogy valóban nagyfokú egyezést láttunk, ami nyilván az érintett felek közeli rokonságának tudható be. Felteszem, ezért is tudtunk olyan gyorsan leállni az immunszuppresszánsokról.

– Kétszer is lefuttattuk a tesztet. Ahhoz, hogy a DNS-profil egyezzen, egypetéjű ikrek kellenek, amiről itt nyilvánvalóan nem beszélhetünk, hiszen a donor és a recipiens különböző nemű. Előfordult már, hogy egypetéjű ikreket a születésük után szétválasztottak, de ebben az esetben ez nyilván nem magyarázat. Amit itt látunk, az hamisítatlan csoda, vagy még inkább egy megválaszolásra váró rejtély. Carol halála olyan gyorsan következett be, ami óhatatlanul az 1918-as nagy influenzajárványt juttatta eszembe. Ha teljesen őszinte akarok lenni, komolyan aggaszt egy újabb járvány kitörése.

Hátradőlt, és végigmérte a vele szemközt ülő három férfit. Noha dr. Linnek egy arcizma se rezzent, a másik kettő láthatóan kényelmetlenül érezte magát, amiről eszébe jutott a shakespeare-i idézet: „Valami bűzlik Dániában.”

– Megbocsátana egy pillanatra? – kérdezte Stephen. Megvonta a vállát.

– Hogyne.

Stephen és Ted felállt, hogy elhagyja az irodát. A zárt ajtó mögül behallatszó hangok alapján vitáztak valamin. Jack addig is meredten nézte dr. Lint, aki rendületlen mosollyal nézett vissza rá. Próbálta megbecsülni a korát, de hiába. Egészen fiatalnak tűnt, bár tudta, hogy nem lehet az, ha egyszer sebész. Arcáról hiányzott mindenféle szőrzet. Akcentusa alapján Kínából jöhetett. Annak érdekében, hogy beszélgetést kezdeményezzen, rákérdezett erre.

– Igen, Kínából jöttem – mosolygott szélesen dr. Lin. – A Jiao Tong Orvosi Egyetemről.

– Gyakorlaton van itt?

– Igen, a szívsebészeten – felelte dr. Lin. – Az iskolám minden évben ideküld valakit, hogy részt vegyen a transzplantációs munkában.

– Jó itt a képzés?

– Ó, igen, a lehető legjobb.

Jack felnézett, amint Stephen és Ted visszatért. Bármin is vitáztak, láthatóan teljes egységre jutottak. Noha feszülten távoztak, mostanra mintha kicserélték volna őket. Önfeledten nevetgéltek, ahogy újra elfoglalták a helyüket.

– Ennek örülni fog, barátom – csapta össze a kezét Stephen izgatottan.

– Végre egy jó hír. Évek óta erre várok.

– Teddel mindketten ugyanarra a következtetésre jutottunk – folytatta zavartalanul Stephen. – Ahhoz, hogy értékelni tudja, pontosan mekkora erőfeszítéseket is teszünk, legjobb lenne, ha találkozna a főnökünkkel, s egyben az egész vállalat agytrösztjével, dr. Wei Zhaóval. Természetesen ez csak magán múlik. Értse úgy, hogy semmi sem kötelező. Szóval, mit mond?

– Úgy gondolom, ez még belefér a táncrendembe. – Jack azt hitte, az eddigi meglepetéseket már semmi sem múlhatja felül, erre lehetőséget kapott, hogy találkozzon az egész vállalatbirodalom fejével.

– Pompás – bólintott Stephen. – Örömmel jelentem, hogy már fel is hívtuk a mi kínai császárunkat, aki készséggel fogadja önt.

– Leköteleznek. Mikor találkozunk vele?

– Egy órán belül – felelte Stephen. – Elmondom, hogy gondoljuk Teddel. Körbevezetjük itt a kórházban vagy a GeneRx-ben. Maga dönt. Dr. Zhao az irodájában várja majd, ami autóval úgy tizenöt perc innét. Na, benne van?

– Még szép – mosolyodott el Jack.

19

Szerda, 10.45

A séta annál is izgalmasabbnak bizonyult, mint várta. Miután épp elég kórházat látott már életében, inkább a GeneRxben akarta múlatni az időt. Még sosem gyárt gyógyszergyárban, még kevésbé biofarmakológiai cégnél, ezért nem tudta mihez hasonlítani, de egy dologban biztos lehetett: életében nem látott még ennyi mikrobiológust és biotechnológiai mérnököt egy helyen. A zömük Ázsiából származott – nemcsak Kínából, de Indiából is –, és mindnyájan szemtelenül fiatalnak tűntek, akárcsak dr. Lin. A túra alatt egyedül akkor lepődött meg, amikor áthaladtak a kapun, ahol őt leszámítva mindenkinek fel kellett mutatnia a személyazonosító kártyáját. Belegondolt, vajon a többi gyógyszerfejlesztő és -gyártó vállalatnál is ilyen szigorúak a biztonsági előírások?

A gyógyszergyárnál még impozánsabbnak találta az Állattenyésztési Intézetet vagy Farmot, amely kapcsolódott a GeneRx-hez, és azonos stílusban épült. Mivel a génmódosított kecskék, juhok, sertések, szarvasmarhák és csirkék termelték a rendkívül jövedelmező gyógyszereket, egész seregnyi gondozó és állatorvos látta el az épület lakóit. Némelyik exkluzív és teljesen steril környezetben élt. Noha a saját szemével nem látta, az elmondottak alapján Jack tudta, hogy a Farm rendelkezik saját vágóhíddal, amely az idő kilencvenkilenc százalékában üresen áll, és egy miniatűr húsfeldolgozóval, ahol az állati fehérjét nyerik vissza.

Miután a körút véget ért, visszatértek a kórházi parkolóba, ahol gyorsan eldőlt, hogy két autóval teszik meg az utat Zhao otthonába. Stephen a sajátját vezette, merthogy Jack várhatóan tovább marad a többieknél, így Ted Jackkel tartott, míg Lin Stephennel.

Északnak haladtak a Lake Denmark Roadon. Jack eleinte próbált lépést tartani Stephennel, de hamar nyilvánvaló lett, hogy Stephen sokkal fürgébben veszi a vidéki út kanyarjait Porsche Panamerájával, mint ő Warren ormótlan Escalade-jével. Ted mellette ült, és útba igazította, nem is bánta hát, ha lemarad. Miért sietett volna? Az őszi pompájába öltözött környék gyerekkorának Indianájára emlékeztette. A Central Parkot leszámítva New Yorkban nem sok helyen élvezhette az őszi lombok harsány színeit.

– Ez a hely sokkal érintetlenebb, mint gondoltam – jegyezte meg, ahogy elnézte az erdőket, a hullámzó dombokat és a közöttük megbúvó kis tavakat, amelyekről Warren olyan jellegtelen leírást adott.

– A Picatinny Arsenalnak köszönhető – árulta el Ted. – Hatalmas földterülete van. Mint egy nemzeti park.

Mindketten külön gondot fordítottak arra, hogy kerüljék a DNS-profil teljes egyezőségét, s ezáltal könnyed mederben tartsák a társalgást. Jack izgatottan várta, hogy találkozzon a milliárdos Wei Zhaóval, és nem akarta veszélybe sodorni a lehetőséget azzal, hogy erőltette a kérdést. Tudta, hogy lesz még rá elég alkalma.

A maga részéről Ted készséggel elárulta, hogy azért dolgozik a Dover Valley Kórházban, mert ennél jobb hely nem létezik semmilyen szakorvos számára, hiszen itt a klinikai orvoslás és a legfrissebb igazolt kutatási eredmények ötvöződnek egymással.

– Dr. Zhao igazi látnok, akinek megvan minden szükséges erőforrása – tette hozzá. – Ilyen vezetés és elkötelezettség mellett ez a hely a gyógyítás jövője. Talán önnek is lehetősége lenne itt dolgozni. Nagyszerű környezet ez a munkához és az egész élethez. Főként így, a nagyváros közelségében.

– Nem hinném, hogy túl sok igény lenne egy hozzám hasonló törvényszéki patológusra.

– Ne legyen benne olyan biztos.

– Dr. Zhao is gyakoroló orvos?

– Nem, de két tudományos fokozata is van molekuláris biológiából és genetikából.

– Milyen idős? – kérdezte Jack anélkül, hogy tudta volna, miért érdekli.

– Nem tudom pontosan – vont vállat Ted. – Ha tippelnem kéne, azt mondanám, erős hatvanas. Nem mintha idősnek látszana. – Előremutatott. – Lassítson. Itt lesz balra.

Lekanyarodtak a főútról, és északnyugatnak haladtak egy magánúton. Jack nagy meglepetésére nemsokára egy újabb biztonsági kapunál találták magukat. Nem messze előttük Stephen Porschéje eltűnt egy kanyarban, miután átengedték a sorompón. Ahogy megállt a kapunál és lehúzta az ablakot, Jackben felöltött, hogy Wei Zhaónak talán üldözési mániája van. Tényleg túlzásnak tűnt ez a sok biztonsági intézkedés.

Miután alaposan tanulmányozták Ted kártyáját, majd megkeresték Jack nevét a táblára csíptetett lapon, a sorompó felemelkedett. Ahogy továbbindultak, a kíváncsiság erőt vett jobbik énjén.

– Minek ez a sok kapu meg kerítés? A GeneRxnél még értem, az ipari kémkedés és hasonlók, de itt?

– Mi úgy tudjuk, hogy a Mr. Zhao és a Kínai Népköztársaság közti feszült viszony miatt. Mr. Zhao nagyon gazdag, és szívesebben lakik itt New Jersey-ben, de a kínai gyáraiban készül a legtöbb gyógyszer és összetevő, amelyeket világszerte használnak. A tarka lombsátor alatt megtett újabb kanyarok és fordulók után a fák hirtelen elmaradtak, és a felbukkanó tisztáson látványos neo-Tudor-stílusban épült házra nyílt a tér. A kórház és a fejlesztőintézet modernitása után Jack valami hasonlóra számított – esetleg ázsiai beütésekkel és japánkerttel –, de a lakóépület és környezete határozottan angolosnak tűnt a rengeteg virággal és a sövénnyel, a tető szürke palaborításával. A kastély mögött kis tó terült el, körötte tölgyekkel és juharokkal.

Jack leparkolt Stephen autója mellé. Stephen és Han a házhoz vezető lépcsősor lábánál várakozott.

– Kicsit más, mint Manhattan – jegyezte meg nevetve Stephen, amint újra csatlakoztak hozzájuk. – Alig tudom elhinni, hogy légvonalban negyven mérföldnyire sincs a Times Square. Elgondolkodhatna azon, hogy ideköltözik. Egészen más itt az élet.

Jack nem válaszolt, csak magában elmosolyodott. A két orvos mintha ugyanannál az ingatlanfejlesztő cégnél dolgozott volna, olyan lelkesen propagálták a környéket.

A bejárati ajtónál nem kellett csengetniük vagy kopogniuk – az ajtószárnyak maguktól feltárultak, köszönhetően az ázsiai inasnak, aki figyelemmel kísérte közeledésüket. Stephen maga elé engedte Jacket, majd a többiek is besorjáztak.

A karcsú ázsiai becsukta az ajtót a vendégek mögött, aztán tájékoztatta őket, hogy főnöke az edzőteremben tartózkodik, ahol szívesen látja vendégeit. Ahogy követték, Jacknek lehetősége nyílt rá, hogy alaposabban is körülnézzen. A belső teret kellemesnek találta, bár semmilyen jellegzetes stílushoz nem tudta társítani. Tökéletes rend uralkodott, és láthatóan mindenből a legjobb minőséget válogatták össze, mégsem utalt semmi arra, hogy egy milliárdos kínai üzletember lakik itt. Az egyetlen kivételt az előtér hatalmas üvegvitrinje jelentette, benne a legkülönfélébb jáde dísztárgyakkal. Mintha valahol olvasta volna, hogy a kínaiak nagyra értékelik a jádét.

Menet közben Ted a fülébe súgott.

– A fickót Kang-Dae Ryangnak hívják. Csaknem negyven éve a főnök személyi asszisztense. Érdemes tudni róla, hogy Észak-Koreából szökött át még egész fiatalon. Átúszta a jeges Jalu folyót.

– Feltűnt, hogy mindhárman „főnöknek” szólítják dr. Zhaót – jegyezte meg Jack. – Ez csak szófordulat, vagy valami más?

Ted elnevette magát.

– Igen, más. Bruce Springsteen a kedvenc énekese. Tudja, a Főnök, dr. Zhao imádja az amerikai kultúrát.

A hatalmas házban egészen sokáig gyalogoltak. Amikor megérkeztek, Jackre kisebb meglepetés várt. Hallotta, hogy az edzőterembe tartanak, de nem vette szó szerint, pedig úgy kellett volna. Szinte akkora helyen, mint a régi középiskolája, a létező összes súlyemelő eszközt és gépet felvonultatták. Bármilyennek képzelte eddig Wei Zhaót, nagyobbat nem is tévedhetett volna. A dúsgazdag tudóshoz önkéntelenül is olyan nyeszlett alakot társított, mint Kang-Dae – esetleg vastag szemüveglencsékkel felvértezve –, így amikor meglátta Wei Zhaót, a lélegzet is a torkán akadt. Ahogy a férfi felállt a géptől, amelyet addig használt, valósággal fölé tornyosult. Jack a maga száznyolcvanöt centijével magasabbra nőtt a legtöbb embernél, de nem nála. Gyanította, hogy Wei százkilencvennél is több lehet, de még ennél is jobban meglepte a termete: keskeny csípője, széles válla és duzzadó bicepsze.

Wei megtörölte verítékező arcát, ahogy feléjük indult. Tartózkodó mosolyától egyszerre tűnt önfeledtnek és szórakozottnak. Feszes V nyakú fekete pólót és fekete melegítőalsót viselt. Annyira nem tűnt izmosnak, mint Warren, de fénykorában nyilván rajta is túltett. Takarosan nyírt fekete hajában egyetlen ősz szálat sem lehetett látni. Kerek arcát széles járomcsontok és finom vonások tették jellegzetessé. Átható, éjfekete szemében őszinte érdeklődés csillant.

Amikor Stephen bemutatta a jelenlévőket, Wei meghajolt előttük. Jack kissé megszeppenten viszonozta a gesztust. Mindig úgy gondolta, hogy jó formában van, erre egy jó tíz évvel idősebb fickó köröket vert rá fizikai kondícióban, mintha nem lenne elég, hogy két tudományos fokozata van, kivételesen művelt, és zsebből megvehetné a fél világot. A versenyszférában sem akadt sok ilyen. Jack örülhetett, hogy sosem hagyta megingatni az önbizalmát, dacára mindannak, amit a hazai fronton átélt.

– Nagy hálával tartozunk önnek kivételes és kitartó munkájáért – visszhangozta Wei, amit Jack korábban is hallott. – Úgy hírlik, rendkívül elszánt. Csak így tovább! – Szinte akcentus nélkül beszélt, akár egy született amerikai.

– Az igazságügyi orvosszakértő feladata, hogy képviselje a holtakat – vont vállat Jack. – Ahhoz, hogy ez megtörténhessen, azonosítanunk kell őket.

– Valamiért mégis úgy érzem, hogy nem csak a kötelességtudat motiválja. Akárhogy is, számunkra nem könnyű megemészteni a hírt, amit hozott, mégis ki kell derítenünk, mi siklott félre, hogy soha többé ne ismétlődhessen meg. Most, hogy már rendelkezünk a szükséges engedélyekkel, az ország egyik legaktívabb transzplantációs központjává kívánunk válni. Nálunk nem történhetnek titokzatos és váratlan halálesetek. Ezért is értékeljük az erőfeszítéseit.

– Mint már mondtam, ez a munkám – szabadkozott Jack.

– Nemcsak kitartó, de alázatos is. Éppen ilyen emberekre van szükségünk a csapatban. Érdekelné az ajánlatunk?

– Köszönöm, de jól elvagyok a jelenlegi helyemen.

– Ki tudja? – kérdezte Wei cinkos mosollyal. – Talán rá tudjuk venni, hogy meggondolja magát. Éppen ezért szeretném meghívni egy korai ebédre, már amennyiben önnek nem túl korai.

– Nagyon kedves. Ebédelni sosincs túl korán. – Egyik döbbenet a másikat érte. Néhány perces látogatásra készült, ezért nem is tudta, hogyan zsúfolja bele a kérdéseit a rendelkezésre álló rövid időbe. Nos, úgy tűnt, az ebéd mellett lesz épp elég ideje.

– Talán jobb lenne, ha mi visszatérnénk a kórházba – élénkült fel Stephen.

– Egyetértek – bólintott Ted.

Han csupán szélesen mosolygott helyeslése jeleként.

– Ha további kérdései lennének, csak hívjon vagy ugorjon be újra. – Ted Jack felé nyújtotta a névjegyét. Ezután a három orvos sorban kezet rázott vele, elköszönt, és Kang-Dae nyomában kisorjázott a konditeremből.

– Elmondom, mire gondoltam – fordult hozzá Wei. – Amint visszatér, Kang-Dae felkíséri a nagy terembe, és gondoskodik az ön által kiválasztott frissítőről, vagy ha annak jobban örülne, készséggel körbevezeti a birtokon. Öné a döntés. Addig én vennék egy gyors zuhanyt. Ez így elfogadhatóan hangzik?

– Tökéletesen hangzik – mosolygott Jack.

20

Szerda, 11.30

Jack csak korlátozott tapasztalatokkal rendelkezett a munkaebédek terén – sem az előző, sem a mostani életében nem szakított időt ilyesmire, egyszerűen nem tudott tétlenül ücsörögni a nap kellős közepén –, de tapasztalatlansága ellenére úgy vélte, hogy ez az alkalom mindent visz. Egy igazi kínai milliárdossal csevegett a tizenhat személyes mahagóni Chippendale asztalnál, a hatalmas csillár alatt és a még hatalmasabb étkezőben, melynek panorámaablakai csodálatos kilátást nyújtottak a fákkal övezett tóra. Csak ők ketten ültek az asztalnál. Korábban megismerkedett Wei feleségével, Pakpaóval, ám ő nem csatlakozott hozzájuk. Kang-Dae a helyiségben maradt, de csak mozdulatlanul ücsörgött az ajtó mellé állított széken.

Wei jót állt a szaváért, és gyorsan lezuhanyozott – Jacknek alig maradt ideje arra, hogy kérjen egy pohár hideg vizet Kang-Daétől és vessen néhány pillantást a falat díszítő fényképekre, mielőtt megjelent. Ezúttal méretre szabott sötét öltönyt, fehér inget és sötét nyakkendőt viselt, így minden ízében igazi üzletembernek tűnt.

Amint felbukkant, feltétlenül meg kellett kérdeznie őt a fényképekről, hiszen valamennyi ugyanazt a személyt ábrázolta: Arnold Schwarzeneggert, aki különféle nyakatekert pózokat vett fel, amelyekkel sorban nyerte az 1970-es évek hőskorszakában a testépítő versenyeket.

– Kamaszkoromban ő volt a példaképem – árulta el Wei. – Ő keltette fel az érdeklődésemet a testépítés iránt, s ezzel alighanem megmentett. Célt adott az életemnek a kommunista kulturális forradalom sötét napjaiban, amikor a szüleimmel vidékre száműztek minket, hogy a földből éljünk.

Noha Jack nem sok időt tölthetett magában, míg Wei lezuhanyozott, ennyi épp elég volt ahhoz, hogy új tervet kovácsoljon. Korábban, amikor felismerte, hogy Ted és Stephen véget fog vetni a megbeszélésüknek, felhagyott minden elővigyázatossággal, és kiterítette a lapjait, most azonban inkább hallgatott. Ha konfrontálódik a cég legfőbb vezetőjével, hamar az utcán találhatja magát, s ezzel véget is ért a Carol Stewart-ügy kapcsán végzett különnyomozása, amellyel mindeddig sikerült elterelnie a figyelmét az otthoni bajokról. A szerencsés fordulat, amely lehetővé tette számára, hogy magával a főnökkel tárgyaljon, bezártnak hitt kapukat nyitott meg előtte, miközben az ösztöne továbbra is azt harsogta, hogy valami nagyon nem stimmel ezzel a hellyel. Amennyire ő látta, a GeneRx és a Dover Valley mesterkedett valamiben, ő pedig ki akarta deríteni, hogy miben.

– Az egyik kedvenc ételem – jegyezte meg Wei, amint egy kínai népviseletbe öltözött fiatal nő Jack felé emelte a tálat, hogy kiszolgálhassa magát. – Kung pao csirkének hívják. Enyhén fűszeres, de közel sem annyira, mint a szecsuáni változat. Mi, sanghajiak nem bírjuk az erőset.

Miután mindketten vettek az ételből, és a fiatal nő távozott, Jack alig várta, hogy beszélgetni kezdjenek, mégis visszafogta magát, és tőle szokatlan passzivitásba burkolózott. Wei Zhao jelenlétét egy kicsit még most is félelmetesnek találta. Maga Wei viszont nem habozott.

– Dr. Friedlander és dr. Markham említette, mennyire meglepte, hogy kizártuk a vírusfertőzést mint Carol Stewart halálának lehetséges okát.

– Így igaz – bólintott. – Egy virológus a Közegészségügyi Laboratóriumban vírus által okozott citopátiás elváltozásokat észlelt az emberi vesesejt-tenyészetben.

– Bizonyára valami szennyeződés – legyintett Wei. – Mi is aggódtunk emiatt, amíg az elektronmikroszkópos vizsgálat ki nem derítette, hogy nincs jelen semmilyen vírus. Biztosak vagyunk abban, hogy meg fogjuk találni az abnormális fehérjéket, amelyeket a szív termelt, amikor előbb beindult a gyulladásos immunreakció, majd a citokinvihar. Ezért is akartunk még egy boncolást, hogy mintát vehessünk a donorszívből és az érrendszerből. Valami rettenetesen félresiklott, és nekünk tudnunk kell, mi volt az. Még csak harmadik hónapja vagyunk engedélyezett transzplantációs központ, és most jelentenünk kell a halálesetet, mivel mi voltunk felelősek a páciens posztoperatív gondozásáért.

Jack bólintott. Nem lehetett kérdéses, hogy Wei jól ismeri a klinikai gyakorlatot, ha ő maga nem is gyakorló orvos. Korábban felötlött benne, hogy Stephen és Ted csinálhatott valamit a főnöke háta mögött, de miután szembesült Wei orvosi szakértelmével, az elgondolás teljesen elrugaszkodottnak tűnt. Biztosan tudta, hogy semmi sem történhetett a Dover Valley Kórház és a GeneRx között a főnök tudta és beleegyezése nélkül.

– Egy egész molekulárisbiológus-csapatot ráállítottam az ügyre, hogy a hét minden órájában ezzel foglalkozzon, amíg meg nem találja a megoldást – folytatta Wei. – Hatalmas kihívás ez. Carol tragikus halála csak még inkább egyértelművé tette, milyen keveset tudunk a komplementrendszerről és az inflammaszómáról.

– Olyan terület ez, ahol van még mit tanulnunk – értett egyet Jack, csak hogy mondjon valamit.

– Miután elvégezte a boncolást, ön mit gondolt, mi okozta Carol Stewart halálát?

– Azt gondoltam, hogy a halál közvetlen kiváltó oka egy citokinvihar volt. Ebben egyet is értünk, de a többiben… nos, nem feltétlenül. Talán egy antigén fehérje is szerepet játszott, de a szívben semmi nyomát nem találtam gyulladásnak. Engem egy új halálos vírus lehetősége aggaszt, akár kapcsolódik a transzplantációhoz, akár nem. Az a nő Brooklynban tünetmentesen szállt fel a vonatra, Manhattanbe érve mégis haldokolt, ami túlságosan is emlékeztet 1918 borzalmaira.

– A fertőzés lehetősége minket is aggasztott – ismételte meg Wei. – Megkönnyebbültünk, amikor megnéztük a mikrográfokat, és nyomát se láttuk semmilyen vírusnak.

A két férfi néhány percig némán evett, míg Jack gondolatai vadul kavarogtak. Még nem döntötte el, merre induljon tovább. Fel akarta hozni az azonos DNS-profilok kérdését, csak nem tudta, hogyan hozakodjon elő ezzel tapintatosan. Wei mintha a gondolataiban olvasott volna.

– Dr. Friedlander és dr. Markham azt is elmondta, hogy az önök DNS-laborja szerint a páciens és a donorszív tökéletes egyezést mutat. A mi előzetes eredményeink szerint is közel állnak, de egyáltalán nem azonosak, ezért nem nagyon tudunk mit kezdeni a vizsgálataikkal, túl azon, hogy szerintünk célszerű lenne megismételniük őket. Vagy talán mégsem, hiszen nemsokára elküldhetjük önöknek a teljes génszekvenciákat, amint a rendelkezésünkre állnak.

Jack készült vitába szállni és megemlíteni, hogy a tesztet már megismételték, de végül úgy döntött, annyiban hagyja a dolgot. Alkalmasabbnak találta, ha beszélt dr. Lynchcsel, a DNS-labor fejével, miután visszatért az IOI-be. Addig is lehetőleg nem akarta magára haragítani Weit. Még akkor sem, ha nem tudott szabadulni a képzettől, hogy a donorszív és a recipiens DNS-ének egyezése a kulcs mindahhoz, ami a háttérben zajlik.

– Hogyan kötött ki éppen New Jersey-ben? – próbált távol maradni a potenciálisan veszélyes kérdésektől. – Nincs éppen közel Sanghajhoz…

– Kimondottan New Jersey érdekli, vagy inkább az Egyesült Államok?

– Mindkettő, azt hiszem. – Igazából egyik sem érdekelte.

– Üzleti szempontból New York ideális – gondolkodott el Wei –, de nekem térre van szükségem. New Jersey kielégíti mindkét igényemet, amint azt a mellékelt panoráma is mutatja.

– De miért az Egyesült Államok? Úgy hallom, Kínában is remekül boldogult.

– Remekül boldogultam Kínában, és üzleti értelemben ez még mindig így van. Ha úgy tetszik, előnyt kovácsoltam magamnak a kínai gazdasági csodából, csakhogy vannak bizonyos korlátok. Noha a kínai gyógyszerpiac fejlődik, a gyógyfüvek és a helyi praktikák kezdenek kiszorulni, az árakat még mindig központilag határozzák meg. Nem úgy, mint itt, az Egyesült Államokban, ahol a politikusok függnek a gyógyszergyárak kampánytámogatásaitól. Itt sokkal több pénzt lehet keresni az egészségügy minden területén, még akkor is, ha a munkaerővel sokkal több a probléma.

– Az egészségügyi ellátás méltánytalanul magas ára sok amerikai életét megkeseríti – jegyezte meg Jack.

– Emellett van egy hatásosabb érvem is Amerika mellett – lépett tovább Wei. – Manapság, ha Kínában járok, félelmeim támadnak.

Jack kissé meglepetten dőlt hátra és nézett házigazdájára, mintha csak arra várna, mikor neveti el magát a jól sikerült tréfán. Wei el sem mosolyodott, csak kinézett a tóra tekintő ablakon, és láthatóan a gondolataiba temetkezett.

– Mitől tart? – Jack azt gondolta volna, hogy egy milliárdos ennyi testőr és ilyen biztonsági intézkedések mellett a világon bárhol gondtalanul élhet.

– A kormánytól – sóhajtott fel Wei. – Az elmúlt években sok minden megváltozott. Hszi Csin-ping rajong a központosított hatalomért, a sajátjáért és a Kommunista Pártért egyaránt. Egy sikeres üzletember élete teljes bizonytalanság. Egyik nap még a politbüro kedvence, másnap már hazaáruló. Hszi alatt üzletembereket visznek el az otthonaikból vagy az irodáikból, hogy minden törvényes eljárás nélkül korruptnak nyilvánítsák őket. Így nem lehet élni. Több ismerősömet is önkényesen bebörtönözték, nem kapnak jogi képviseletet, és még azt sem tudják, mikor tárgyalják az ügyüket.

– Így nem lehet élni – értett egyet Jack.

Wei több történetet is mesélt vállalkozó barátairól. Mélységes csalódottsággal töltötte el, hogy semmilyen módon nem segíthetett nekik.

– Ez borzalmas – csóválta a fejét Jack. Komolyan is gondolta.

– Olyan keveset járok haza, Sanghajba, amennyit csak lehetséges – vallotta be Wei. – Néhány éve elhatároztam, hogy minden érdekeltségemet felszámolom a Kínai Népköztársaságban, de a kormány egyre inkább megnehezíti a tőkekivonást, különösen mostanában, a Kínai Jegybank és a devizapiaci felügyelet új megszorító intézkedései nyomán.

– Azt látom, hogy New Jersey-ben jól érzi magát. Lenyűgözött mindaz, amit a GeneRxben, a Farmon és a kórházban láttam. Vagy említhetném a manhattani Zhao Szívcentrumot is. Nagyon impozáns. Igazán nagylelkű felajánlás.

– Köszönöm. Igazán büszkék vagyunk arra, hogy itt létrejött, de persze ehhez is komoly erőfeszítések kellettek. Sajnálatos módon a GeneRx jelenleg mindössze két gyógyszerrel képviselteti magát a piacon, bár három másik lassan az engedélyeztetési procedúra végén jár. Szükségünk van egy forradalmian új termékre vagy szolgáltatásra. Több is alkalmasnak látszik, ám addig nagyban függök a jegybanktól és az általa biztosított likvid tőkétől. De ennyi legyen is elég belőlem. Mi a helyzet önnel, dr. Stapleton? Ön hogy él?

Jack ösztönösen kihúzta magát. Wei kérdése készületlenül érte. Noha a társalgás oldott hangulatban folyt, mégsem számított ilyen személyes kérdésre.

– Tudom, milyenek az állami fizetések – tette hozzá Wei, mielőtt esélye lett volna válaszolni. – Ön többet érdemel, sokkal többet. Úgy vélem, legkevesebb a dupláját, amit hajlandó is lennék felkínálni önnek. Szükségünk lenne még egy patológusra a munkánkhoz.

– Szeretem a mostani helyem. – Jack elképedt attól, hogy Wei állást kínált neki, főként azután, hogy a helyzete bizonytalanságát taglalta.

– Pedig nem lehetett könnyű feladnia a klinikai praxisát, elveszíteni a családját, majd egy ilyen tragédia után menedéket keresni a patológia területén. Most, hogy a második családja második gyermekét autizmussal diagnosztizálták, szerintem hasznát tudná venni egy komolyabb jövedelemnek. Az autizmus kezelése nem olcsó mulatság, és a magánszféra mindig is sokkal jobban fog fizetni, mint az állam. Ezt mindenképpen vegye számításba.

Jack néhány pillanatig levegőt sem kapott, csak teljes hitetlenkedéssel meredt Weire. Zárkózott ember létére döbbenettel töltötte el, hogy az egész élete nyitott könyv Wei előtt. Némi erőfeszítéssel nyelt egyet, mivel teljesen kiszáradt a torka, közben érzelmei széles skálán ingadoztak a düh és az értetlenség között. Senkinek sem beszélt Emma állapotáról, leszámítva Lou Soldano nyomozót, akiről egyetlen pillanatig sem gondolta, hogy elárulta volna a bizalmát.

Nem kis nehézség árán, de uralkodott magán.

– Pontosan honnan tud ezekről? – sikerült kinyögnie.

– Megkértem az embereimet, hogy végezzenek egy kis háttérelemzést – vont vállat Wei. – A szükséges erőforrások birtokában ez semmiség. Igazán lenyűgözött azzal, amit Carol Stewart vonatkozásában tett. Egyedül az ért teljes meglepetésként, hogy váratlanul felbukkant nálam. Számomra ez azt jelenti, hogy a sors idevezérelte, tehát a GeneRx munkatársa lesz. Mielőtt dr. Friedlander felhívott, még arra készültem, hogy a városban kell megkörnyékeznünk. Esetleg a 106. utcai impozáns házában.

Jack kipréselt magából egy félmosolyt, miközben tovább küzdött kirobbanni készülő érzelmeivel. Határozottan kényelmetlenül érezte magát attól, hogy Wei mindent tudott róla. Ez teljesen kibillentette az egyensúlyából. Bármennyire is választ szeretett volna kapni a Carol Stewarttal kapcsolatos kérdéseire, hirtelen nem számított más, csak hogy kijusson innét, mielőtt még olyasmit mond vagy tesz, amit később megbán.

21

Szerda, 12.15

Tíz perccel később félreállt a vidéki úton, és parkolóállásba tette az Escalade váltóját. Kellett néhány perc, amíg összeszedi magát. Noha sikerült kimenekülnie a helyzetből anélkül, hogy feltűnést keltett volna, tudta, hogy csak egy hajszálon múlt, és Wei Zhao nyilvánvalóan észrevette feldúltságát. Ezzel együtt jó hangulatban váltak el egymástól. Wei átnyújtotta neki a névjegyét, és arra biztatta, hogy nyugodtan hívja fel, ha újabb kérdése lenne a Stewart-ügy kapcsán, netán meggondolná magát, és elfogadná a felkínált állást.

A kétsávos út üresen kígyózott az ősz legszebb színeiben pompázó tölgyek és juharok között. Rajta kívül senki sem járt erre, és még a nap is kikandikált a felhők közül. Leengedte az ablakot, hogy a friss levegő átjárja az utasteret. Ekkor hallotta meg a madárcsicsergést. A környezet érintetlenségétől még a lélegzete is elállt.

Pontosan tudta, hogy az elmúlt egy-két hétben kicsúszott kezéből az irányítás, és a Carol Stewart-esetet is csak arra használta, hogy elterelje figyelmét az otthoni dolgokról. Azt viszont nem sejtette, hogy ennyire sebezhetővé és instabillá vált. Megijesztette, milyen szélsőségesen reagált a magánszférája megsértésére. Hüllőagya kis híján visszavette a kontrollt – keményen küzdenie kellett, hogy elkerüljön egy agresszív kirohanást, ami több szempontból is katasztrofális lett volna. Tudta, hogy éppen a benne lappangó erőszakosság miatt kell minden este kifárasztania magát a kosárpályán.

– Szánalmas vagy – kiáltotta ki a nyitott ablakon, bár még eközben is tudta, hogy ez egyáltalán nem igaz, leszámítva talán néhány múló pillanatot Wei étkezőjében. Nem kételkedett abban, hogy visszanyeri a lélekjelenlétét, sőt a hasznára is fordíthatja az incidenst, amennyiben felkészül és nem engedi, hogy újra megtörténjen. Végtére is Wei nem mondott semmi olyat, amit ne tudhatott róla bárki, aki kellően elszánt. A kérdés inkább az: miért ennyire elszánt Wei? Nem talált más választ, mint hogy így akarja őt irányítani és meggátolni a nyomozásban. Wei állást kínált neki, s ezzel egyértelművé tette, hogy valami igenis történik a GeneRx és a Dover Valley Kórház színfalai mögött.

Hirtelen újjáéledő küldetéstudattal vette elő mobilját. Bekapcsolta. Kapott néhány új üzenetet, de egyelőre nem törődött velük, csak kikereste és felhívta Aretha számát. Miközben füléhez szorította a telefont, arra gondolt, hogy egy fontos kérdést elfelejtett feltennie Weinek, pedig szívesen választ kapott volna rá. Nevezetesen azt, hogy miért és hogyan lett Carol Stewart hagyatékának kezelője.

– Remélem, nem azért hívott, hogy mentem-e már valamire az MPS géppel – hallotta meg Arethát, aki nem is bajlódott a köszönéssel.

– Ha azt gondolnám, hogy ez bármin változtathat, úgy lenne – vallotta be Jack. – Nem, de ugyanazzal az üggyel kapcsolatosan hívom. Volt lehetősége megnézni a tüdőből vett váladékot elektronmikroszkóp alatt? – Jólesett, hogy egy átlagos, földhözragadt szakemberrel beszélt. Amióta csak betette a lábát a Dover Valley Kórházba és körbeudvarolták, mintha elvesztette volna kapcsolatát a való világgal.

– Még nem találkoztam senkivel, aki ennyire komolyan vette a munkáját – nevette el magát Aretha. – Nem, ez sajnos kimaradt. Itt a közegészségügyi laborban nincs elektronmikroszkópunk. Amúgy jó lenne. Szólhatna egy jó szót az érdekünkben a polgármesternek.

– Majd ha legközelebb együtt koktélozunk. Csak azért kérdem, mert itt New Jersey-ben azt mondják, hogy megtették, és nem láttak semmilyen vírust. Nem találja meglepőnek?

– De meglepőnek találom, főként amiatt, amit a sejtkultúrában látok. Biztos vagyok benne, hogy ez valamilyen vírus.

– Nem lehet szennyeződés? – kérdezte Jack.

– Előfordulhat – engedte meg Aretha –, de elég jó a technikám, az egyetemen legalábbis ezt mondták.

– Mi lenne, ha még több kultúrát tenyésztenénk ki? Tudja, a biztonság kedvéért…

– Semmi gond. Kivéve persze, ha nem maga vagy a technikusai hurcolták be a szennyezést a mintavételkor.

– Előfordulhat, de ha szennyeződésről van szó, az mindenképp valami általánosan elterjedt vírus.

– Amit könnyen tudunk azonosítani. Ma délután ezt is fogom tenni.

– Kösz, Aretha.

– Ma este is játszik? – érdeklődött Aretha.

– Muszáj lesz. – Nem fejtette ki részletesebben.

Miután kinyomta a telefont, megnézte a hangpostát. Ketten hagytak neki üzenetet: Laurie és Hank Monroe, az azonosítók főnöke. Megkönnyebbült, hogy nem Bart Arnold kereste, ez azt jelentette, hogy negyvennyolc órája nem történt újabb haláleset. Járványügyi szempontból ezt kedvező előjelnek ítélte. Meghallgatta Laurie rövid és kedves, bár kissé bosszús üzenetét: „Hívj már fel!” Két órával korábban érkezett. Megvonta a vállát. Felesége nyilván amiatt aggódott, hol a pokolban van. Ráért válaszolni azután is, hogy visszatért az IOI-be, ezért elővette Hank üzenetét. Ez már ígéretesebben hangzott: „Van egy címem, ami hasznos lehet. Hívjon fel.” Pontosan ezt tette.

– Sikerült megszereznem Carol Stewart címét – közölte Hank, amint meghallotta, hogy ki keresi.

– Azt már tudjuk. A személy, aki tegnap éjjel azonosította, megadta a brooklyni címét.

– Ez egy régebbi, a New Jersey-i jogosítványából szedtem. Mercer Way 14, Denville, New Jersey. Miután a jogsi elég régi, azt gondoltam, hogy itt nőtt fel, vagyis a szülei talán még mindig itt élnek. Utánajártam. Jelenleg is egy Stewart család lakik itt, Robert és Marge Stewart.

– Köszönöm. Igaza volt. Ez még hasznos lehet.

– Gondoltam. Ugye, felvetődik a kérdés, hogy miért nem ők azonosították Agnes Mitchel helyett…

– Ahogy mondja. – Még egyszer köszönetet mondott Hanknek, mielőtt letette. Egy pillanatig csak ült, és hallgatta a madarak csipogását. Azt tervezte, hogy mielőtt visszatér a városba, még benéz a helyi igazságügyi orvosszakértő irodájába, hogy kiderítse, mire jött rá Carol második boncolásából és mennyi tud a motorbaleset áldozatáról, de az új értesülés birtokában meggondolta magát. A Google-térkép szerint a Mercer Way 14 nem esett messze a 80-ason, tizenegy perc alatt ott is lehetett. Noha senki sem garantálta, hogy hétköznap délben otthon talál bárkit is, feltekerte az ablakot, sebességbe tette az Escalade-et, és elindult Denville felé.

Mire megtalálta a házat és leparkolt előtte, csaknem húsz perc telt el, viszont mindkét Stewartot otthon találta. Marge Stewart nyitott ajtót. A magas, szigorú külsejű asszony középen elválasztva és feszes kontyba kötve hordta a haját. Fehér galléros, sötétbarna otthonkájában valahogy ismerősnek tűnt, de nem tudta őt hová tenni, amíg a férje, Robert Stewart nem csatlakozott hozzá. Ekkor döbbent csak rá, hogy a páros kísértetiesen emlékeztet Grant Wood híres festményének, az Amerikai gótikának a hőseire – mínusz a vasvilla.

– Bocsássanak meg a zavarásért. – Miközben bemutatkozott, felvillantotta igazságügyi orvosszakértői jelvényét, ugyanakkor elfelejtette közölni, mivel foglalkozik, és azt is, hogy egy másik államból jön. Csak remélni merte, hogy felgyorsíthatja a dolgokat és együttműködésre ösztönözhet, ha rendőrnek hiszik. Rövidre akarta fogni a látogatást. – Önök Carol Weston Stewart szülei?

– Mi vagyunk – bólintott Robert, aki ugyanolyan szigorúan festett, mint a felesége, ráadásul papi gallért viselt. Összepréselte vértelen ajkait. – De ez minden.

– Hogyan? – ráncolta a homlokát Jack. Hallotta, csak nem igazán tudta értelmezni a megjegyzést.

– Évek óta semmi közünk hozzá – szögezte le Robert. – Szóval, ha azért jött, mert bajba került, az már nem a mi felelősségünk.

– Értem. – A szúnyoghálón keresztül beszéltek, és úgy tűnt, Stewartéknak nem áll szándékukban kinyitni a külső ajtót. – Biztosíthatom önöket, hogy nem erről van szó. Tudták, hogy a lányuknak súlyos egészségi problémái vannak?

– Fogalmazhatunk így is – bólintott Robert. – Ez az Úr akarata. Tudjuk, hogy gondjai vannak a szívével.

– Azt is tudják, hogy szívátültetésen esett át?

– Nem, azt nem.

– Megkérdezhetem, hogy a szexuális irányultsága miatt hidegültek-e el egymástól? – Jack igyekezett a lehető legdiplomatikusabb lenni, még ha ez nehezére esett is. Ezzel együtt tudta, hogy a végső határokat feszegeti, amikor ilyesmiről faggatózik két idegennél – jelvény ide vagy oda.

– Mi egyébért? – horkant fel Robert megvetően. – Tizenhárom éves korában nyíltan fellázadt Isten ellen. A homoszexualitás förtelmes utálatosság, és a hetedik parancsolat megszegése. Nem tűrhettünk meg ilyen bűnt a házunkban.

– Értem. – Már készült rákérdezni, hogy tudnak-e a lányuk haláláról, de nem látta értelmét. A bigott szülők szemében ez is csak megerősítette volna, hogy Isten kárhozatra ítélte a lányukat. – Köszönöm, hogy rám szánták az idejüket.

Ahogy visszaült az autóba, mélyen együtt érzett Carol Stewarttal. Mennyi fájdalmat okozhatott neki, hogy bizonytalan és sebezhető kamaszként még a saját szüleivel is meg kellett küzdenie. Mindig is heves érzelmi reakciót váltottak ki belőle a szélsőségesen vallásos emberek, függetlenül a vallás jellegétől. Előző életében katolikus családban nevelkedett, de olyanban, amelyik távolról sem követte az egyház tanításait. Mire bekerült az egyetemre, már inkább csak agnosztikusnak tartotta magát, aki szeretne hinni a felsőbb rendszerező elvben és morális erőben, csak nem tudja, mi vagy ki lenne az. Azután, hogy tragikus körülmények között elveszítette a családját, elkötelezett ateistává kövesedett, aki meggyőződéssel hitte, hogy egy szerető isten sosem ölné meg a gyermekeit, vagy sújtaná őket neuroblasztómával és autizmussal.

A Stewart szülőkkel való találkozása csak ráerősített a vallással szembeni ellenérzéseire. Ezzel együtt a rövid látogatás nem volt hiábavaló. Megtudott valamit Carolról. Már csak azt kellett kiderítenie, milyen szerepet játszott mindez tragikus halálában.

22

Szerda, 13.05

– Igen, dr. Lauder már itt van – felelte a titkárnő és asszisztens, miközben felállt asztala mellől. – Mi is a neve?

– Dr. Jack Stapleton. – Visszatért a doveri igazságügyi orvosszakértő igencsak szerény irodájába. Azt akarta tudni, kiderült-e bármi is abból, hogy Carol Stewartot másodszor is felboncolták a Dover Valley Kórházban. Túl azon, hogy mintát vettek a szívből, más eredményt nemigen könyvelhettek el.

Várakozás közben körülnézett a kis váróban, a gipszfalakon, műanyag székeken és régi magazinokon. El sem tudta képzelni, mit csinálhat egy igazságügyi orvosszakértő egy ilyen kisvárosban, ha éppen nem hívják a Dover Valley Kórházba és a GeneRxbe. Nem csodálkozott azon, hogy dr. Lauder csak részmunkaidős itt. Emlékezett rá, hogy a Higgins ravatalozó vezetője szerint a Morris Megyei Törvényszéki Orvosszakértői Irodának is dolgozott, vagyis nem itt töltötte minden idejét. Mióta Wei Zhao állást kínált Jacknek, próbálta elképzelni magát ebben a környezetben. Sehogy sem ment. Bármekkora fizetést ígértek is neki, úgy érezte, rövid úton megháborodna itt.

– Dr. Lauder hajlandó fogadni – közölte a titkárnő, amint visszatért a kis váróba.

Követte a nőt. A belső iroda nem sokban különbözött az eddig látottaktól. A bútorokat mintha garázsvásárokon kaparták volna össze, dr. Harvey Lauder azonban tökéletesen illett közéjük. Köpcös, testes, tömpe orrú fickó volt, aki átfésülte a fején megmaradt hajszálait, hogy hiábavaló erőfeszítést tegyen a tar folt eltüntetésére. Egész ruházata buggyosnak és elnyűttnek tűnt, flanelinge ki is szakadt a bal könyökén. Ahogy belépett, az orvosszakértő felállt, és megnyerőnek szánt mosollyal a kezét nyújtotta.

– Harvey Lauder. – Megrázta Jack kezét, majd az egyenes támlájú székre mutatott maga előtt, és újra elfoglalta saját ülőhelyét. – Megkaptam a névjegyét, amelyet ma reggel hagyott itt. Telefonálni is akartam, csak még nem volt rá időm. – Beszéd közben az állához emelte kinyújtott tenyerét, így jelezve, hogy torkig van a munkájával. – Szóval, mit tehetek önért?

– Csak tudni szerettem volna, hogy ment Carol Stewart második boncolása. Tudja, én végeztem az elsőt.

– Igen, hallottam. Nos, jól ment. Nem volt semmi gond.

Jack eltűnődött azon, hogy mégis mit csinálhatott, de szó nélkül hagyta a dolgot.

– Még nem láttam a mintákat – tette hozzá Harvey. – Majd csak holnap vagy pénteken lesznek meg, de nem számítok nagy meglepetésre. Pontosan mit talált az első boncoláson?

– Citokinvihar által okozott kiterjedt tüdőkárosodást és ödémát – felelte Jack. – A szív tökéletes állapotban volt, gyulladásnak nem láttam semmilyen nyomát. Ugyanakkor kisebb gyulladások érintették a lépet, az epehólyagot és a veséket. A toxikológiai elemzés negatív lett.

– A mi toxikológiai eredményünk még függőben van.

– Nagyon rövid lefolyású volt – jegyezte meg Jack.

– Az áldozat gyakorlatilag egy órán belül belehalt a légzőszervi megbetegedésbe.

– Igen, hallottam – bólintott Harvey.

– Mióta dolgozik a Dover Valley Kórháznak? – érdeklődött Jack.

– Úgy négy éve, a magánpraxisom részeként. Főállásban itt és a Morris Megyei Igazságügyi Orvosszakértői Intézetben is dolgozom.

– Vagyis tudhatott arról, amikor Carol Stewart állapota rosszabbodott, és sürgős átültetésre volt szüksége.

– Hogyne, tudtam is. Az egész alig három hónapja történt.

– Úgy hallottam, hogy a tökéletesen egyező donorszív korábbi gazdája motorbalesetben halt meg. Abban az esetben is részt vett mint Morris megyei igazságügyi orvosszakértő?

– Természetesen – bólintott Harvey.

– Esetleg az áldozat családnevére is emlékszik? Megegyezett Carol Stewartéval?

– Nem, Bannonnek hívták. James Bannonnek. Még tizenhét se volt a szerencsétlen.

– Dr. Ted Markham úgy vélte, hogy csakis Stewart lehetett, a kivételesen jó egyezés miatt. Biztos benne, hogy Bannon volt?

– Teljes mértékben. Persze attól még lehetett Stewarték rokona. Sok itteni család eléggé belterjes. Nem is olyan régen még bevett szokás volt, hogy csak egymással házasodtak. Ami azt illeti, még most sem ritkaság. Azonfelül a kölyköt adoptálhatták is.

– Ön végezte el James Bannon boncolását?

– Miért kérdi?

– Egyszerűen érdekel – vont vállat Jack. – Van néhány dolog Carol Stewart halálával kapcsolatban, ami nem hagy nyugodni, beleértve a donorszív eredetét is.

– Nem akarom megbántani vagy ilyesmi, de emlékeztetnem kell rá, hogy ez itt New Jersey, nem pedig New York. Talán helyesebb lenne, ha hivatalos úton elégítené ki a kíváncsiságát.

– Persze, megtehetném, de maga is tudja, hogy megy ez. – Jack megpróbálta felébreszteni a kolléga rokonszenvét. – Hivatalos csatornákon megtudni valamit, ahhoz egy örökkévalóság is kevés, nekem meg egy-két napon belül le kell adnom a jelentést.

– Nem végeztünk boncolást – árulta el Harvey kényszeredett hangon.

– Igazán? – Jack nem tudta leplezni döbbenetét és csalódottságát. – Odaát New Yorkban minden motorbalesetnél elvégezzük a halottszemlét.

– Általában mi is, de ez egy mozgalmas hétvégén történt, amikor több baleset és egy kettős gyilkosság is történt, ami errefelé ritkaság. Persze, ennél is fontosabb, hogy a halál oka egy pillanatig sem volt kétséges. A srác nem húzott bukósisakot, úgy kellett felkaparnunk az agyát a nyolcvanasról. Miután levették a lélegeztetőről, a szív leállt, és kiemelték. Tiszta sor.

– Gondolom, mindez a Dover Valley Kórházban történt.

– Pontosan. – Harvey kihúzta magát. – Az a környék legjobban felszerelt kórháza. Ugyanitt elvégezték az alkohol- és drogtesztet is. Mindkettő negatív lett. Az a helyzet állt elő, amikor a boncolás már nem sokat tehetett hozzá a dolgokhoz, miközben a család a végletekig ellenezte. Nem is titkolta el előlünk.

– Érdekes – tért vissza Jack kedvenc új szófordulatához.

– Remélem, a segítségére voltam, de most már folytatnom kell a munkámat. Ha megbocsát… – Harvey felállt és az ajtóhoz lépett. Résnyire ki is nyitotta, hogy egyértelművé tegye, a megbeszélés véget ért.

– Hogyne. – Jack felállt, és a külső iroda felé indult. – Képzelem, mennyire elfoglalt lehet. – Amint a megjegyzés elhagyta az ajkait, már meg is bánta. Kár volt magára haragítania a fickót.

Harvey azonnal becsapta az ajtót, amint áthaladt rajta. Egy pillanatra megtorpant, és kérdő pillantással nézett vissza az ajtóra, mintha nem értené, hogyan került a másik felére, azután csak megvonta a vállát és megfordult, hogy szembetalálja magát a titkárnő-asszisztenssel. A kis váróban alig másfél méterre ült, és várakozóan nézett fel rá.

– Csak a néhai James Bannon esetéről beszélgettünk dr. Lauderrel – mosolyodott el. – A Morris Megyei Igazságügyi Orvosszakértői Intézethez tartozott, de végül nem boncolták fel. Nem tudja véletlenül a címét?

– Szerintem megvan valahol. – A nő székével gurult át a közeli iratszekrényhez, hogy kihúzza a legalsó fiókot. Jack eltűnődött, miért nem használja inkább a számítógépét. Miközben az asszisztens a kartotékokat lapozgatta, a papírvékony falakon át hallotta, ahogy Harvey elintézett egy telefont. A fojtott hangú társalgásból tisztán ki tudott venni két nevet: a sajátját és Wei Zhaóét. Hiába fülelt, ennél többet nem hallott, leszámítva még egy harmadik nevet: James Bannonét. Azután a kagyló éles csattanással visszakerült a helyére.

– Igen, itt is a Bannon-kartoték. – A titkárnő kihúzta a fiókból, és felnyitotta. – Öt-kilencvenegy, Spring Lane, Rockaway. Akarja, hogy felírjam?

– Azt hiszem, meg tudom jegyezni. – Jack megkopogtatta halántékát a mutatóujjával, mielőtt köszönetet mondott és kilépett az irodából a napsütésbe.

Miközben beült az autóba, eltöprengett azon, mit jelenthet, hogy távozása után Harvey éppen Wei Zhaót hívta fel. A különös tény is rárakódott a többi rejtélyre, amelyek lassan egész heggyé nőttek. Úgy tűnt, a Carol Stewart-ügy előbb-utóbb menthetetlenül maga alá fogja temetni.

Bár mielőbb vissza akart térni az IOI-be – leginkább Laurie bosszús hangú üzenete miatt –, ha már New Jersey-ben járt, igazán kár lett volna elpasszolni egy ilyen lehetőséget. Főként úgy, hogy a Google-térkép szerint Rockaway alig négy mérföldnyire esett. Korábban azt remélte, hogy szerezhet egy másolatot a halottkém jelentéséből, de miután kiderült, hogy fel sem boncolták a fiút, akinek a szívét Carol Stewartba ültették, nem maradt más, mint meglátogatni a családját. Valami nem hagyta nyugodni ebben az egészben, ha nem is tudta, pontosan mi.

Ugyanakkor nem vágyott rá különösebben, hogy találkozzon a gyászoló családdal. Ha még nem hallották Carol Stewart halálhírét, talán újra összetöri a szívüket, ha megtudják, hogy a fiuk szíve már nem ver a fiatal nő mellkasában. Ők is tudták, hogy a szív felajánlásával nem hozhatták vissza a fiukat, az átültetés mégis csekély könnyebbség lehetett a számunkra.

Már készült sebességbe tenni az Escalade-et, amikor megcsörrent a telefonja. A zárt belső tér riasztóan felerősítette a hangot, ezért kapkodva felvette a telefont, mielőtt még vetett volna egy pillantást a kijelzőre. Hibát követett el. Laurie kereste.

– Hol a csudában vagy? – förmedt rá a felesége. – Egész nap nem látott senki. Annak se örülök, hogy már másodszor surransz ki a házból. Az apám csalódott, amiért nem találkoztatok.

– Nekem is belesajdul a szívem a gondolatba, de szólított a kötelesség. – Jack szándékosan fogalmazott ilyen provokatívan.

– Erre inkább nem mondok semmit – sóhajtott fel elgyötörten Laurie.

– Neked milyen napod van? – váltott témát Jack.

– Rettenetes, ha tudni akarod. Torkig vagyok a városi tanáccsal és ezzel a sok politikussal. Csak az időt pocsékolom a sok költségvetési vitával.

– Tudtad, hogy ez lesz, amikor elfogadtad az állást – emlékeztette Jack.

– Lehet, de azt nem, hogy ennyire torkig leszek vele. De most tényleg, hol az ördögben vagy? Odakint a terepen, mikor külön kértelek, hogy ne nyomozgass?

– Mindig a legrosszabbat feltételezed. Igen, itt vagyok a zöldellő New Jersey-ben, és a rózsákat szagolgatom.

– Csak azt ne mondd, hogy elmentél abba a doveri kórházba, amelyikről az este meséltél.

– De pedig – vallotta be Jack. – Büszke lehetnél rám, ezúttal senkit se haragítottam magamra. Olyan elbűvölő voltam, hogy több állásajánlatot is kaptam. Igazán lehetnél egy kicsit kedvesebb.

– Most hülyülsz?

– Nem én. Úgy fogadtak, mint egy hazatérő hőst. Vagy ami még furcsább, a munkaebédről, amelyre meghívtak, én akartam sikítva elmenekülni, nem a másik. Vagy ami ennél is furább, még így se jöttem ki a béketűrésből.

– Vannak még csodák – jegyezte meg Laurie epés hangon. – Remélem, a jelvényedet azért nem használod, amíg egy másik államban vagy.

– Csak egy picit – vallotta be Jack. – Viszont annyi időre senki se látta, hogy észrevegye a különbséget New Jersey és New York között.

– Isten az égben! – csattant fel Laurie. – Remélem, tudod, mekkora kockázatot vállalsz. Nem lepne meg, ha kiderülne, hogy az orvosszakértői jelvénnyel történő visszaélés bűncselekmény. Gondolkodj már! Olyan hatósági személynek adod ki magad, aki nem vagy. Nem tudom, hogyan fogalmazhatnék ennél világosabban: ne csináld!

– Majd észben tartom – ígérte meg Jack.

– Ne hidd, hogy a kis nyomozásod észrevétlen maradt. Nemrég hallottam a polgármestertől, aki beszélt Charles Kelley-vel, a Manhattani Közkórház elnök-vezérigazgatójával, hogy tegnap ott is felborzoltad a kedélyeket.

– Elismerem a bűnösségem, bíró úr. Mentségemre szóljon, hogy Kelley-ről van szó. Vele képtelenség úgy beszélni, hogy ne borzoljam fel a kedélyét, de mindenki más kenyérre tud kenni.

– Oké, oké. – Laurie hallhatóan kezdte elveszteni a türelmét.

– Most már tényleg be kell jönnöd. A rendőrfőnök is a nyakamra jár, hogy mikor lesz már jelentés abban az őrizetbe vételi ügyben. Válaszokat akar. Hogy állsz velük?

– Még nincs meg a toxikológiai jelentés – felelte Jack.

– Akkor gyere vissza és intézd el! – harsant fel Laurie.

– Persze, édesem. – Jack kinyomta és lehalkította a telefont. Bosszantotta, hogy így ugráltatták, még ha el is kellett végeznie a munkáját. Tudta, hogy a feleségének igaza van. A metrós eset annyira lekötötte, hogy nem foglalkozott semmi mással.

23

Szerda, 13.40

A Bannon-ház egészen más benyomást tett, mint Stewarték otthona. Míg utóbbi szinte düledezett, de mindenképp ráfért volna egy új festés, addig Bannonék lakóhelye nemrégiben teljes felújításon eshetett át, még új tetőt is kapott. Ahogy leparkolt előtte és végigmérte, még az is felötlött benne, hogy a tulajdonosok nemrég nyerhettek a lottón. A felhajtón álló vadonatúj Ford F-150-es mindenesetre feljogosította a reményre, hogy itthon talál valakit.

Kiszállt a kocsiból, és a ház felé indult. Az építészeti stílust is másnak látta. A tetszetős oromzat és a manzárdablakok mellett Stewarték otthona sokkal átlagosabb, jellegtelenebb benyomást tett. Miután beszélt Laurie-val, aki emlékeztette rá, hogy a hatósági jelvény alkalmazása egy másik állam területén feltehetően bűncselekmény, vonakodva lemondott a lehetőségről. Nem mintha ez bármin is változtatott volna. Legfeljebb egy kicsit többet kellett beszélnie.

Megnyomta a gombot, és hallotta a házon végigvisszhangzó csengetést, eközben körülnézett a közvetlen szomszédságon. A Bannon-ház jócskán kirítt a környezetből. A szemközti épületnek még a redőnyei is lefittyentek.

– Miben segíthetek?

Jóganadrágot és ujjatlan felsőt viselő, telt nővel találta magát szemközt, aki magasra polcolta a haját. A háttérben zene szólt, ami a rég letűnt diszkókorszakra emlékeztette. A nő zihált, és a homlokán verítékcseppek fénylettek, de még így is sokkal szívélyesebbnek tűnt, mint Stewarték.

– Jó napot. A nevem dr. Jack Stapleton. New Yorkban dolgozom igazságügyi orvosszakértőként.

Elővette a jelvényét, és feltartotta, hogy a nő alaposan megvizsgálhassa. Az utolsó pillanatban meggondolta magát a használatával kapcsolatban, de New York megnevezésével a törvénytelenség látszatát is elkerülte. Úgy érezte, szüksége lehet hivatali tekintélyére, ha egyszer ilyen váratlanul állít be és olyan kényes kérdést feszeget, mint egy fiú halála.

– Nem akarok zavarni, csak azt reméltem, válthatnék néhány szót önnel és a férjével. A fiukról, Jamesről lenne szó.

– Jamesről? – felhősödött el a nő arca. – Várjon egy pillanatra. Hadd vegyem halkabbra a zenét.

Egy pillanattal később a zene elhallgatott, majd a ház úrnője is visszatért. A Stewartokkal ellentétben ő kinyitotta a külső ajtót, és beinvitálta a házba. Carol szüleivel végig a szúnyoghálón keresztül kényszerült beszélni.

– Clarence, mármint a férjem, nincs itt – jelezte a nő. – A kórházban dolgozik. Én Gertrude Bannon vagyok. Hozhatok valamit inni? Vizet vagy üdítőt?

– Nem, köszönöm. – Jacket ezúttal is meglepte, amikor ugyanaz történt, mint a Dover Valley Kórháznál. Váratlanul beállított, mégis lelkesen fogadták. Korábban még az is felötlött benne, hogy a Bannonök talán szóba sem állnak vele.

– Nem ülünk le? – Gertrude intett a nappali felé.

– Nem szeretnék sokáig zavarni – felelte Jack –, de ha úgy kényelmesebb önnek, akkor szívesen.

– Szerintem úgy mégiscsak jobb. – Gertrude átvezette a boltíves ajtón.

Szerény méretű, meghitt szobában találta magát, leginkább mégis a vadonatújnak tűnő bútorok és szőnyegek keltették fel Jack figyelmét. Gertrude a csíkos kanapé felé intett. Ő a műbőr tévéfotelben foglalt helyet.

– Először is, fogadja a legőszintébb részvétemet. – Jack nagyon is jól tudta, mit jelent egy gyermek elvesztése.

– Köszönöm – bólintott Gertrude. – Biztosan nem kér semmit? Egy kávét, esetleg?

– Nem, köszönöm. – Jack elnézte vendéglátóját. A nő zavartan babrált a kezeivel. Inkább tűnt idegesnek, mint szomorúnak.

– Azt mondta, New Yorkból jött – jegyezte meg Gertrude. – Akkor mit keres itt, New Jersey-ben?

– Jó kérdés. Igazából egy manhattani haláleset miatt vagyok itt. Nem tudom, hallott-e róla, de Carol Stewart, a fiatal nő, aki az önök nagylelkűsége folytán hozzájutott a fiuk szívéhez, nemrégiben elhunyt.

– Ó – kapott levegő után Gertrude. – Sajnálattal hallom. Mi történt?

– Épp ezt próbálom kideríteni. Az biztos, hogy nem a fiuk szíve tehet róla. Tökéletes állapotban volt.

– Ezt örömmel hallom.

Jack tovább tanulmányozta vendéglátóját, aki előbb viszonozta a tekintetét, majd szemérmesen elfordította a fejét. Eleinte lenyűgözte őt lelki nyugalma, amellyel feldolgozott egy ilyen hírt, egy pillanattal később mégis úgy érezte, hogy a reakciója valahogy nem ideillő. Továbbra is nyugtalannak tűnt.

– Igazán csodálatos gesztus volt az önök részéről, hogy felajánlották a fiuk szerveit. Manapság szinte mindennek hasznát vesszük… tüdőnek, májnak, pajzsmirigynek, még a beleknek is. Kapcsolatba került valakivel azok közül, akik James szerveit kapták? Remélem, a vigaszára szolgáltak, ahogyan Carol Stewart is.

– Nem, nem kerültünk kapcsolatba – felelte Gertrude.

– Ó. – Jack meglepődött, de ebből még nem akart messzemenő következtetéseket levonni. A Bannon család nyilván meg akarta őrizni névtelenségét. – Úgy tudom, az ön fiának a szíve tökéletesen illett Carol Stewarthoz. Rokonságban állnak Stewartékkel?

– Nem tudok róla – vont vállat Gertrude. – Soha nem is találkoztam velük.

– Értem. – Jack megvakarta a fejét, majd félresimította a haját. Valahányszor azt hitte, hogy kezdi érteni Carol Stewart történetét, valami mindig rácáfolt. Hirtelen új ötlete támadt. – James a vér szerinti gyermekük volt, vagy örökbe fogadták?

– A sajátunk volt – vágta rá Gertrude habozás nélkül.

– Oké. – Jack próbálta megőrizni a higgadtságát. – Csak merő kíváncsiságból, mióta dolgozik a férje a Dover Valley Kórházban?

– Lassan három hónapja – felelte Gertrude.

– És szereti?

– Nagyon. Azt mondja, életében nem volt ilyen jó helye.

– Értem. – Jack lassan bólintott. – Nincs is több kérdésem. Vagyis hogy… mégis lenne egy. Fizettek önnek és a férjének a fiuk szerveiért?

A kérdés egy hosszú pillanatig a levegőben függött, mint egy statikus elektromossággal teli gömb. Jack még az óraketyegést is hallotta egy távoli szobából. Gertrude rezzenéstelen tekintettel meredt rá, mint egy szarvas, amikor megigézi az autó fényszórója. Azután, mintha hipnotikus álomból ébredne, hirtelen életre tért.

– Nem, nem fizettek.

– Akkor lenne még egy kérdésem. Nem tudja véletlenül a fia vércsoportját?

– Nem – rázta a fejét Gertrude.

– Az önét vagy a férjéét?

– Az enyém 0 negatív, de Clarence-ét nem tudom.

– Hát akkor köszönöm, hogy rám szánta az idejét. – Jack felállt, és a kijárat felé indult, ahol újra köszönetet mondott, mielőtt beszállt a kocsiba. Szinte biztosan tudta, hogy a Bannon családot lefizették, és Clarence-nek munkát ajánlottak a Dover Valley Kórházban. Csak azt nem tudta, hogy kik és miért tették ezt. Az első számú gyanúsítottja természetesen Wei Zhao volt.

Néhány percig csak ült a kocsiban, lehajtott fejjel masszírozta a halántékát, és a térdére meredt. Oly sok kérdés rajzott a fejében, és oly kevésre tudta a választ. New Jersey-ben tett kiruccanása bizonyos szempontból sikerrel járt, más tekintetben azonban csalódást okozott. Sokkal többet tudott, mint reggel, valahogy mégis egyre kevésbé értette, mi folyik körülötte. Különösen a legnagyobb titok maradt rejtve előtte, hogy miért egyezhetnek a DNS-profilok. Úgy érezte, már semmiben sem lehet biztos.

Felült, és visszafordult a Bannon-ház felé, végigmérte az új festést és az új tetőcserepeket, a felhajtón parkoló új Ford F-150-est. A Bannon család nyilvánvalóan pénzhez jutott, és azt is sejtette, honnét. Mivel okkal gyanította, hogy lefizették a donor szüleit, talán eljött az ideje, hogy kitálaljon valamelyik bűnüldöző szervnek, mondjuk az FBI-nak. Amint az ötlet körvonalazódott benne, máris felismerte a hátulütőjét. Önző indoka volt a nyomozás folytatására – kellett a figyelemelterelés, márpedig a nyomozás helyét semmi sem vehette át. El is döntötte, hogy addig senkinek sem szól, amíg ki nem deríti, mi folyik itt.

Ezzel az elhatározással nyitotta meg a Google-térképet. Tudta, hogy már nem halogathatja sokáig a visszatérést, de az IOI előtt még egy kitérőt kell tennie.

Elindította az autót. Be akart térni Brooklynba, Carol Stewart Sunset Park-i lakásához, hogy megtudja, miért nem hiányzott a nő senkinek, amikor meghalt. Mivel ilyen súlyos légzőszervi megbetegedések azóta sem történtek, jelentéktelennek találta a kockázatot.

24

Szerda, 15.05

A brooklyni látogatás újabb meglepetésekkel tetézte az amúgy sem unalmas napot. Először is nem tudta, hogy a Sunset Parkban lakik az ország egyik legnagyobb kínai-amerikai közössége, ennek megfelelően szinte minden reklámfelirat olvashatatlan a számára.

Miután átkelt a Verrazzano-tengerszoros impozáns hídján, elérkezett az egész út legnehezebb része: parkolóhelyet kellett találnia Carol Stewart otthona közelében. Végül nem maradt választása, tilosban parkolt, és megkockáztatta a büntetést. Ez is arra ösztökélte, hogy mielőbb letudja a látogatást.

Carol egy aránylag modern, ötszintes téglaépületben lakott. Jack örömmel látta, hogy a lakótömbnek saját gondnoka is van. A férfi keresztneve Ho, a családneve Chang volt, a csengőn mégis kínai rend szerint mint CHANG HO tüntette fel a nevét. Mialatt megnyomta a csengőt, idegesen tekingetett hátra a válla felett, mintha a közterület-felügyelő bármelyik pillanatban megjelenhetne. Tudta, hogy Warren sem örülne egy büntetésnek. Mindig azt vallotta, hogy minél több mindene van egy feketének, annál inkább meggyűlik a baja a várossal.

A meghatározhatatlan korú és jelentéktelen küllemű Ho az izmos Wei Zhao tökéletes ellentéte lehetett volna, aki nyugtalanságával és elővigyázatosságával is látványosan különbözött a tekintélyt parancsoló milliárdostól. Jack egyetlen szó nélkül felmutatta jelvényét, és elég ideig nyitva tartotta, hogy a másik láthassa származási helyét. Tüstént nyilvánvaló lett, hogy a gondnok tart minden hivataltól.

– Mi probléma? – kérdezte vaskos akcentussal.

– Van egy Carol Stewart nevű bérlője – kezdte Jack. A 2A lakás csengője mellett látta is a nevet. – Stewart kisasszony sajnálatos módon eltávozott.

– Nem, nem, még itt van – rázta a fejét Ho.

Jack egy pillanatra úgy érezte, újabb megdöbbentő felfedezés küszöbén áll, amíg rá nem ébredt, hogy Ho félreérthette a szó jelentését. Másként fogalmazott.

– Azt akartam mondani, hogy Stewart kisasszony meghalt. Nincs már közöttünk.

– Ó, értek. Nagyon sajnálom. Kedves nő volt.

– Ebben nem kételkedem. Szeretnék körülnézni a lakásában. Ki tudná nyitni nekem?

– Igen, ki tudok nyitni. – Ho oldalt lépett, hogy beengedje. Miután vetett egy újabb aggódó pillantást az Escalade-re,

Jack ellépett Ho mellett, és nekiindult a lépcsőnek. Ho követte, közben elővette a kulcsait. A lépcső tetején eloldalazott mellette, amikor ő megtorpant. Nem tudta, merre induljon tovább.

Néhány perccel később belépett a 45. utcára tekintő, egy hálószobás lakásba. Innét ráláthatott az Escalade-re is. Ellenőr sehol.

Ahogy befelé fordult a figyelmével, magában megjegyezte, hogy a bútorzat új, mégis jellegtelen, vagyis feltehetően a bérlemény része. Carol tisztán és rendben tartott mindent. A kávézóasztalon egy MacBook Pro feküdt, mellette az Adweek hirdetőújság néhány számával és egy könyvvel, amely a Cameron Post rossz nevelése címet viselte. Nippeket sehol sem látott.

– Stewart kisasszony egyedül élt? – kérdezte, ahogy átlépett a konyhába. Nem látott szennyes edényeket a mosogatóban.

– Igen, egyedül – bólintott Ho.

– Mióta lakott itt? – Jack kinyitotta a hűtőt. Aránylag kevés élelmiszert tartottak benne. Carol láthatóan főzött magára, bár a konyhaszekrényben talált készételeket is.

– Csak néhány hónap – vont vállat Ho.

– Nem tudja, sok látogatója volt? – Jack visszatért a kis nappaliba.

Ho nem válaszolt azonnal. Jack a szemébe nézett. A kínai láthatóan nem tudta, mennyit árulhat el neki.

– Nem vagyok rendőr – biztosította Jack. – Orvos vagyok, aki tudni akarja, hogyan halt meg.

– Értem. Az első hónapban volt látogatók. Egy férfi és egy nő. Éjjel jöttek, és hangosan hallgatták zene. Szólni kellett Stewart kisasszony. De azután a férfi és a nő nem jött, és minden rendben.

– Történtek a házban megbetegedések?

– Tavaly télen sokan kaptak influenza, de idén eddig jó.

– Nincsenek gondjai a kártevőkkel, egerekkel, patkányokkal és rovarokkal? – Jack ki akart zárni minden lehetőséget.

– Nincsenek gondok – biztosította Ho.

Belépett a hálószobába, a sarkában Hóval. Ugyanolyan rendben találta, mint a nappalit. Az ágyat gondosan bevetették. Kinyitotta a szekrényt. A drágának tűnő ruhák, blúzok és nadrágok mind kivasalva és csoportosítva lógtak az akasztókon. Impozáns gyűjteményt látott magas és lapos sarkú cipőkből, mellettük a legkülönfélébb színű tornacipőkkel és csizmákkal. Carol szemlátomást kedvelte a lábbeliket.

A takaros és tiszta fürdőszoba következett. A törölközők szépen felakasztva, kilépő a kád szélére hajtogatva.

– Úgy látom, jó bérlő volt – jegyezte meg Jack, ahogy kinyitotta a gyógyszeres szekrényt.

– Igen, jó bérlő – erősítette meg Ho. – Nagyon kedves.

– Mindig időben fizetett? – Jack látta, hogy nincsenek vényre kapható gyógyszerek a szekrényben.

– Nem kell Stewart kisasszony fizetni.

– Ó. – Jack kérdő pillantást vetett a gondnokra. – Miért nem kellett fizetnie?

– A tulaj nem kért pénz Stewart kisasszony – magyarázta Ho. – Különleges vendég.

– Nahát, ez igazán rendes volt tőle. – Jack már semmit sem értett. – Tudja, hol dolgozott Stewart kisasszony?

– Nem tudom dolgozott. Nem hiszem. Csak itt a számítógéppel. – Ho újra megvonta a vállát. – Nem ment el sok.

– A tulajdonos sokszor meglátogatta? – kérdezett rá Jack.

– Nem, a tulajdonos soha nem jön ide. Sok háza van a környék.

– Biztosan nagyon gazdag.

– Igen. Nagyon fontos ember.

– Hogy hívják? – Jack nem is remélte, hogy Ho választ ad a kérdésére.

– A neve Wei Zhao.

Helyben vagyunk, gondolta Jack. Valahogy megérezte, hogy meglepetésben lesz része, ha felkeresi Carol lakóhelyét – most már azt is tudta, mi ez a meglepetés. Wei Zhao fizette Carol bérleti díját, vélhetően a megélhetését is, noha biztosan nem romantikus vagy szexuális okokból. Nemcsak a hagyatékkezelője volt, hanem a jótevője is. A kérdés csak az, hogy miért.

Köszönetet mondott a segítségért, mielőtt elhagyta az épületet – ha lehet, még értetlenebbül, mint előtte. A helyzeten csak tovább rontott a büntetőcédula, amelyet az ablaktörlő alatt talált. Csalódottan szabadította ki és nézte meg. Nem a büntetés mértéke aggasztotta, hanem hogy el kellett mondania Warrennek.

Miután visszaindult az IOI felé, fel is hívta barátját. Minél előbb beszámol neki a nyavalyás büntetésről, annál könnyebben túlesik rajta. Nagy meglepetésére Warren nem kapta fel a vizet.

– Nem érdekes, csak nézd meg alaposan. Az ellenőrök néha hülye kis hibákat vétenek, olyankor csak be kell mutatni a cetlit, és ejtik is az ügyet. Lejössz ma este?

– Most már tényleg muszáj lesz – erősítette meg Jack Arethának tett korábbi ígéretét.

Nem tudta, mire számítson, amikor este hazamegy – vagy akár nemsokára a munkahelyén –, de az nem lehetett kétséges, hogy Laurie egyre nagyobb rosszallással figyeli a viselkedését.

25

Szerda, 15.25

A brooklyni Sunset Parktól az IOI-ig nagyjából egyenes út vezetett északnak, át a Brooklyn-Battery alagúton. A forgalom összesűrűsödött, de jó tempóban haladt, így Jacknek alkalma nyílt egy kis lazításra. Óriási mérete dacára kezdte megszokni az Escalade-et. Legalább fentről tekintett le a többi autóra. Szó szerint lenézte az olyan kocsikat, mint a menő márkának számító Mercedes, amilyet előző életében ő is vezetett.

Miközben próbálta beépíteni a Carol Stewartnak nyújtott anyagi támogatást mindabba, amit aznap sikerült megtudnia, annyira belefeledkezett a gondolataiba, hogy a telefon hangjára kis híján elveszítette uralmát a jármű felett. Némi korrekcióval újra egyenesbe állt, és bűnbánó pillantást vetett a szomszédos autókra, amelyek sofőrjei nem vették jó néven a hirtelen manővert. Egyikük feltartott középső ujjal jelét is adta a bosszúságának. Nem tehetett mást, mint külön elnézést kért tőle.

Ahogy kézbe vette a telefont, gondosan megnézte a hívó nevét. Laurie-ra számított, aki azt firtatja, mikor jön már meg, de nem a felesége kereste – legalábbis nem a saját telefonjáról. A hívás az IOI-ből érkezett, de hogy pontosan kitől, azt nem tudta megmondani. Felvette abban a reményben, hogy nem Laurie az, sem a titkárnője. Nem is Laurie jelentkezett, hanem Bart Arnold, méghozzá eléggé feszült hangon.

– Jó, hogy elértem. Még New Jersey-ben van?

– Nem, már Brooklynban, a Battery előtt. Mi történt? – Jack érezte, hogy máris szaporábban ver a szíve.

– Milyen hamar tud itt lenni? – kérdezett vissza Bart.

– Tizenöt-húsz perc, hacsak be nem áll az FDR Drive. Miért?

– Azt hiszem, van egy újabb a Bellevue-ben. Most szóltak a sürgősségiről.

– Hogy érti azt, hogy egy „újabb”? – kérdezte Jack, noha tudta a választ.

– Olyan eset, mint Carol Stewart. – Izgatottságában Bart alig találta a szavakat.

– Újabb akut respirációs szindróma?

– Igen. Kísértetiesen emlékeztet az előzőre, mínusz szívátültetés. Fiatal nő, láthatóan jól öltözött, nem az a drogos típus. Nem fogja elhinni, de őt is a metróból szállították be, csak ezúttal nem a brooklyni R-ről, hanem a brooklyni D-ről. Ez rohadtul nem lehet véletlen egybeesés.

Jack érezte, ahogy a veríték kiütközött a homlokán, amint az elhangzottak jelentősége tudatosult benne. Eszerint Aretha citopátiás hatása valóban létezett, az elektronmikroszkóp pedig tévedett, amikor nem ismerte fel a vírust. Megborzongott. Amióta csak hallott az első esetről, mástól sem rettegett, mint hogy egy új halálos influenzavírus szabadul rá New Yorkra és az egész világra. Ahogy telt az idő – előbb az órák, azután a napok, amikor nem akadt újabb eset, és a teszt is negatív eredményt hozott –, fokozatosan alábbhagytak benne a félelmek, amíg a lehetséges járvány csak mellékszál lett a fontosabb ügy, a transzplantációs törvény feltételezhető megsértése mellett. Ami, bármilyen aggályokat vetett is fel, most hirtelen újra eltörpült egy járvány kirobbanásának lehetősége mellett.

– Tudunk valamit az áldozatról? – Remélte, hogy az új ügy azért nem tökéletes mása az előzőnek.

– Ezen a fronton jól állunk – felelte Bart. – Tudjuk a nevet. Helen VanDam. Bensonhurstben lakott, és nem is volt egyedül, amikor az eset történt. Úgy tudom, a társa nemsokára bejön a hivatalos azonosításra.

– Helen? – Jack szeme előtt nyomban megjelent a név Carol tetoválásáról. HELEN. Vajon ugyanaz a személy? Ha igen, az is fertőzést okozó kontaktusra utal.

– Tudom, mi jár a fejében – jegyezte meg Bart. – Én is ugyanerre gondoltam. Igen, egyértelműen az a Helen.

– A Bellevue-ben tudják, hogy egy potenciálisan fertőző beteggel volt dolguk?

– Felhívtam rá a figyelmüket. Erősködnek, hogy kezdettől fogva úgy kezelték, és a mentősök is, akik behozták a metróból. Ezúttal a 34. utca és 6. sugárút sarkán lévő állomásról.

– Az egészen közel van ahhoz, ahol Carol Stewartot felvették.

– Mondtam, kísértetiesen hasonlít a két ügy.

– Kösz, hogy szólt.

– Ha minden igaz, addigra ér ide, amikorra a holttest. Fertőtlenített hullazsákban hozzák. Mindenképpen szóljon, ha megvan a boncolás eredménye, vagy bármilyen segítségre van szüksége.

– Úgy lesz. – Jack kinyomta a telefont. Haladéktalanul előkereste Jennifer Hernandez számát, és megejtette a hívást. Bűntudatot érzett, amiért vezetés közben minden figyelmét a telefonjának szentelte, különösen, hogy az első csörgésnél kis híján balesetet okozott. Vetett egy pillantást a többi autósra. Senki sem nézett rá vádló tekintettel, bár ebben a sötétített üveg is szerepet játszott.

Rövid és a lényegre szorítkozó beszélgetést folytatott Jenniferrel, az ügyeletes igazságügyi orvosszakértővel. Tájékoztatta őt arról, hogy újabb fertőző eset érkezik a Bellevue sürgősségi osztályáról, amelyet ő fog kezelni, méghozzá haladéktalanul. A kommunikációs központ még nem tájékoztatta Jennifert, így legalább nem kellett aggódnia amiatt, hogy senki sem tud az ügyről.

Ezután Vinnie-t hívta, akinek a mobilszámát praktikus okokból szintén elmentette. Noha háromkor végzett, sokszor tovább lebzselt az osztály környékén, smúzolt az éjszakai műszakra érkező többi technikussal. Olykor egészen ötig bent maradt. Habár minden megnyilvánulásával próbálta elhitetni, hogy nem izgatja ez az egész, Vinnie nagyon is komolyan vette a munkáját, különösen azért, mert szoros munkakapcsolat alakult ki közöttük.

– Miért rettegek folyton a telefonhívásától, valahányszor szolgálaton kívül vagyok? – tette fel Vinnie a szónoki kérdést.

– Sejtelmem sincs. Talán akut hiányérzete van, amiért egész nap csak a lábát lógatja.

– Ja, persze – horkant fel Vinnie.

– Figyeljen, most már vége a lazsálásnak. Úton vagyok az 520-as felé, nemsokára ott is leszek. Mialatt beszélünk, egy furgon tart maga felé, benne egy újabb metrós esettel. Pont olyannal, mint a hétfői. A neve Helen VanDam.

– Hadd találgassak. Azonnal meg akarja csinálni. Ne már, ember! Miért nem tud olyan lenni, mint bárki más? Mi a baja a holnap reggellel?

– Szerintem maga is pontosan tudja – felelte Jack.

– Oké, de hadd figyelmeztessem. Még mindig én pátyolgatom Carlos Sanchezt, szóval dupla vagy semmi.

– Azt hallottam, nem jönnek ki valami jól – jegyezte meg Jack.

– Az egy töketlen kölyök, nulla elhivatottsággal, ráadásul még finnyás is. Jobban irtózik a baciktól, mint én. A franc se érti, minek akar az ilyen hullaházi asszisztens lenni. Folyton csak nyavalyog. Nem sokáig húzza nálunk.

– Jelezte már valamelyik felettesének?

– Ja, szóltam Twyla Robinsonnak, de bár ne tettem volna. Kitalálta, hogy csak nem adok neki esélyt a bizonyításra. Személy szerint én azt gondolom, hogy csak eltolja magától a felelősséget, mivel ő vette fel.

– Ha retteg a kórokozóktól, akkor ennyi elég is lesz ahhoz, hogy magától felmondjon. Mármint, ettől az esettől én is frászt kapok, pedig nem különösebben félek a fertőzésektől.

– Mond valamit. A hétfői ügyet se bírta.

– Emlékszem, még ugrattuk is az ebolával és az influenzával. Csak egy kicsit feljebb kell kapcsolnunk.

– Ja, az beválhat – értett egyet Vinnie. – Az űrruhát is utálta.

– Oké, ez eldőlt, lépjünk is tovább. Ugyanúgy akarom kezelni az esetet, mint a hétfőit. Különszoba, űrruha. Röntgen és testsúlymérés anélkül, hogy kivennénk a zsákból. Ezúttal is a különszobában fotózunk és veszünk ujjlenyomatot, miután kinyitjuk a zsákot. És gondoskodjon róla, hogy legyen elég eszközünk a mintavételhez.

– Oké, főnök, de akkor ne hagyjon szarban Carlosszal.

– Megteszem, ami tőlem telik – ígérte Jack. – Bár úgy rémlik, hogy hétfőn még az ő pártját fogta, amikor azzal húztam, hogy zsinórban veszítjük el a technikusokat a boncoláskor szerzett fertőzésekben.

– Ne is mondja – nyögött fel Vinnie. – Akkor még nem tudtam, mekkora pöcs.

– Tartsa nyitva a szemét, a holttest bármikor megérkezhet. Azonnal kezelésbe kell vennie. Ha a Bellevue-ből szállítják át, perceken belül ott kell lennie, ha ugyan nincs már ott. Ami engem illet, az FDR Drive-on tempósan halad a forgalom, szóval nemsokára én is befutok.

– Vettem. Akkor nemsokára.

Miután letette Vinnie-t, utolsóként Arethát hívta fel.

– Nem fogja elhinni – vágott bele, amint a nő felvette. Nem is próbálta leplezni idegességét. – Újabb haláleset történt a metróban, pontosan ugyanolyan, mint a korábbi.

– Hű. Ez azért megnöveli az esélyét annak, hogy fertőző vírussal van dolgunk. – Aretha meg sem várta, hogy felidézze a részleteket.

– Én is attól tartok. Úton vagyok az IOI felé, azonnal kézbe veszem az ügyet, szóval nemsokára jönnek az új minták. Ráér?

– Igazából azt terveztem, hogy a munkaidőm végén szépen hazamegyek, de így maradok. Ma este beoltok még néhány szövetkultúrát. Ennyit arról, hogy leugrom a pályára játszani.

– Őszintén sajnálom, de ez most tényleg fontos.

– Ne is mondja – sóhajtott fel Aretha. – Kezd ijesztő lenni ez az egész.

– Ahogy mondja.

– Ja, és mellesleg – tette hozzá Aretha –, válaszul a legutóbbi kérdésére. Lefuttattam az újabb tesztet a szövetkultúrára, de nincs jelen semmilyen általánosan elterjedt vírus. A citopátiás hatást egy ismeretlen vírus okozza.

– Valami előrelépés MPS-fronton? Aretha elnevette magát.

– Egy ismeretlen vírus azonosítása időigényes feladat, szóval még nincs, de maga lesz az első, akinek elmondom. Bízzon bennem!

26

Szerda, 16.20

Eredetileg azt tervezte, hogy a 421-es árnyékában hagyja az autót, ahogy aznap reggel, de mivel az idő döntő tényezővé vált, egyenesen az 520-ashoz hajtott. Parkolóhelyet hiába keresett volna, ezért a hátsó rámpához állt be, az IOI furgonjai mögé, és üzenetet hagyott a műszerfalon. A kulcsot is odaadta a rámpát felügyelő biztonsági őrnek.

Miután benézett a külön boncolószobába, és nem látott fényeket, szakított időt arra, hogy felsiessen a központi irodába. Laurie-nak nemcsak arról kellett tudnia, hogy visszatért, de az újabb halálesetről is. Azt is el akarta mondani, hogy kölcsönkérte Warren autóját, s ha végzett a boncolással, szívesen hazaviszi őt is. Tudta, hogy a felesége jó eséllyel haragszik rá, amiért egész napra eltűnt, de ezt a kockázatot mindenképp vállalnia kellett, hogy beszámolhasson neki az újabb esetről. Mint kiderült, Laurie újabb végtelenbe nyúló konferenciát folytatott, ezért meghagyta, hogy ne zavarják.

Ezután átszaladt Rebecca Marshallhoz is. Meg akart győződni arról, hogy tud a második esetről, egyszersmind megkérte, szóljon, ha valaki bejön elvégezni a hivatalos azonosítást. Fel kívánt tenni néhány kérdést az illetőnek, amennyiben lehetősége nyílik rá.

Amint visszatért az alagsori hullaházba, berontott az öltözőbe, ahol az űrruhákat tartották. Carlos már teljesen beöltözött, és működtette az akkumulátoros levegőztetőt, Vinnie épp az utolsó cipzárt húzta fel. Mintha csak újra hétfő lett volna, Carlos negyvenöt fokos szögben eltartotta magától a karjait, mintha moccanni is félne. Az arcát ugyan nem láthatta, de a fickót láthatóan a frász kerülgette. Ezt biztató jelnek vette. Nem lesz nehéz rájátszani a meglévő félelmeire, különösen így, hogy előtérbe kerültek a saját félelmei is – igaz, egészen más okból.

– Menjünk át a különszobába, és kezdjük el kicsomagolni a holttestet? – kérdezte Vinnie, amint elkészült. Mindig előre gondolkodott, Jack többek közt ezért is szeretett vele dolgozni.

– Beszéljük át az ügyet, mielőtt belevágnánk. – Jack bebújtatta a lábait, mintha csak egy kezeslábast venne fel. – Ez sokkal ijesztőbb eset, mint a hétfői. Most már tudjuk, hogy valódi metrójárvánnyal van dolgunk.

– Igaz – kapcsolódott be habozás nélkül Vinnie. – Hétfőn még csak aggódtunk amiatt, hogy az áldozat fertőző lehet, de most már biztosan tudjuk.

– Szeretném ezt úgy végigcsinálni, hogy közülünk lehetőleg senki se betegedjen meg. A helyzet azért is különösen ijesztő, mert egy ismeretlen vírussal van dolgunk.

– Jaj, ne – rémült meg Vinnie. – Csak azt ne mondja, hogy ismeretlen.

– Miért, mi a különbség? – hebegte Carlos.

Jack nagy levegőt vett, hogy el ne nevesse magát. Egy ismeretlen mikroorganizmus valamiért kétszer olyan veszélyesnek tűnt mindenki számára.

– Egy ismeretlen vírust sokkal könnyebb elkapni.

– Jack egy pillanatig attól tartott, hogy túltolta a dolgot, de Carlos reakciója azonnal rácáfolt a félelmére.

– Gondolja, hogy a metró miatt van? – kérdezte Carlos.

– Na, ez jó kérdés. Ha az ismertté vált két eset alapján próbáljuk megítélni a betegség természetét, akkor azt kell mondanom, hogy igen.

– Akkor nem lesz gond – könnyebbült meg Carlos.

– Mármint, amíg nem utazunk a metrón.

– Mintha ez olyan egyszerű lenne – szúrta közbe Vinnie.

– Itt ugyanúgy megvan a kockázat, elvégre az IOI alagsorában vagyunk. Egy kicsit ez is olyan, mint a metró.

– Találó észrevétel. – Jack elmosolyodott, ahogy felvette az akkumulátort. Meghallgatta a ventilátor megnyugtató suhogását, ami megfelelő működésre utalt. – Talán egy nagy felfedezés küszöbén állunk. Legutóbb 1918-ban hullottak ilyen gyorsan az emberek. Akkoriban, a járvány csúcspontján, minden áldott nap két-háromszáz ember is meghalt New Yorkban.

– Ne már! – kiáltott fel Carlos.

– Komolyan beszélek. – Jack bedugta fejét az űrruhába, amitől határozottan mélyebb lett a hangja. – Rendben, készen állok. Akkor csináljuk.

Megtették az öltözőből a különszobába vezető rövid utat. Carlos le-lemaradozott, és úgy csoszogott, mint aki bevizelt. Miután bezárkóztak a kis helyiségbe, először a világítódobozhoz léptek, hogy Jack megnézhesse a Vinnie és Carlos által korábban készített röntgenképeket.

– Nos, neki legalább biztosan nem volt szívátültetése. – Nem látott semmi rendhagyót, régi csonttöréseket vagy fogpótlásokat. – Most már legalább tudjuk, hogy idegen szív nélkül is bele lehet halni a metrójárványba.

Ezután a boncasztal széleire hajtogatták a hullazsákot, ahogyan Carol Stewart esetében is, hogy kiszabadítsák a holttestet. Carlosnak láthatóan nem fűlött a foga a munkához.

– Azt mondanám, egykorú lehet Carollal – állapította meg Vinnie. – Mintha ő is kirittyentette volna magát valami alkalomra.

– Nagyon sok a hasonlóság – értett egyet Jack. – Számomra ez azt jelenti, hogy amikor felszállt a metróra, még egészségesnek érezte magát. Tényleg elképesztő, milyen gyorsan gyilkol ez a metrójárvány. Remélem, ma este nem földalattival fog hazamenni, Carlos.

– Az tuti – felelte a fiatal férfi idegesen.

Jack a hivatalos azonosítás céljára egy sor fényképet készített a ruhás holttestről, míg Vinnie levette az ujjlenyomatokat és feltöltötte őket az IOI adatbázisába. Ezután Jack eltávolította a nő ékszereit, köztük a karórát és a gyűrűt. Utóbbi megegyezett Caroléval, ami szintén azt erősítette meg, hogy az áldozatot nem véletlenül hívják Helennek. Noha a nő ugyanúgy kifúratta a fülét, mint Carol, fülbevalót nem viselt. Jack ezután utasította két asszisztensét, hogy vágják le a ruhadarabokat, míg ő eltette az ékszereket a mintavételi edényekbe.

Carlos dolgozott a páciens jobbján. Amint felfedte a jobb kart, Jack átfordította, hogy megvizsgálja a belső felét. Ahogy várta, maga előtt látta Carol tetoválásának mását, csak ezúttal Carol nevével.

– Basszus! – mordult fel Vinnie, ahogy meglátta a tetoválást. – Szóval a két csaj összeszűrte a levet.

– Össze is házasodhattak – vélte Jack. – Már akkor sejtettem, hogy egy párról van szó, amikor Bart elárulta az új áldozat nevét.

– Gondolja, hogy Helen Caroltól kapta el az ismeretlen vírust? – kérdezte Vinnie.

– Attól tartok, bár az is lehet, hogy fordítva történt. Akárhogy is, fertőző. Ez már holtbiztos.

– Nem akarok itt lenni – bukott ki váratlanul Carlosból.

– Nem érzi jól magát? – ráncolta a homlokát Jack.

Carlos elhátrált a boncasztaltól. Kesztyűs kezében még most is az ollót szorongatta.

– Maguk nem komplettek. Kinek kell ez a szarság? – Ledobta az ollót a mosogató mellé, mint aki soha többé nem akarja a kezébe fogni.

– Ha nincs kedve velünk bulizni, le kell fertőtlenítenie magát. – Jack az oldalsó ajtóra mutatott, ami átvezetett az erre a célra szolgáló kis helyiségbe. – Gondolom, még emlékszik rá, hogyan kell.

Carlos egy szóval se felelt, csak elfordult, és berontott az oldalsó ajtón.

Jack és Vinnie egy pillanatra megtorpant és összenézett, noha a műanyag arcvédőn át alig láthatták egymás arcát. Amikor a szomszéd helyiségből meghallották a vízcsobogást, lepacsiztak egymással.

– Küldetés teljesítve – bólintott Jack. – Gratulálok.

– Bocs a közhelyért, de nyugtával dicsérjük a napot. A helyzet mindenesetre biztató, ráadásul nem is én voltam, hanem maga.

– Oké, most már elég a mókából. – Lenézett Helen VanDamre, akinek még csak az arca és a jobb karja látszott. – Ideje komolyan venni a dolgot. Lehet, hogy egy súlyos katasztrófa küszöbén állunk.

27

Szerda, 17.35

Carol Stewart és Helen VanDam esete nemcsak klinikai szempontból, de a boncolás eredményét tekintve is egyezést mutatott. A szívátültetést leszámítva szinte ugyanazt találták, még az epehólyag, a lép és a vese enyhe gyulladását is. Jacknek ezúttal is a hantavírus jutott eszébe – noha tudta, hogy szóba sem jöhet –, ám ennél is fontosabbnak találta a tüdő patológiájának hasonlóságát, ami arra utalt, hogy alapjában véve az új áldozat is a saját testnedveibe fulladt bele. Mindketten elképedten szembesültek a fejleménnyel. Vinnie megjegyezte, hogy ez már nem is citokinvihar, hanem citokinciklon.

Miután a halottszemle véget ért, Jack maradt, hogy segítsen Vinnie-nek megtisztítani, majd hipoklorittal lefertőtleníteni a mintavételi edényeket és a hullazsák külsejét. Ezután asszisztensére bízta, hogy áttolja a holttestet a hűtőkamrába, majd feltakarítsa az egész helyiséget. Neki addig el kellett juttatnia a virális mintákat is Arethának a Közegészségügyi Laboratóriumba. Nem sietett különösebben, hiszen biztosan tudta, hogy az érintett mikroorganizmus mindkét esetben ugyanaz.

Felakasztotta az űrruhát az öltözőben, rátette a töltőre az akkumulátort, és visszavedlett utcai ruhájába, ám előtte még vetett egy pillantást a mobiljára. Kapott egy üzenetet Rebecca Marshalltól. Ebből kiderült, hogy John Carver már elindult azonosítani Helen VanDam holttestét. Jack megnézte az üzenet időpontját. 17.11. Sietve felhívta Rebeccát, akitől megtudta, hogy a férfi megérkezett, és már el is végezte az azonosítást.

– De még nem ment el? – kérdezte Jack. – Mondtam, hogy beszélni akarok vele.

– Itt van – felelte Rebecca. – Most végeztünk, de nem gondoltam, hogy hallani fogunk magáról.

– Mondtam, hogy tartsa fel. Mindjárt ott vagyok.

Ahelyett, hogy átöltözött volna, csak felkapott egy fehér köpenyt, hogy ráhúzza műtősruhájára. Egy perccel később már felfelé szaladt a lépcsőkön. Az alagsorban egy örökkévalóságig kellett várni a liftre, ha a fülke nem tartózkodott éppen odalent. Hátulról lépett be, azon az irodán át, amelyet a Kommunikáció használt, mielőtt átköltözött a 421-esbe. Az elmúlt tizenöt évben az egész részleget jelentősen kibővítették, különösen a Világkereskedelmi Központ ikertornyainak összeomlása után, amikor hatalmas gondot okozott az áldozatok azonosítása. Rebecca Marshallt a helyén találta, míg John Carver a váróban ült.

Amikor belépett az aránylag nagy helyiségbe, a férfi a kék kanapén ült. Ő volt az egyetlen a váróban, amelynek bútorzata a hosszú, ovális asztalból és a köré rendezett faszékekből, valamint az egyetlen kanapéból állt. A falakon a 9/11-et megörökítő bekeretezett plakátok lógtak, valamennyi alján a SOSEM FELEDJÜK felirattal. Jack eltűnődött, miért maradtak még fent. Nem talált más magyarázatot: ezek a képek is arra emlékeztették a családokat, hogy bármilyen rosszul érzik magukat a veszteség miatt, lehetne szörnyűbb is.

Ahogy közelebb lépett, John felállt. Vékony, fiatalos férfi volt, talán a húszas évei végén, keskeny és jóvágású arccal. Makulátlanul öltözött, bár feszes, egy számmal is kisebb blézert viselt. Aranyfénnyel megcsillanó dús gesztenyebarna haját szüntelenül félre kellett söpörnie az arcából, vagy egy ideges fejrándítással hátradobnia. Arckifejezése arról árulkodott, hogy rettenetesen megrázták az események.

Jack bemutatkozott, mielőtt elmondta, hogy ő végezte Helen VanDam halottszemléjét, mellyel kapcsolatban szeretne feltenni néhány kérdést.

– Nem tudom, miről beszéltek Mrs. Marshall-lal – tette hozzá. – Előre is elnézést kérek, ha újra felelnie kell ugyanazokra a kérdésekre.

– Nem gond. – John hangja máris megremegett. Látszott, hogy a kihallgatástól még kellemetlenebbül érzi magát.

Jack intett az asztal felé. Miközben mindketten helyet foglaltak, látta, hogy a férfi egész testében reszket.

– Szeretném személyesen is megköszönni, hogy befáradt az azonosításra.

– Nincs mit. Még soha nem kellett ilyesmit tennem.

– Tudom, hogy nem könnyű – bólintott Jack –, de rendkívül fontos.

– Megértem.

– Meg szeretném kérdezni, hogy ismerte-e Carol Stewartot.

– Természetesen – felelte John. – Egészen közelről.

– Tudja, hogy a közelmúltban Carol Stewart is eltávozott?

– Nem, nem tudtam. – John riadtnak tűnt. Nagy lélegzetet vett, majd lassan kifújta. – Mikor történt ez?

– Hétfőn – felelte Jack.

– Mibe halt bele?

– Még nem tudjuk biztosan. Bármi legyen is, a tünetei megegyeztek Helenével. Tartunk tőle, hogy fertőzés útján terjedő betegségről van szó. Csak véletlen egyezés, hogy mindketten a metrón lettek rosszul.

– Ó, istenem, ez rettenetes. – John egy pillanatra behunyta a szemét, és megrázta a fejét. – Amikor a metróhoz értünk, Helen még jól érezte magát. Nem volt semmi baja. Egyáltalán nem tűnt betegnek. Lazultunk egy kicsit, beugrottunk a városba vásárolgatni. Azután, hogy elértük Manhattant, fázni kezdett, és egyre nehezebben kapott levegőt. Nem tudtam, mit csináljak. Valaki szólt a kalauznak. Borzalmas volt.

Jack egy pillanatig kivárt a következő kérdéssel, amíg eldöntötte, merre induljon tovább.

– Őszintén sajnálom. Tudom, hogy ez nem könnyű, de miután fertőző betegségről lehet szó, fel kell tennem néhány személyes kérdést. Mindkét áldozaton ugyanolyan tetoválást találtunk. Felteszem, ez azt jelenti, hogy intim kapcsolatban álltak egymással. Jól gondolom?

– Igen, együtt jártak – erősítette meg John. – Amennyire tudom, jó egy évig együtt is éltek, sőt szóba került közöttük, hogy összeházasodnak.

– Milyen kapcsolatban állt az áldozatokkal?

– Ez elég komplikált – sóhajtott fel John.

– Fontos lenne, hogy megismerjünk minden részletet…

– Az elmúlt három és fél hónapban én voltam Helen lakótársa.

– S azt megelőzően?

– Volt egy barátnőm a SoHóban, de vele több időt töltöttünk külön, mint együtt. Helent viszont időtlen idők óta ismertem. Seattle-ben együtt jártunk suliba, már az általánosban összejöttünk. Mindig megkerestük egymást, ha tudtuk, hogy a másik a városban van. Azután, amikor Carol kezdett nagyon rosszul lenni, közvetlen a szívátültetése előtt, Helen szinte kierőszakolta, hogy költözzek hozzá és segítsek átvészelni ezt a nehéz időszakot. Azt hitte, elveszíti Carolt.

– Ez volt három és fél hónapja?

– Igen – bólintott John. – A barátnőmmel tényleg nem jöttünk ki túl jól, ezért elfogadtam Helen ajánlatát. Azután egyik dolog vezetett a másikhoz, eszünkbe jutottak a régi szép idők.

– Úgy érti, Helennel viszonyuk lett egymással?

– Igen, mondhatjuk így. Vagy inkább felelevenítettük a régi dolgokat. Ő is rossz passzban volt, én is, végül ez lett belőle. Mindkettőnket meglepett.

– Mi történt, miután Carol hazajött?

– Végül elmondtuk neki, mi történt. Eleinte úgy tűnt, hogy beletörődik a helyzetbe. Az operációtól teljesen legyengült, nem is tehetett volna mást. Aztán ahogy kezdett jobban lenni, ő is megpróbált részt venni ebben. Nem akarta elveszíteni Helent, még akkor sem, ha egy csomagban engem is megkapott vele. Tényleg mindent megpróbált, de végül megmondta Helennek, hogy neki ez nem megy. Látszott, hogy zavarja az új felállás, és néhány hónapja át is költözött a Sunset Parkba.

– Költözés után tartották vele a kapcsolatot?

– Igen, az első hónapban. Mindent megpróbáltunk. Reméltük, hogy meggondolja magát, ezért sokszor elmentünk hozzá, de lassan világos lett, hogy sosem fog működni.

– Úgy érti, a halálát megelőző hónapban sem ön, sem Helen nem találkozott Carollal?

– Igen – bólintott John. – Az utolsó közös esténken csúnyán összekaptunk. Helennel mindketten felhúztuk magunkat. Mármint, mi semmit sem próbáltunk ráerőltetni Carolra, mégis úgy kezelt minket, mintha jobb lenne nálunk.

– Felteszem, Carol úgy döntött, hogy szívesebben venne egy monogám kapcsolatot – fogalmazott óvatosan Jack.

– Lehet, de szerintem inkább arról volt szó, hogy minél inkább próbálkozott, annál nyilvánvalóbb lett számára, hogy nem biszexuális. Mármint tényleg próbálkozott, és nincs abban semmi rossz, ha valaki biszex, de szerintem ő nem élvezte. Leszbikus volt, tudja, egyszerűen nem indult be a másik nemtől. Szerintem erre jött rá. Abban viszont igaza lehet, hogy teljesen magának akarta Helent. Tudja, mindent vagy semmit.

– Oké – bólintott Jack. – Hálás vagyok, amiért rám szánta az idejét, és külön köszönöm a nyíltságát. Tudom, hogy nehéz nap áll maga mögött.

– Életem legrosszabb napja – vágta rá John habozás nélkül.

– Hadd kérdezzek valamit én is. Ha ez a betegség fertőző, lehet, hogy én is elkaptam?

– Nagyon jó kérdés. Az a gond, hogy egyszerűen nem tudom a választ. Viszont felvettük az adatait, így szükség esetén kapcsolatba tudok lépni önnel.

– Akkor ennyi? – húzta fel a szemöldökét John. – Mehetek is?

– Még valami. Ha fertőző betegségről van szó, nagy kérdés, hogy ki kapta el kitől. Nem tudja, a két áldozat közül járt valamelyik mostanában külföldön?

– Nem. Mármint Helen biztosan nem. Carol járhatott, bár ezt sem hiszem. Nagyon beteg volt, és rendszeresen jelentkeznie kellett az orvosánál, valahol New Jersey-ben. Annyira nem is szeretett utazni. Úgy gondolta, hogy a szívbetegségét is egy dél-amerikai üzleti úton szedte össze.

– Háziállatok?

– Nem voltak – felelte utálkozó gesztussal John. – Sosem élnék együtt egy állattal. Tudom, hogy Helen és Carol is így volt ezzel.

– Rágcsálók, egerek, csótányok? Nem találkozott ilyenekkel a lakásban?

– Basszus, még csak az kellett volna.

– Hát, köszönöm az együttműködést. – Jack eltolta magát az asztaltól, és felállt. – Amint kiderítjük, mi ölte meg a barátait, és úgy gondoljuk, hogy az ön egészsége is veszélyben lehet, feltétlenül hívjuk.

Miután kilépett a váróból, azzal a szándékkal indult vissza a földszint felé, hogy átöltözik az utcai ruháiba, de félúton eszébe jutott Laurie-nak tett ígérete, hogy utánajár az őrizetbe vételi ügynek. Ahelyett, hogy lement volna az alagsorba, légvonalban a liftek felé vette az irányt, hogy felmenjen a hatodik emeleti toxikológiára, hátha még ott talál valakit.

Szerencséje volt. Peter Letterman osztályvezető-helyettes, aki a legnagyobb odaadással végezte munkáját, a késői időpont ellenére még dolgozott, és szívesen ránézett az ügyre. Miután megtette, azt közölte vele, hogy a vérben 1,53 mg/l kokainszintet és 1,84 mg/l kokain-metabolit szintet mértek.

– Ezek magas értékek – jegyezte meg Jack.

– Nagyon magasak – értett egyet Peter.

– Dr. Montgomery örülni fog. A rendőrfőnök szeretné, ha kimondanánk, hogy a kényszerítő intézkedések arányban álltak a rendőrök fenyegetettségével. Szerintem ez eldönti a kérdést.

– Semmi kétség. Az áldozat annyira nem volt magánál, hogy ha nem tartóztatják le, talán a túladagolásba halt volna bele.

– Köszönöm a munkájukat. – Jack örült, hogy a jó hírrel ellensúlyozhatja a bosszúságot, amit egész napi távollétével okozott Laurie-nak.

Toxikológiai jelentéssel a kezében tért vissza a lifthez, hogy lemenjen az alagsorba. Mielőtt felment az irodába Laurie-ért, átöltözött, és ránézett Vinnie-re. Különösen az érdekelte, hogy továbbította-e a mintákat a Közegészségügyi Laboratóriumnak.

28

Szerda, 19.23

Miután Jack kilépett a ház ajtaján, megállt a tornácon. Innét jól ráláthatott a játszótérre. Szokás szerint zajlott egy kosármeccs, a pólós és félmeztelen játékosok fel-alá szaladgáltak a pályán. Évekkel korábban Jack vásárolt egy rakat túlméretezett piros és kék mezt, hogy megkülönböztethessék egyik csapatot a másiktól, de senki sem viselte ezeket, inkább maradtak a szokásos mezes-meztelen felállásnál – függetlenül az időjárástól és hőmérséklettől. Most sem lehetett több 7-8 foknál.

Ahogy kellemesen bizsergő testtel várta, hogy játszhasson egyet a barátaival, visszagondolt a napjára. Régen történt vele ennyi minden ilyen rövid idő alatt. A New Jersey-ben tett kirándulás, a szívátültetéssel kapcsolatos baljós felismerések, a metrós haláleset kísérteties ismétlődése – nem sok napra emlékezett, amely akár a közelébe érhetett ennek.

A koronát minderre a hazaút tette fel, amelyet Laurie végigduzzogott az Escalade anyósülésén. Noha örült a letartóztatási üggyel kapcsolatos toxikológiai jelentésnek – ahogy bizonyára a rendőrfőnök is –, annál inkább felbőszítette, hogy a férje bejárta egész New Jersey-t, és mindenfelé a New York-i jelvényével villogott. Miután délután beszéltek telefonon, rákérdezett a jogi osztályon, hogy törvényes-e ilyen módon használni a jelvényt.

Azt az egyértelmű választ kapta, hogy nem. Amikor ezt megosztotta Jackkel, ő pedig azzal védekezett, hogy nem kényszerített senkit semmire, csak megkönnyítette a saját dolgát, azt hányta a szemére, hogy öntörvényű, és nincs tekintettel senkire.

A helyzeten tovább rontott, hogy határozottan mást gondoltak a második metrós halálesetről és a rövid távon szükséges intézkedésekről. Jack beszámolt a boncolásról és arról, amit John Carvertől hallott. Noha egyetértett azzal, hogy a második eset valóban erősíti a fertőző betegséggel kapcsolatos elméletet, Laurie továbbra is kitartott amellett, hogy egyelőre semmi szükség riasztani a különböző hatóságokat. A maga részéről Jack minden korábbinál inkább úgy gondolta, hogy a hatóságoknak igenis tudniuk kell a történtekről, mert így legalább elkezdhetnek felkészülni az újabb halálos járványra. Nyomatékul hozzátette, hogy még életében nem találkozott két egymást követő esettel, amikor az első tünetek és a halálos szövődmények kialakulása között ennyire rövid idő telt el.

– Vagyis megvan a végleges diagnózis? – akarta tudni Laurie.

– Nem, az még nincs – ismerte el Jack –, de a szövetkultúra alapján tudjuk, hogy a vírus patogén az érintett emberi sejtekre nézve.

Elmondta, amit tudott Aretha masszív párhuzamos szekvenálógépéről, és hogy az ő véleménye szerint hamarosan meglesz a diagnózis.

– Mit jelent az, hogy „hamarosan”? – kérdezte

Laurie.

– Nem tudom biztosan – vallotta be Jack. – Ha már itt tartunk, azt se tudom, mi az eljárás lényege. Valami bioinformatikai rendszer, egy ALAK nevű adatbázist használ.

– Oké, értem. Egyet mondj meg: száztíz százalékosan, minden kétséget kizáróan és egyértelműen biztos vagy abban, hogy a két nő halálát egy patogén vírus okozta? Mert abból, amit elmondtál, egy hónapja nem is látták egymást. Hosszú lappangási idő ez egy légúti megbetegedést okozó vírusnak.

Ahogy visszaemlékezett a beszélgetésre, Jacknek mosolyognia kellett. Tudta, hogy hibát követett el, amikor nem válaszolt azonnal, s ezzel azt a gyanút ébresztette fel Laurie-ban, hogy valamit elhallgat előle. Amikor felesége tovább erőltette a kérdést, be kellett vallania, hogy a Dover Valley Kórházban dolgozó orvosok sem láttak vírust az elektronmikroszkóppal, amikor a második boncolást követően megvizsgálták a tüdőfolyadékból vett mintát.

– Na, épp erről beszélek – vágta rá Laurie. – Egy megérzés alapján még nem fogok riadót fújni. Nincs az a pénz.

– Majd csak akkor akarsz felkészülni a hurrikánra, amikor összedönti a házakat? – kérdezte megbántottan Jack.

Laurie félresöpörte minden érvét, sőt kiselőadást tartott arról, hogy az Igazságügyi Orvosszakértői Intézet vezetőjeként mi mindenre jött rá a politikai hierarchia realitását és működését – vagy inkább működésképtelenségét – illetően. Különösen a vészhelyzetek kezelését ítélte aggasztónak.

– Ha tudni akarod az igazat – tette hozzá –, szerintem túlzásba is viszik a járványügyi előkészületeket. 2004 óta egyik gyakorlat a másikat követi, miközben felállítottak egy átfogó rendszert, amely egyetlen rezdülésre működésbe lép. Még egy számítógépes algoritmus is létezik, az ED Szindromatikus Megfigyelő Rendszer, amely valós időben követi a sürgősségin kezelt tüdőgyulladásos eseteket. Engem az rémít meg a legjobban, hogy nincsenek fékek és ellensúlyok. Azért tudok olyan sokat erről, mert az IOI is része a nagy egésznek. Ezért állnak azok a hűtőkocsik a 421-es parkolójában, hogy bármikor kiküldhessék őket a városi kórházakba, és naponta akár több száz holttestet is elszállíthassanak.

– Szerintem a hatóságoknak minden okuk megvan a félelemre – vágott vissza Jack.

– Persze, hogy minden okuk megvan rá! Szinte elkerülhetetlenül ki fog törni egy új influenzajárvány, míg a Távol-Keleten úgy összezsúfolják a sertéseket és a szárnyasokat, hogy a bélrendszerük természetes influenza-inkubátorként működik. Az a baj, hogy egyetlen téves riasztás képes átállítani a kapcsolót, de nincs semmi, ami visszaállítaná. Olyan ez, mint amikor sorban dőlnek fel a dominók. Elég megpöckölni egyet, és felborul minden.

– Szerintem túlzottan pesszimista vagy – kockáztatta meg Jack. – Nem úgy van, hogy kettőnk közül én vagyok a cinikus?

– Nem neked kell végigszenvedned azokat a bizottsági üléseket. Ha pedig szerinted túlságosan pesszimista vagyok, gondolj csak arra, mi történt 2018 januárjában Hawaiin, amikor téves riasztást adtak ki egy közeledő rakéta miatt. Az ilyenek miatt aggódom, mert szerintem ez New Yorkban is megtörténhet egy influenzajárvány kapcsán. Elég egyetlen rossz lépés, és kitör a pánik.

Jack tűnődését hirtelen kiáltás szakította félbe. A saját nevét hallotta. Ahogy elnézett a Columbus sugárút irányába, Warrent és Flasht látta a szemközti oldal kandeláberének fényében, a játszótér bejáratánál. Warren kosárlabdát tartott a kezében. Minden este magával hozta, és nem is játszott mással.

– Hé, doki! – kiáltott fel. – Akkor most játszunk, vagy ott fogsz ácsorogni egész este?

Jack válasz helyett lekocogott a lépcsőn, és átvágott az úttesten. Warren és Flash megvárta, hogy összeüssék az öklüket.

– Olyan régóta szobrozol ott, már azt hittük, meggondoltad magad – jegyezte meg Flash.

– Dehogyis – rázta a fejét Jack. – Rám fér a mozgás. Hármasban indultak a pálya felé, amelyet fényesen bevilágított a Jack által nemrégiben beszereltetett LED-világítás. Az új rendszer sokkal jobban működött, mint a régi, amit sok évvel azelőtt fizetett ki, miután a városba költözött. Menet közben visszaadta Warrennek az Escalade kulcsait, és megemlítette, hogy ugyanott parkolta le, ahol felvette. Hálás köszönetet mondott barátjának, majd hozzátette, hogy egészen megszerette a behemótot.

– Nem semmi járgány – értett egyet Warren. – Bármikor elviheted, ha épp nincs rá szükségem, csak fizesd rendesen a büntetéseket. És hogy tetszett Dover?

– Igazad volt – mosolyodott el Jack. – Tavak és zöld dombok.

– Sikerült elvégezned, amiért odamentél? – érdeklődött Warren. Beléptek a játszótérre, majd elhaladtak a hinta és a homokozó mellett. Néhány kiskamasz még most is hintázott, noha a területnek ezt a részét nem világították ki.

– Úgy-ahogy – sóhajtott fel Jack. – Sajnos nem teljesen. Elég bonyolult, nem is untatlak vele, de hogy érzékeld, miről van szó: egy kínai milliárdossal ebédeltem, aki egy fényűző tóparti palotában lakik, Arnold Schwarzenegger a legnagyobb példaképe, és még hatvan-egynéhány évesen is súlyzózik.

Warren megtorpant, és elkapta a karját.

– Elmondanád még egyszer?

Jack megismételte az előbbieket, közben meglepetten látta Warren reakcióját. Barátja még most is a karját szorongatta.

– Ez tényleg elég fura – ismerte el Warren. – Szóval valójában azért mentél Doverbe, hogy nyomozz valaki után, aki szerinted rosszban sántikál?

– Micsoda kérdés – csóválta a fejét Jack. – Miért kérdezed?

– Két okból – felelte Warren. – Először is, amikor legutóbb nyomoztál egy influenzaszerű betegség után, idevonzottad a környékre a Fekete Királyokat. Emlékszel még rá?

– Persze, hogy emlékszem. – Jack egyik elülső foga le is tört, amikor a Fekete Királyok bandavezére lefejelte. Csak Warrennek és a barátainak köszönhette, hogy nem szenvedett több maradandó sérülést.

– Másodszor, van egy gyanús ázsiai tag, aki már délután óta itt lóg. – Warren elmutatott a Central Park felé. – Látod azt a fekete Chevy Suburbant úgy félmérföldnyire, jobboldalt, a lámpa alatt?

Jack követte Warren mutatóujját, és könnyen kiszúrta a járművet. Az évek során megtanulta, hogy komolyan vegye Warren megérzéseit. Tudta, hogy rajta tartja a szemét a környéken, és mindenkit kiszúr, aki csak megfordul itt, mert egyáltalán nem bízik abban, hogy szükség esetén a rendőrök megvédik.

– Az a gyanús benne, hogy nem megy sehová – magyarázta Warren. – Órák óta gubbaszt a kocsijában, ami azért feltűnő. Nem tudom, kínai-e vagy sem, de fura, hogy pont itt lóg, ha érted, mire gondolok.

– Értem – bólintott Jack.

– Szerinted lehet bármi köze a testépítő haverodhoz? – tette fel a kérdést Warren. – Vagy ahhoz, amit Jersey-ben csináltál?

– Sejtelmem sincs – válaszolta Jack, ami azért nem volt egészen igaz. Felidézte, hogy Harvey Lauder a látogatását követően felhívta Wei Zhaót, amit már akkor furának talált. Viszont miért akarta volna bárki követni – feltéve, hogy a Chevy Suburban ezt csinálta? Amikor Zhao pontosan tudta, hol él?

– Mindegy, rajta tartjuk a szemünket. – Warren megcsóválta a fejét. – Én tényleg bírlak, doki, de csak úgy vonzod a bajt. Ezt senki sem veheti el tőled.

A három férfi továbbindult a kosárpálya felé. Jack hallgatott. Nem mondott ellen Warrennek, hiszen az évek során többször is bajt hozott a környékre, és óhatatlanul is azon tűnődött, hogy az ismeretlen ázsiai felbukkanása sem jelent semmi jót. Akárhogy is, nem bizonyosodhatott meg erről. Nem kérdezhetett meg senkit – leszámítva magát Wei Zhaót, amit rögtön ki is vert a fejéből.

– Mi újság otthon? – érdeklődött Warren. – Ezért nem bírtál elszakadni a házadtól?

– Valami rosszabb lett, más nem annyira. – Miután a hazaút olyan hangulatban telt, amilyenben, felkészült a további megpróbáltatásokra. Mint kiderült, kár volt előre félnie. Dorothy és Sheldon a híradót nézte, amikor megérkezett, és Sheldon jelenlétében Dorothy nem érzett késztetést arra, hogy a köszönésen túl bármilyen társalgást kezdeményezzen. Amikor a páros átkapcsolt a PBS híreire, még arra is alkalma nyílt, hogy kapcsolatba kerüljön Emmával, majd JJ-vel, akit még most is teljesen lekötött az iskolai diorámaprojekt. Azután szökött ki kosarazni.

– A kanapém még a rendelkezésedre áll – emlékeztette Warren.

– Kösz, cimbora.

Miután elérték az oldalvonalat, Warren elintézte, hogy mindhárman játszhassanak. Mint a legnagyobb tiszteletnek örvendő játékos, már a következő csapatba bekerülhetett volna, de ő ragaszkodott Flashez és Jackhez, így végül eldőlt, hogy két további mérkőzés után kerülnek sorra.

Jack kihasználta az időt. Helyben futással bemelegített, hajlongott egy sort, még néhány kosarat is dobott, amikor a két csapat a másik palánk alatt játszott. Meglepetésére és örömére a tömegben Arethát is kiszúrta, aki ezúttal neonrózsaszín hajpántot és csuklószorítót viselt, így éppoly feltűnő jelenség maradt, mint sárgában és zöldben. Jack esetlennek és színtelennek érezte magát, ahogy odakocogott és megállt mellette.

– Örülök, hogy sikerült lejönnie. Gondolom, megkapta az új mintákat. A boncolás ugyanazt az eredményt hozta. A tüdő teljesen feltelt folyadékkal.

– Megkaptam a mintáit – bólintott Aretha. – Már be is oltottam az új tenyészeteket.

– Remek. Beszélt Warrennel arról, hogy játszani akar?

– Beszéltem, és örömmel jelenthetem, hogy a maguk csapatában vagyok.

– Tökéletes. – Jack odapasszolta neki Warren labdáját, ám mielőtt Aretha beléphetett volna a pályára, hogy dobjon egy kosarat, a csapatok futva elindultak feléjük. – Gondolom, azt kár is kérdeznem, hogy jutott-e valamire az MPS géppel.

– Jól gondolja. Mondtam már, maga lesz az első, akinek szólok. Még legalább nyolc órát akarom futtatni. Minél több idő telik el, annál nagyobb a siker esélye. Viszont beszéltem Connie Morannel a JK-tól.

Jack ugyanolyan fanyar képet vágott, mint legutóbb, amikor közölte vele, hogy felvette a kapcsolatot a Járványügyi Központtal.

– Ne aggódjon – tette hozzá Aretha. – Nem árultam el neki több részletet, és nem is kért ilyet. Számára ez csak egy ismeretlen vírus. Azt akartam mondani, hogy mint kiderült, ő is használja az MPS gépet, és sokkal tapasztaltabb nálam, szóval jó eséllyel előbb lesz eredménye, mint nekünk.

– Ha így lesz, és azonosít valami furcsa vírust, semmiképp se verje nagydobra. Eddig nem mondtam, de a főnököm az IOI-ben egyben a feleségem is.

– Hű. Ez tényleg nem semmi.

– Gondoljon arra, mi történne velem, ha a JK hirtelen felbukkanna és szaglászni kezdene. Nemcsak a munkahelyemen, de otthon is.

– Oké, vettem. – A csapatok megindultak a távoli palánk ellen, miután a labda gazdát cserélt. Aretha belépett a pályára, és messziről dobott egy kosarat. Jack elkapta a lepattanót.

– Igazából az egészet azért meséltem el – tette hozzá Aretha –, mert a járványügyiek szintén megnézték a mintát egy elektronmikroszkóp alatt, és szemben azzal, amit a New Jersey-i barátai állítottak, ők nagyon is látták a vírust.

– Érdekes. – Hirtelen felötlött Jackben, hogy dr. Stephen Friedlander akár hazudhatott is. Ez a lehetőség eddig eszébe sem jutott. Sajnálatos módon sehogy sem deríthette ki az igazat. Ilyesmivel nem szokták felhívni egymást az emberek.

– Connie megígérte, hogy e-mailben küld néhány fotomikrográfot. Továbbíthatom őket, ha akarja.

– Feltétlenül – bólintott Jack.

Még félóra kellett, hogy Jack, Aretha, Warren, Flash és Csula is játékba állhasson, ám amint ez megtörtént, mintha egy jól olajozott gépezet lépett volna működésbe. Az első játékot olyan könnyen megnyerték, hogy elbizakodottá váltak, és veszítettek a másodikban. Magukba roskadva kullogtak le a pályáról. Senkit sem hibáztathattak. Mindenki épp elég ziccert hagyott ki.

– Miattam volt. – A többiekhez hasonlóan Jack is vezekelni akart a gyatra teljesítményért, bár őt nem annyira a játék miatt gyötörte a bűntudat, hanem mert ma este is magára hagyta Laurie-t a szüleivel.

– Jaj, ne már – nyögött fel Warren. – Nehogy már azt higgyék ezek a majmok, hogy jobbak nálunk. Csak még egy játék, ennyit kérek. Nézzétek, hogyan pöffeszkednek a kis rohadékok. Basszus!

– Sajnálom – szabadkozott Jack –, de már így is túlfeszítettem a húrt. Ha most nem megyek haza, tényleg a kanapédon kötök ki, és hidd el, azt te se akarod.

– Még mindig inkább az, mint hagyni, hogy ezek a szarok legyőzzenek. Csak egy meccset kérek. Legyél már jó haver!

– Bocs. – Miután elhatározta magát, Jack nem hagyta megingatni magát. Elköszönt Arethától, és emlékeztette rá, hogy feltétlenül lépjen vele kapcsolatba, amint talál valamit. Lepacsizott Flash– sel és Csulával, mielőtt lesajnáló pillantásaiktól kísérve hazaindult.

Mostanra elnéptelenedett a játszótér többi része, akárcsak a járda az út mentén. Kivárta, amíg egy sárga taxi elsuhan előtte, mielőtt átkelt. Nem jutott messzire. A balján felkapcsolódtak a Warren által korábban mutatott Chevy Suburban fényei, azzal a kocsi élesen kifordult, és csikorgó gumikkal egyenesen felé vette az irányt.

Egy pillanatig nem tudta eldönteni, hogy előrevesse-e magát a szemközti járda felé, vagy inkább visszavonuljon a mögötte húzódó padkára – ennyi késlekedés elég is volt ahhoz, hogy mindkét lehetőség elvesszen. A Suburban visító gumikkal fékezett, azzal a vezető ki is pattant az ülésből. Talán még életében nem látott ilyen magas fickót, aki ráadásul fegyvert szorongatott – egy automatát hangtompítóval –, s mindez olyan készületlenül érte, hogy teljesen a földbe gyökerezett. Mintha inkább nézője lett volna a kibontakozó eseményeknek, mint a részvevője.

Ugyanabban a pillanatban, amikor a férfi kipattant az autóból, a jobbra mögötte álló terepjáró is életre kelt, ő mégsem fordult el, hogy lássa, mi történik. Megigézetten meredt a férfira, aki megkerülte az autója motorháztetejét, két marokra fogta hangtompítós pisztolyát, és célba vette.

Ezután olyan zaj hallatszott, mintha valaki baseballütővel püfölt volna egy párnát, nem is egyszer, de tucatszor egymás után. Inkább érezte, semmint hallotta a hangokat. Maga elé meredt, várta a golyót, és nem értette, miért nem érez semmit. Azután, még nagyobb döbbenetére, az előtte álló férfi, aki öt méterre sem lehetett tőle, hirtelen elvágódott, mintha egy láthatatlan kéz hanyatt lökte volna.

Azután már csak azt látta, hogy négyen is elrohannak mellette, egyenesen a földön fekvő férfi felé. Mostanra összeszedte magát annyira, hogy ő is futásnak eredjen. Mire elérte a kisebb csoportot, három férfi már meg is ragadta a kiterült fickót, hogy karjánál és lábánál fogva felemelje, míg negyedik társuk beült a még most is járó motorú Suburban kormányához. Mintha egy jól begyakorolt koreográfiát látott volna.

– Mi az ördög folyik itt? – akarta tudni, de a fiatal ázsiai férfiak ügyet sem vetettek rá. Miután felkapták a hórihorgas merénylőt a földről, nem vesztegették az idejüket. Futva elhaladtak mellette, miközben magukkal cipelték mozdulatlan terhüket. Abban a pillanatban újra kerékcsikorgás hallatszott, amint az első Suburban elszáguldott a 106. utcán a Columbus sugárút felé.

Hallotta, amint a játszótéren valaki a nevét kiáltotta, de nem törődött vele. Rárontott a sebesült fegyverest cipelő titokzatos emberekre.

– Maguk meg kicsodák? – rivallt rájuk.

Az elfoglalt férfiak nem válaszoltak, még csak rá se néztek. Egyedül azzal törődtek, hogy bevágják az eszméletlen fickót a második fekete Suburban hátsó ülésére, aztán ők maguk is beszálljanak. Jack próbálta elkapni egyikük karját, mire az tenyere élével lecsapott a mellkasára, de olyan erővel, hogy alig bírt talpon maradni.

További gumicsikorgás kíséretében a második Suburban is elszáguldott. Ugyanabban a pillanatban a kosaras társak felzárkóztak mellé, miközben ő értetlenül bámult a távolodó autók után. Warren és Flash is közöttük volt.

– Jól vagy? – Flash megragadta a karját, és egyenesen a szemébe nézett.

– Nem tudom – vallotta be Jack. Szédelgett. Kiszabadította magát Flash szorításából, és végignézett magán, mintha vérfoltokat keresne. – Azt hiszem, megvagyok.

– Mi a szar volt ez? – akarta tudni Warren.

– Nem tudom. Minden olyan gyorsan történt…

– Tényleg lövéseket hallottunk? – kérdezte Flash.

– Attól tartok, de nem rám lőttek. A fickó, akit kiszúrtál, hogy egész délután itt ólálkodik. ő sebesült meg. vagy legalábbis ezt akarták elhitetni velem. – Az ötlet a semmiből bukkant fel. Az egész incidens olyan hihetetlennek tűnt.

Elővette mobilját a sporttáskából, amelyet mindig magával vitt a pályára, benne egy törölközővel és tartalék csuklószorítókkal. Bekapcsolta az elemlámpa funkciót, és elindult arrafelé, ahol a magas fickót meglőtték.

Warren a többiekkel együtt követte.

– Mi a frászt keresel?

– Vérnyomot – felelte Jack –, de nem látok sehol. – Lekapcsolta a fényt.

– Én láttam, mi történt – bizonygatta Warren. – Oké, a pályáról, de akkor is láttam, ahogy a tagot lelőtték. Nem is kérdés. Mi ez az egész, doki? Muszáj tudnom. Nem hagyhatom, hogy mindenféle szarság történjen a környéken. Néha tényleg nem tudom, hogy haver vagy-e, vagy inkább veszélyt jelentesz mindenkire nézve. Ahol én álltam, onnét kínainak tűntek a tagok. Azok voltak?

– Nem tudom – vont vállat Jack. – Ázsiaiak, az biztos. És fiatalok, mintha egyetemisták lennének. Egyikük se beszélt, legalábbis én nem hallottam. Minden olyan gyorsan történt. – Hívta volna a 911-et, de Warren elkapta a kezét.

– Hé, mit csinálsz? – kérdezte.

– Hívom a rendőrséget – felelte Jack.

– Miért?

– Hogy kérdezhetsz ilyet? Lelőttek valakit. Te magad mondtad.

– Oké, de miért hívnánk a zsarukat? Mégis, mi a szart csinálhatnának? Azt mondod majd nekik, hogy valakit lelőttek, azután elvitték az egyik fekete Suburbannel? Ez baromság. A semmiért bonyolítanád a saját életedet és az egész környékét.

– Eszembe se jutott, hogy ne hívjam a rendőröket – védekezett Jack.

– Szerintem meg ez legyen a legelső gondolatod. Én, mint fekete melák, tuti nem hívnám őket. Nincs áldozat, és abban biztos lehetsz, hogy nem fogják átkutatni mind a százezer fekete Suburbant, ami a városban furikázik, szóval nem is lesz áldozat. Törvényszéki orvos vagy, te aztán tudhatnád, hogy megy ez. A zsaruk szart se csinálnának, legfeljebb, ha már itt vannak, elővesznek a környéken minden fekete kölyköt, aki csak kapucnis pulóvert visel.

Jack hosszan elgondolkodott a helyzeten, mert őszintén tisztelte Warrent, és törődött a környékkel. Újra felötlött benne, hogy az egész talán nem is róla szólt – csak rosszkor volt rossz helyen –, de arra is emlékezett, ahogy a magas férfi fegyvert szegezett rá. Warren is mondta, hogy egész délután itt ólálkodott. Ha mindehhez hozzávette, hogy aznap több kínaival találkozott, mint korábban összesen, nehezére esett elhinni, hogy mindez csak véletlen egybeesés. Vagy talán mégis?

– Mi a helyzet a kínai milliárdossal, akivel ebédeltél? – olvasott a gondolataiban Warren. – Puszipajtások lettetek?

– Nem egészen – vallotta be –, de ezúttal ő borított ki engem, nem pedig fordítva. A fickó mindent tud rólam, a munkámról, a magánéletemről. Addig provokált, amíg el nem jöttem, mielőtt olyasmit tettem vagy mondtam volna, amit megbánhatok.

– Hát a kis nyomozásod? Nem emlékszem, hogy elárultad volna, pontosan miről is szól.

– Lehet, hogy valami sötét ügyről, de semmiképp sem olyasmiről, amiért meg akarnának ölni.

– Mi az, hogy valami sötét ügyről, doki? Hagyjuk már ezt a süket dumát.

– Hétfőn boncoltam egy fiatal nőt, és nagyon úgy tűnik, hogy törvénytelen módon végeztek rajta szívátültetést. Nem tudom, mennyire vagy képben, de elég szigorúan szabályozzák a rendelkezésre álló szervek igazságos elosztását. Persze előfordulhatnak olyan esetek, amikor kijátsszák a rendszert, mondjuk valamelyik celeb esetében, mert a kereslet bőven meghaladja a kínálatot, és ez szó szerint élet-halál kérdése.

– Nekem az iménti is annak tűnt – jegyezte meg Warren. – Nem találkoztál senkivel, aki kibukott a kérdéseid miatt?

– Épp ellenkezőleg. Szó szerint körberajongtak, amiért sikerült azonosítanom az áldozatot, akit felboncoltam. Az orvosai nem is tudták, hogy meghalt, pedig ez fontos a számukra, hiszen ők felelnek a műtét következményeiért. A Dover Valley Kórház csak nemrég lett engedélyezett transzplantációs központ, ezért nyomon kell követniük minden esetet.

– Oki, doki – bólintott Warren. – Akkor most mi lesz? Hívod a zsarukat? Ha igen, mi itt se vagyunk. Ha nem, még dobálgatunk egy kicsit.

– Nem tudom – ingadozott tovább Jack, bár lassan kezdett lenyugodni és tisztábban látni. Arra jött rá, hogy még azt sem tudja, történt-e egyáltalán bűncselekmény, amit jelentenie kéne. S ha megteszi, mire fogják vélni az érintettségét? – Azt hiszem, muszáj hívnom őket.

– A te életed, a te döntésed – vont vállat Warren. – Azért ráállítom a kölyköket, hogy figyeljék a gyanús verdákat. Majd szólok, ha a haverjaid valamiért visszatérnének.

– Kösz, Warren. – Összeütötték az öklüket. Jack hálás lehetett a segítségért. Múltbéli tapasztalataiból tudta, hogy ha Warren megígér valamit, azt be is tartja.

Míg beütötte a 911-et, és füléhez emelte a telefont, Warren összeterelte a többieket, és bejelentette, hogy aznap estére vége a játszadozásnak. Mindenkinek külön a lelkére kötötte, hogy egy szemtanú sem tartózkodhat a környéken, mire a rendőrök kiérnek.

Amint a diszpécser jelentkezett, Jack leírta a történteket, majd megadta a nevét és a tartózkodási helyét. Miután meggyőződött róla, hogy a hívó biztonságban van, a diszpécser utasította, hogy maradjon a helyén, és várja meg a huszonnégyes körzet járőreit, akik azonnal indulnak.

– Még most is azt mondom, hogy nagy hibát követsz el – kiáltott vissza Warren, ahogy hazafelé terelt mindenkit, beleértve Arethát is. A legtöbben a Columbus felé vették az irányt.

Jack egy bólintással jelezte, hogy hallotta, de nem válaszolt, csak átkelt az úttesten, felment a tornácra, és leült a felső lépcsőre. Fény derengett az ajtó mögül. A sötét éjszakában opálos fénytócsák terültek el a gyéren elszórt utcai lámpák alatt. Most, hogy a játékosok hazamentek, még a kosárpálya is sötétbe borult. Vadul zakatoló szíve lassan kezdett lelassulni.

Néhány perc múlva már hallotta a távolból közeledő szirénák jellegzetes hullámzó hangját. Miközben a rendőröket várta, eltervezte, mit fog nekik mondani. Az epizód egyre fantasztikusabbnak tűnt a szemében, ezért újra felötlött benne, hogy talán csak megrendezték az egészet. Az okozta a legnagyobb gondot, hogy képtelen volt hihető magyarázatot találni arra, miért tettek volna ilyet. Talán merő véletlenségből került a tűzvonalba? Kétellte. Warren szerint a Suburban órák óta ott parkolt, csak hogy éppen abban a pillanatban induljon felé, amikor lelép a járdáról. Ugyanakkor azt is nehezére esett elhinni, hogy valaki az életére tört volna. Ez esetben nemcsak arra kellett indokot találnia, hogy miért akarták megölni, de arra is, hogy miért akarták megmenteni. E szerint két titokzatos csapat is létezett – az egyik valamilyen ismeretlen okból el akarta pusztítani, míg a másik még érthetetlenebb módon megakadályozta ezt.

A bántóan éles sziréna elhallgatott, amint a járőrautó ráfordult a Central Park Westről a 106. utcára, majd ijesztően felgyorsult, és az indokoltnál messze fürgébben tartott felé. Akaratlanul is eszébe jutott Warren figyelmeztetése, hogy ne hívja a rendőröket. Ha a kölykök most is kint játszanak az utcán, mint általában, komoly veszélyben lettek volna.

A rendőrautó kifarolva megállt, majd két járőr pattant ki belőle, és tette fel menet közben a sapkáját. A másik kezükkel a fegyverüket keresték, mintha bármelyik pillanatban szükségük lehetne rá, így pásztázták végig a környéket. Jack belegondolt, mivel riasztották őket. Mindkettő fehér férfi volt, az egyik látványosan idősebb és súlyosabb a társánál. Egyszerre vették észre, ahogy felállt a tornácon.

– Maga Jack Stapleton, aki felhívott minket azzal, hogy lövöldözés történt az utcában? – kiáltott felé az idősebbik rendőr.

– Én vagyok. – Jack átoldalazott a parkoló autók között, és kilépett az utcára, a rendőrök elé. Hunyorgott, ahogy a fiatalabb rendőr egyenesen az arcába világított LED-lámpájával.

– Négy ázsiai férfi lelőtt egy ötödiket – kezdte. – Vagy ha nem, akkor mind az öten egy csapatba tartoztak, és csak eljátszották az egészet, de nagyon meggyőzően. – Ezek után beszámolt minden részletről, amire emlékezett. Azt mondta, hogy a magas ázsiai férfi mintha őt vette volna célba, de készséggel elismerte, hogy talán nem így történt. Hozzátette, hogy a második Suburban utasai hátulról érkeztek, mintha élő pajzsként használnák őt. – Az egész olyan gyorsan történt, hogy másra nem is nagyon emlékszem.

– Nem jegyezte fel egyik autó rendszámát sem? – kérdezte az idősebb rendőr, miközben végigmérte viseltes sportöltözékét. Még az is lehet, hogy hajléktalannak nézte.

– Nem – felelte Jack. – Sötét volt, s mint említettem, minden nagyon gyorsan történt. Még azt sem láttam, melyik államból jöttek.

– Pontosan hol állt az a személy, akit állítása szerint lelőttek? – tudakolta a fiatalabb rendőr. Jack kihallotta a hangjából, hogy kételkedik az egész sztoriban. Meg is tudta érteni. A gyilkosok körében aránylag ritka, hogy gondosan magukkal viszik az áldozatukat.

– Valahol ott, ahol most a kocsijuk.

Az idősebb rendőr visszarendelte társát a járőrautóhoz. Amikor a fiatalabb rendőr újra felbukkant, óriási lámpát tartott a kezében.

– Oké – bólintott az idősebb –, pontosan hol?

Jack próbált visszaemlékezni, merre állt a Suburban orra, amikor a magas férfi megkerülte, hogy rászegezze a fegyverét.

– Valahol itt. – Ujjával három-négy méter átmérőjű sugarat rajzolt.

A fiatalabb járőr lámpájával megvilágította a kijelölt területet. Mintha nappali világosság támadt volna. Mindhárman végigpásztázták az utat, de nem találtak vért.

– Biztos, hogy nem csak képzelődött? – Az idősebb férfi gyanakvó pillantást vetett rá.

– Esetleg vannak további szemtanúk? – tette hozzá fiatalabb társa.

Ahelyett, hogy hazudott volna a nem létező szemtanúkról, Jack elmagyarázta, hogy igazságügyi orvosszakértő, aki korábban a kosárpályán játszott. Az immár sötét játszótér felé mutatott, majd a házra, mely a tulajdonában állt. Az új információ alapvetően megváltoztatta a kihallgatás légkörét, és némi tiszteletet ébresztett a két rendőrben.

– Még most sem értem ezt az egészet, uram – csóválta fejét az idősebb járőr. – Amúgy Bob Adams őrmester vagyok. Ő itt Stan Perkins járőr.

– Örvendek – biccentett Jack. – Köszönöm, hogy idefáradtak. Hadd kérdezzek valamit. Pontosan mit fognak kezdeni ezzel az egésszel?

– Nos, megírjuk a jelentésünket, és értesítjük a nyomozókat – felelte Adams őrmester. – Nem tudom, mit tehetnénk még ezenfelül. A többi már a nyomozókon áll. Mármint holttest vagy legalább egy vérfolt nélkül nem sokat tehetünk. Nincs min elindulni. Esetleg van valami elképzelése arról, hogy mit kéne tennünk? Szeretne személyi védelmet kérni?

– Nem hinném. – Noha nem különösebben lepte meg, hogy a rendőrök szerint ennyivel le is zárult az ügy, csodálattal adózott Warren dörzsöltségének. Ő előre tudta, hogy jelen körülmények között a rendőrök úgysem tehetnek semmit. Csak remélni merte, hogy Warren jóslatának második fele nem jön be – mármint a rendőrök nem használják ki a kínálkozó alkalmat, hogy a környéken élő fiatal feketéket zaklassák. Ez már korábban is okozott problémákat.

– Az ügyeletest is értesítjük az eseményről – jutott Perkins járőr eszébe. – A járőrök parancsot kapnak arra, hogy fokozottan figyeljék a Suburbaneket ázsiai sofőrökkel.

– Szerintem már rég felszívódtak – vélte Jack.

– Ebben igaza lehet – értett egyet Adams őrmester.

Miután a rendőrök távoztak, Jack fáradtan felkapaszkodott a lakásba vezető lépcsőkön. Noha nem kosarazott annyit, mint általában, halálosan kimerültnek érezte magát. Belegondolt, mire vélje ezt az ijesztő és fura lövöldözést, vagy akár azt, amit a nap folyamán megtudott. Különösen az töltötte el csalódottsággal, hogy minden erőfeszítése ellenére egy lépéssel sem került közelebb Carol Stewart – és Helen VanDam – halálának okához, sem ahhoz, hogy megértse Carol életmentő műtétjének sajátos körülményeit.

Ahogy elővette a lakáskulcsát, megragadta az alkalmat, és vetett egy pillantást az időre. Felnyögött, amikor látta, hogy mindjárt fél tíz. Újult erővel belemart a bűntudat, amiért magára hagyta Laurie-t a szüleivel. Épp azért mondta le a harmadik kosármeccset, mert nem akart ilyen sokáig elmaradni.

Egy pillanatra belegondolt, mit fog mondani a feleségének. Felötlött benne, hogy mentségként használja a lövöldözést, de ezt gyorsan elvetette. Ha valóban köze van a történtekhez, ami könnyen előfordulhat, Laurie mindenképp ragaszkodna hozzá, hogy számoljon be az egész napjáról, majd miután meghallja a részleteket, ahhoz is, hogy értesítse a hatóságokat. Mivel erre még nem állt készen, úgy döntött, legjobb lesz, ha fel sem hozza a lövöldözést. Végtére is, tette hozzá gondolatban, még ő sem tudja, hogy róla szólt-e ez az egész.

Végül kedvezőbb fogadtatásban részesült, mint kétórányi távollét után várta volna. A kölykök – rájuk nem jellemző módon – igazi kis angyalokként viselkedtek, Laurie ebből következően nem hányta a szemére a kosarazást, Sheldon pedig egyenesen kijelentette, hogy bárcsak harminc évvel fiatalabb lenne, akkor megmutatná, ki az úr a kosárpályán. Jack mosolyogva hallgatta a felvetést, és örült, hogy Sheldon nem harminc évvel fiatalabb – nem mindenki nyerő az utcai kosárlabdában, ami sokkal harciasabb sport, mint azt a beavatatlanok képzelik. Egyedül Dorothy próbálta megmérgezni a légkört, amikor felpanaszolta, hogy Jack sosem képes időben hazajönni, hogy legalább egyszer betakargatná a gyerekeit. Becsületére legyen mondva, Laurie nyomban a férje pártjára állt.

A váratlanul kedélyes légkör ellenére Jack a legelső alkalmas pillanatban kimentette magát azzal, hogy muszáj lezuhanyoznia. Amíg ezt tette, Laurie készségesen felmelegítette a spagettit, amit a család vacsorára evett.

29

Csütörtök, 5.15

Mindazok után, ami szerdán történt – tetejében azzal a bizarr és érthetetlen incidenssel –, nehezen aludt el. Még jóval éjfél után is csak forgolódott és hánykolódott. Az a hívás is felzaklatta, amelyet Warrentől kapott – barátja arról tájékoztatta, hogy egy másik Suburban is parkol a környéken, volánjánál egy ázsiai sofőrrel. Az egyetlen különbség, hogy ez számottevően fiatalabb, mint az előző, toronymagas tag.

Mindezek miatt Jack nem ébredt fel rögtön, amikor Laurie telefonja negyed hatkor megszólalt. Kettejük közül Laurie volt az éjszakai bagoly, és mivel mélyebben is aludt, eleinte meg se moccant. Korábban gúnyt űzött azokból, akik éjszakára se tudnak megválni a telefonjuktól, de amióta vezető igazságügyi orvosszakértő lett, ő is az éjjeliszekrényén tartotta a magáét. Jacknek reggelente mindig oldalba kellett böknie, ha kora reggel hívták. Felesége a Megvilágosodás csengőhangot választotta, hiába próbálta rábeszélni arra, hogy keressen egy kevésbé lágy és ringató dallamot. Miután a második oldalba bökés után Laurie éledezni kezdett, Jack a párna alá temette a fejét abban a reményben, hogy kizárhatja a beszélgetést, és talán pihenhet még fél órát.

– Ez komoly? – kérdezte Laurie olyan hangosan, hogy még az egy szinttel lejjebb alvó JJ is hallhatta. Érezte, ahogy a felesége felült, s ezzel félig lehúzta testéről a takarót. Le is mondott a kísérletezésről, hogy megpróbáljon visszaaludni. – Hogyne, persze – tette hozzá Laurie elfogadhatóbb hangerővel, de nem kevésbé izgatottan. – Értem. Azonnal megteszem a szükséges intézkedéseket.

Jack levette fejéről a párnát, és felnézett Laurie-ra, aki szélsebesen keresgélt a névjegyek között.

– Mi az? – kérdezte, de Laurie nem reagált. A kijelző fényében, zilált hajával és hatalmasra tágult szemével úgy nézett ki, mint aki megháborodott. Egy pillanattal később megtalálta, amit keresett, és rábökött a névre. – Ki hívsz? – Laurie ezúttal is elengedte a kérdést a füle mellett.

– Paul, itt Laurie. Bocs, hogy ilyen korán, de most hívott fel a minisztérium ügyeletese, aki hívást kapott a vészhelyzeti központból. Azonnal el kell rendelnünk a járványos influenza protokollt. Nem, nem gyakorlat, ez most éles helyzet. Vegye elő a saját példányát. Én is megyek, amint tudok, de maga közelebb van, szóval addig is gondoskodjon róla, hogy előkerüljenek a 421-es parkolójában felállítandó sátrak, és kezdje el kiküldeni a hűtőautókat a városi kórházakhoz. Nemsokára ott leszek.

Jack ezután már csak azt látta, hogy Laurie kipattan az ágyból, és kiviharzik a fürdőbe. Hiába szólongatta, teljesen lekötötte a riasztás, mintha ő ott sem lett volna. Még sosem látta ilyen korán ennyire elevennek. Amióta csak ismerte, alig bírt kikászálódni az ágyból. Még a szemét se tudta teljesen kinyitni, amíg nem töltött magába egy nagy adag kávét.

Félrelökte a takarót, és ő is kiment a mosdóba. Laurie máris zuhanyozott, elveszett a gőzben. A lehűlt fürdőben sokkal forróbb vizet eresztett magára, mint amilyet a férje képes lett volna elviselni.

Jack résnyire nyitotta a fülke ajtaját, és a vízcsobogást túlkiabálva megkérdezte, mi a fene folyik itt, noha magától is tudhatta volna abból, hogy felesége a helyettesét, Paul Plodgetet hívta.

– A New York-i vészhelyzeti központ aktiválta a járványos influenza protokollt, amelyet még Bloomberg harcolt ki 2006-ban.

– Úristen! – kiáltott fel Jack. – Tudni lehet, mi történt?

– Az ügyeletes nem tudta. – Laurie szélsebesen leszappanozta magát. – Nem meglepő. Szerintem a városi kórházak elérték a kritikus terheltségi szintet, amelyet néhány éve határoztunk meg, hogy időben megkapjuk a figyelmeztetést, és fel tudjunk készülni. Ha engem kérdezel, tegnap este óta folyamatosan érkeznek a betegek. A riasztás biztosan nem tőlünk indult. Hallottam volna róla, ha hirtelen ennyi influenzához köthető halálesetet jelentenek. Inkább amiatt aggódom, mi lesz a folytatás.

– Azért érdekes az időzítés. Pont emiatt aggódtam a két metróbéli eset kapcsán. Nagyon remélem, hogy nem lesz igazam, és az egésznek semmi köze hozzájuk.

– Hagynál végre zuhanyozni? – ripakodott rá Laurie.

Jack kapkodva megborotválkozott, mielőtt leváltotta Laurie-t a zuhanyfülkében. Tíz perccel később már mindketten a konyhában álltak, hogy indulás előtt bekapjanak néhány falatot.

– Bekapcsoljam a tévét? – vetette fel Jack.

– Hagyjuk – legyintett Laurie. – Nincs rá időnk. Különben is, a médiából nem tudhatunk meg semmit. Hamarosan úgyis kiderülnek a részletek.

Míg ő kávét főzött, Laurie felhívta az éjszakás orvosi-jogi nyomozót, Janice Jaegert. Kihangosította a hívást.

– Sok influenzához köthető haláleset történt? – kérdezte Laurie, csak hogy biztos legyen a dolgában, miután azt mondta Jacknek, hogy a riasztás biztosan nem az IOI-től ered.

– Egyetlenegy sem – tudták meg Janice-től. – Mozgalmas éjszakánk volt, de influenzás esettel nem találkoztam. A zöme túladagolás, bár van néhány baleset és egy gyilkosság is.

– Hát, ha a vészhelyzeti központnak igaza van, akkor hamarosan özönleni fognak az influenzások. Életbe lépett a járványos influenza protokoll. Feltétlenül tudassa Barttal, amint megérkezik. Vagy még jobb, ha felhívja a mobilján. Adjon ki riasztást az összes technikusnak is. Azt akarom, hogy valamennyi vélelmezett esetnél viseljenek megfelelő védőöltözetet, beleértve az N95 HEPA maszkot is.

– Értesítsek még valakit?

– Igen, hívja az ügyeletes orvosszakértőt, és adja át neki ugyanezt az üzenetet. Előreláthatólag megállás nélkül kell majd dolgoznunk. Félórán belül én is bent leszek.

Miután kinyomta a telefont, Laurie egy hajtásra kiitta a sovány tejjel felöntött kávét.

– Rohadtul korán van egy ilyen influenzajárványhoz – jegyezte meg. – Máskor csak december végén vagy január elején szokott kitörni.

– Egyetértek – bólintott Jack, miközben gyorsan meghámozott egy banánt. – Teljesen egyedi törzsnek kell lennie. Mint a madárinfluenza, amitől mindenki retteg, hogy nemcsak állatról emberre, de emberről emberre is fertőző lesz. Ez a legrosszabb forgatókönyv. A legjobb, ha olyan törzs, aelyi ellen használ az idei vakcina. Akkor egy tömeges oltási programmal megállíthatjuk.

– Nem lesz ilyen szerencsénk, pedig én örülnék a legjobban – csóválta a fejét Laurie. – Nem, ha ilyen korán jön, akkor vélhetően valami szokatlan, ahogy te is mondtad. Talán SARS vagy MERS. Akármi is, ijesztők a kilátások. Szerintem közel sem lesz elég lélegeztetőgép. Egyes becslések szerint rosszabb esetben naponta akár ezer beteget is fel kell majd venniük a kórházaknak. Nem véletlenül retteg a városvezetés már évek óta attól, hogy ez bekövetkezik. Ezért van annyi gyakorlat. Amióta én lettem az intézet vezetője, egyfolytában azt várom, hogy a vészhelyzeti központban mikor kongatják meg a vészharangot.

– Megértem – bólintott Jack. – Hívjak egy kocsit?

– Feltétlenül. Te is velem jössz?

– Persze. – Jack elővette a telefonját, hogy megkeresse a közösségi alkalmazást. – Ilyen időben még én se indulnék el bringával. – A szél olyan erővel hordta az esőcseppeket, mintha rizsszemek kopogtak volna az ablaküvegen. Különösen kellemetlen novemberi reggelre ébredtek.

– Hát ti mit csináltok itt ilyen korán? – kérdezte a váratlanul felbukkanó Dorothy, aki szokás szerint fürdőköpenyt viselt. A fejére borított hajháló alól csavarók kandikáltak ki.

– Influenzajárvány tört ki a városban – felelte Laurie. – Úgy tűnik, elég súlyos. Be kell mennünk, hogy felkészüljünk a… – Laurie itt elhallgatott, míg próbált megnyugtató befejezést találni a mondatnak. – Szóval sok a dolgunk.

– Ez rettenetes. – Bárhogy is próbált finomkodni Laurie, Dorothy nyomban átlátta a helyzet súlyosságát. – Főként úgy, hogy a két gyerekedre is gondolnod kellene. Sosem fogom megérteni, miért nem hallgattál rám, amikor pedig térden állva könyörögtem, hogy ne legyél igazságügyi orvosszakértő. Amikor lehettél volna gyerekgyógyász vagy sebész, mint az apád.

Laurie forgatni kezdte a szemét, amit csak Jack láthatott.

– Felkeltem Caitlint, és megkérem, hogy tartsa itthon a gyerekeket, amíg nem tudjuk, pontosan mivel is állunk szemben. – Laurie megállta szó nélkül a visszatérő vádat.

Miután hívott egy kocsit, Jack a zsebébe csúsztatta a telefonját, azután óvakodó pillantást vetett Dorothyra. Azt kívánta, bárcsak Sheldon is itt lenne. Bármennyire idegenkedett tőle, valóban úgy tűnt, hogy jó hatással van a feleségére.

Legnagyobb megkönnyebbülésére Laurie szinte azonnal visszatért.

– Akkor mehetünk? – kérdezte.

– Alig várom.

Odalent esernyőt fogtak, majd az előtérben várakoztak, amíg felbukkant az autójuk, egy fekete Toyota Camry. Amikor megállt a ház előtt, az úttest közepén, kiszaladtak az esőbe, és sietve beültek.

Jack még indulás előtt kinézett a hátsó ablakon. Nem lepte meg túlságosan, amikor a Central Park West közelében parkoló fekete Suburban kifordult az útra, és tisztes távolságból követni kezdte őket. Ahogy előrefordult, azon tűnődött, ázsiai sofőr vezeti-e, és ha igen, melyik csapathoz tartozik – amelyik ártani akart neki, vagy amelyik a segítségére sietett. Bár tudta, hogy oktalan remény a részéről, az ösztöne azt súgta, hogy az utóbbi.

– Hívom a közegészségügyi biztost – élénkült fel Laurie.

– Jó ötlet – bólintott Jack. Míg Laurie megejtette a hívást, újra hátrafordult az ülésen. Ahogy várta, a távolban ott látta az őket követő fekete Suburbant.

30

Csütörtök, 5.48

Jack és Laurie a Toyota hátsó üléséről döbbenten nézte az IOI elé gyűlt tömeget és a padka mellett egymást érő közvetítőkocsikat. Jack próbált szólni a sofőrnek, hogy hajtson tovább, és maradjon a 30. utcán – így Laurie-val kiugorhatnak a hátsó rámpánál, és nem kell a főbejáratot használniuk –, de már elkésett. A férfi nem értette, mit akar, így máris ráfordult az Első sugárútra.

Mivel a furgonok és a tömeg miatt nem állhattak meg az épület előtt, tovább kellett hajtaniuk. Ahogy elhaladtak az elavult régi IOI előtt, mindkettőjük számára nyilvánvaló lett, hogy a tömeget szinte kizárólag riporterek alkotják. Korábban is kerültek már ilyen helyzetbe, bár közel sem ennyi érdeklődő előtt.

– Úristen – nyögött fel Jack. – Kész horda. Még sosem láttam ilyet.

– Engem nem lep meg – vont vállat Laurie. – A járványos influenza esetén életbe lépő vészhelyzeti protokoll azzal számol, hogy a hírt továbbítani kell a teljes riasztási hálózatnak, ami legkevesebb tizenötezer előfizetőt jelent. Amint ez megtörténik, valamennyi városi, állami és szövetségi szerv tudomást szerez róla, a médiáról már nem is beszélve. Tudom, mert az IOI vezetőjeként be kellett bifláznom a saját intézkedési tervünket, amely automatikusan érvénybe lép, ugyanis a mi feladatunk az érintett szervek koordinálása. Még ebben a rövid időben is, mióta főnök vagyok, tucatnyi gyakorlaton vettem részt.

– Az összes városi szerv? – Jack elfordult, hogy felmérje a tömeget. Már az is komoly nehézséget okozott, hogy eljussanak a bejáratig. Az egyetlen könnyebbségnek az tűnt, hogy időközben elállt az eső.

– Minden fontosabb szervezet, amelynek szerepe van a vészhelyzeti protokollban – magyarázta Laurie. – A minisztérium, a New York-i Kórházszövetség, a tűzoltók, a mentők, a rendőrség, meg persze a vészhelyzeti központ. Ha tudnád, mennyi tervezés kell ehhez, mennyi koordináció és mennyi aggódás. Ezért sem akartam megfújni a harsonát a legelső metrós esetnél. Most már te is láthatod, mi lesz belőle. Az egész rendszer olyan, mint egy pattanásig feszült rugó.

Amint tehette – gyakorlatilag az egyetemi klinika előtt –, az Uber sofőrje leállt a padka mellé. Jack és Laurie kiugrott, hogy sietve visszainduljon délnek. Már a klinika mélygarázsának bejáratánál beleütköztek az első riporterekbe, akik megvadult méhekként döngték körül az IOI-t. Talán félúton járhattak, amikor valaki felismerte Laurie-t. A sajtótájékoztatóknak köszönhetően, melyeket a különösen nagy hírértékkel bíró esetek kapcsán tartott, egyre ismertebb személyiséggé vált.

– Dr. Montgomery! – kiáltott fel egy tudósító. – Nyilatkozna a járvánnyal kapcsolatosan?

A hír, hogy az Igazságügyi Orvosszakértői Intézet vezetője megjelent a helyszínen, futótűzként terjedt a tömegben. Jacket és Laurie-t hirtelen tülekedő riporterek vették körül, akik minél közelebb akartak kerülni hozzájuk a mikrofonjaikkal és telefonjaikkal. Jacknek szó szerint utat kellett törnie közöttük. Elképesztőnek találta, milyen levakarhatatlanok még egy ilyen vészhelyzetben is.

– Sajnálom, de egyelőre nem nyilatkozom – kiabálta túl Laurie a tömeget. – Tájékozódom, amint bejutok az irodámba, azután sajtótájékoztatón ismertetem az IOI által tervezett lépéseket. Egy órán belül várom önöket az IOI előadótermében, az Első sugárút 421.-ben, nem itt az 520.-ban. Most pedig, ha kérhetném, engedjenek át.

Jack ékként furakodott előre, miközben ráripakodott a kitartó és rámenős riporterekre, ha túl közel furakodtak mikrofonjaikkal és mobiljaikkal. Csigalassan jutottak előre.

– Kérem! – kiáltozta Laurie a háta mögött. – Engedjenek át! Mint mondtam, egy órán belül kiadjuk a nyilatkozatunkat. Addig is várjanak a brooklyni vészhelyzeti központnál és a közegészségügyi hivatalnál, ahol a vészhelyzeti csatornákon keresztül időben értesülhetnek minden intézkedésről.

A rövid, de hatásos rögtönzés után nyílt némi út előttük, ám ekkor valaki fennhangon azt tudakolta Jacktől, hogy ő-e dr. Stapleton. A neve hallatán Jack meglepetten torpant meg a fejét forgatva.

– Itt! – kiáltott fel valaki.

New York Yankees-sapkát viselő férfi integetett a harmadik sorból.

– Maga Jack Stapleton? – ismételte meg a kérdést. Ezúttal már nem kellett annyira felemelnie a hangját, mert a többi újságíró is ugrásra készen várta a választ.

– Igen, én vagyok Jack Stapleton. Miért akarja tudni?

A csend hirtelen felrobbant, amint mindenki egyszerre kezdett beszélni. A tömeg el is feledkezett Laurie-ról, hirtelen mindenki Jack képébe tolta a maga elektronikus hangrögzítőjét. Még nagyobb tülekedés támadt, amint a tudósítók egymást lökdösve igyekeztek a közelébe kerülni. Csak úgy záporoztak a kérdések, mint hogy hány áldozatot boncolt fel, van-e már diagnózis a gyorsan terjedő metrójárvánnyal kapcsolatosan, pontosan mik a tünetek, valóban influenzáról van-e szó, s ha igen, hogyan terjed, és van-e rá gyógymód, vagy mindenki hagyja el New Yorkot, de legfőképpen kerülje a metrót?

Jack ledermedt. Hirtelen belevillant, hogy az egész hisztéria és pánik kapcsolódhat a két metrós halálesethez, akkor pedig Laurie félelme, hogy téves riasztás történt, máris alaptalannak bizonyult.

Lassan ő maga is kezdett pánikba esni, ahogy elfordult és Laurie-ra nézett. Most, hogy ráirányult minden figyelem, felesége sikeresen megkerülte, és jóval előtte járt. Egészen közel került az 520-as főbejáratához, sziluettje élesen rajzolódott ki a kék mázas téglákkal kirakott homlokzat előtt.

Visszafordult figyelmével az előtte álló riporternőhöz.

– Miért beszélnek a metrós esetekről? – Kiabálnia kellett, hogy meghallják.

– Hát nem tudja? – kérdezett vissza a riporter.

– Jaj, ne már, dr. Stapleton – kiáltott fel másvalaki. – Ne játssza az ostobát!

– Nem is látta a Daily Newst? – kérdezte a riporternő.

– Még nem – felelte Jack, mire valaki a képébe tolta az aznapi számot. Az egész címoldalt egyetlen téma töltötte ki: a METRÓJÁRVÁNY. A szalagcím alatt a New York-i metró egyik kocsiját látta, alatta kisebb betűkkel: VÁLOGATÁS NÉLKÜL ÖL. Majd ennél is kisebb dőlt betűkkel: Az 1918-as nagy járványhoz hasonló halálos járvány robbant ki a New York-i metró R és D vonalán. Jack kikapta az újságot a riporter kezéből, és széthajtogatta, hogy beleolvasson a pánikkeltő cikk első soraiba: Az Igazságügyi Orvosszakértői Intézetben dolgozó bennfentes forrásunktól úgy tudjuk, az intézet vezető patológusa, dr. Jack Stapleton szerint a városban nemsokára kitörhet egy eddig azonosítatlan vírustörzs által okozott influenzajárvány, mely néhány óra leforgása alatt halált okoz, és szörnyűbb lehet még az 1918-as spanyolnáthajárványnál is, mely világszerte 100 millió ember halálát okozta.

Jack döbbent értetlenséggel gyűrte össze a lapot és tartotta fel a levegőbe.

– Figyeljenek! – kiáltott fel kétségbeesetten. – Ez a cikk hazugság. Sosem tettem ilyen kijelentést. A metrójárvány nem létezik. Még nem!

– Mi a frászt jelent az, hogy „még nem”? – horkant fel megvetően az egyik tudósító.

– El akarják tussolni, mi mást? – kiáltotta egy másik.

– Meddig lesz lezárva a metró? – kérdezte valaki.

– Mi lesz az iskolákkal? – akarta tudni más. – Mikor nyitnak ki újra?

– Figyeljenek! – Jack megpróbált túlkiabálni mindenkit. – Amint dr. Montgomery is mondta, egy óra múlva tájékoztatjuk önöket az Első sugárút 421.-ben. Biztos vagyok benne, hogy ott választ kapnak minden kérdésükre, és azt mondhatjuk majd önöknek, hogy ez az egész csak szerencsétlen félreértés.

A kirobbanó méltatlankodás egyértelművé tette, hogy a tömeg nem akar hinni neki, sőt meg sem hallgatja. Szinte tapintani lehetett a levegőben lüktető pánikhangulatot. Az újságírók olvasóikkal együtt tényként kezelték, hogy a tudósok világszerte egy új halálos járvány kitörésétől rettegnek, ily módon nem is volt kérdés, hogy létezik-e ilyesmi, csak az, hogy mikor robban ki. A világon máris épp elég vírust azonosítottak, amely mérhetetlen pusztítást okozhatott, a madárinfluenzától az eboláig, sőt a titokzatos új ragályig, amelyet az Egészségügyi Világszervezet csak a titokzatos X-betegség címkével illetett. A jelenlévők talán pánikba estek a téves Daily News-cikk miatt, de aligha lepődtek meg.

Jack görcsösen szorongatta kezében az elkobzott újságot, miközben minden kísérletet feladott, hogy meggyőzze a tömeget, amely úgysem figyelt rá. Némi félelemmel töltötte el saját kiszolgáltatottsága, ezért tovább tört az IOI főbejárata felé. Most, hogy eltökélte magát, már senki sem állíthatta meg. Hiába záporoztak rá a kérdések, eleresztette őket a füle mellett. Némelyeket még félre is lökött, amikor az útját próbálták állni, hogy arcába dugják a mikrofonjaikat és kérdéseikkel bombázzák. Amikor odaért, zárva találta az ajtót. Szerencsére lázas dörömbölésére megjelent az éjszakás biztonsági őrség egyik tagja, egy tagbaszakadt egyenruhás, aki kinyitotta az ajtót, és arról is gondoskodott, hogy más ne lóghasson be mögötte.

Hálás köszönetet mondott a férfinak. Mielőtt felbukkant, már attól tartott, hogy még egyszer át kell verekednie magát a tömegen, ha el akarja érni a hátsó kaput.

Miután biztonságban lehetett a fogadótérben, ahol ilyen korán még nem dolgozott Marlene, a kortalan recepciós, leült a műbőr kanapéra, hogy sietve végigfussa a Daily News cikkét. Jól gondolta, az írás hemzsegett a szenzációhajhász fordulatoktól – egyebek mellett arra is célzást tett, hogy a metrójárvány nem csupán az 1918-as nagy spanyolnáthajárványhoz mérhető, de a tizennegyedik századi Európában tomboló pestishez, a Fekete Halálhoz is. Legnagyobb döbbenetére a cikk többször hivatkozott a névtelen bennfentes forrásra, aki a legelrugaszkodottabb állításoknál éppen őt idézte.

Fortyogott benne a düh, miközben próbálta kitalálni, ki lehet ez a „névtelen bennfentes forrás”. Az igazságügyi orvosszakértőket alapból kizárta. Bár akadt köztük néhány levitézlett orvos, akinek a tudását és értékítéletét nyíltan megkérdőjelezte, egyikről sem feltételezett ekkora aljasságot. Ugyanez állt az orvosi-jogi nyomozókra is. A járványügyi vészterv életbe lépése és következményei az ő életüket is megkeserítette, hiszen gyakorlatilag a város egész működése leállt. Különösen azt tartotta furcsának, hogy a lap mint az IOI tapasztalt munkatársát emlegette a forrását.

– Carlos! – bukott ki belőle hirtelen. Mint derült égből a villámcsapás, úgy érte a váratlan felismerés, hogy Carlos beszélt a cikk írójával, noha rá illett legkevésbé „a tapasztalt bennfentes” leírás. Ahogy a harag és a méltatlankodás feltolult benne, még a férfi vezetékneve sem jutott eszébe, csak azt tudta, hogy kár volt engednie Vinnie kérésének, és kiszekálnia a fickót. Kezdettől rossz érzései voltak az új asszisztenst illetően. Cseppet sem lepődött meg, amikor Vinnie lesújtóan nyilatkozott róla. – A franc essen bele! – Dühös mozdulatokkal összegyűrte az újságot, aztán bűntudatosan körülnézett, hogy lássa, kit botránkoztatott meg a kirohanásával. Szerencsére ilyen korán még senki sem tartózkodott az előtérben. Előhúzta a telefonját, hogy felhívja Vinnie-t. Ilyenkor, 6.25-kor már úton kellett lennie a munkahelye felé. A hívás a szokottnál hosszabb idő alatt ment át, ami a rendszer túlterheltségére utalt.

– Jó reggelt, doki – hallotta meg Vinnie hangját.

– Látta a Daily Newst?

– Ja, láttam – felelte Vinnie. – Sőt benne élek.

– Ezt meg hogy érti? – ráncolta a homlokát Jack.

– Nincs tömegközlekedés. Autóval kell bemennem. Leparkolhatok a 421-esnél?

– Talán – kockáztatta meg Jack –, de hagyja a kulcsot a kocsiban. Lehet, hogy arrébb kell majd állni, ha felállítják a sátrakat.

– Özönlenek az esetek? – tudakolta Vinnie. – Mert már csak húsz perc, és ott vagyok. Alig vannak az utakon.

– Amennyire tudom, még egyetlen eset sincs. Szerintem az egész csak egy hatalmas félreértés. A jövőben talán kitörhet a metrójárvány, de egyelőre nincs semmi, ami indokolná ezt a felhajtást. Engem inkább az érdekelne, hogy az emberünk, Carlos lehetett-e a Daily News-cikk forrása.

– Eddig még nem gondoltam rá, de igen, könnyen lehet. Neki biztosan beleférne. Ahogy mondtam, klasszikus pöcsfej.

– Beszélt vele, miután otthagyta a boncolást?

– Nem én. Mi értelme lett volna? Azt hittem, akkor hallunk róla utoljára.

– Oké – bólintott Jack –, nemsokára találkozunk.

Gyanította, hogy a kialakult helyzet miatt fejek fognak hullani. Okkal aggódott amiatt is, hogy egyesek azt hihetik, ő adta le a fülest, annyira beleélte magát abba a két metrós esetbe. Már csak ezért is fontosnak találta, hogy azonosítsa a valódi forrást.

Széthajtogatta az összegyűrt lapot, hogy még gondosabban elolvassa a Daily News cikkét, hátha talál benne egy rejtett utalást, amely alapján azonosíthatja a „bennfentest”. Nem járt sikerrel. Másodszori olvasásra ugyanakkor felismerte, a cikk írója milyen agyafúrt eszközökkel hozta a frászt az olvasókra. Egészen pontosan számolt be a két metrós eset klinikai lefolyásáról és a boncolási eredményekről, sőt még azt is sejtette, hogy kapcsolatba lépett az IOI munkatársaival, akik megerősítették a leírtakat. Eltűnődött, kivel beszélhetett a riporter, mert vele biztosan nem. Megborzongott, mint aki előre tudja, hogy ez még csak a kezdet.

31

Csütörtök, 6.23

Némi izgatottsággal lépett be a központi irodába. A titkárnők még nem jöttek be. Eltűnődött, hogy talán nekik is meggyűlt a bajuk az újságírókkal. Ahogy elhaladt az üres íróasztalok mellett, kissé úgy érezte magát, mint a múltban, amikor behívatták Bingham irodájába, és pontosan tudta, mekkora letolásra számíthat megkérdőjelezhető módszerei miatt. Csak az változott, hogy akkoriban gyötörte a bűntudat, most viszont, ártatlansága tudatában, nem érezte magát annyira kiszolgáltatottnak. Az a tény is megnyugtatta, hogy immár Laurie a főnöke, aki Binghammel ellentétben jobban ismeri az ő személyes jó tulajdonságait – még akkor is, ha e pillanatban talán egy sem jut az eszébe. Feleségét az íróasztala mögött találta. Helyettese, dr. Paul Plodget ült vele szemközt. Mindketten a maguk telefonján beszéltek, és jórészt egyetértettek a másik féllel. Az asztalon ott feküdt a Daily News egy példánya, mellette a vaskos járványos influenza vészhelyzeti tervvel és egy máris teleírt jegyzettömbbel.

Jack a kanapéhoz lépett, és helyet foglalt. Nem sokkal később Laurie és Paul is végzett a maga hívásával, hogy felé fordítsák a tekintetüket. Láthatóan egyikük sem örült a kialakult helyzetnek.

– Ezt a cirkuszt – csóválta meg a fejét Laurie. – Kész katasztrófa. Az egész város leállt. Nem hiszem el.

– Hallottam, hogy nem közlekednek a buszok és a metrók – szúrta közbe Jack.

– Az még hagyján – sóhajtott fel Laurie. – Pont az lett, amitől féltem, egyik dominó borítja a másikat. Bezártak az iskolák. A legtöbb üzlet. Lemondanak minden rendezvényt. Filmelőadást, színdarabot, koncertet, mindent. Aki csak teheti, megpróbál kijutni a városból. Az összes idetartó repülőjáratot átirányították. Kész őrület.

– Sejti egyáltalán bárki, hogy miért tört ki a pánik? – Jack tudta, hogy Laurie pontosan egy ilyen eseménysortól rettegett, amikor a pattanásig feszült rugó hirtelen szétpattan, de ki hitte volna, hogy egy hazugság ilyen pusztításra képes, különösen az álhírek korában?

– Egyértelműen az újságcikk miatt. – Laurie lecsapott öklével a Daily Newsra.

– Oké, elméleti szinten még értem is, de akkor is nehéz elhinni, hogy egyetlen bulvárlap képes beindítani ilyen láncreakciót.

– Mi kell még hozzá, hogy elhidd? – kérdezte Laurie. – Paullal az imént értesültünk arról, hogy a vészhelyzeti központ kijelölt irányítója, akinek a vészhelyzeti terv életbe léptetéséért kéne felelnie, beteget jelentett. Az egyik beosztottja lépett a helyére, aki kora reggel elolvasta a Daily News cikkét, vagy tájékoztatták a tartalmáról, ezért idetelefonált, hogy megtudja, valóban történtek-e halálesetek a metróban. Még nem derítettük ki, kivel beszélt, de eleget hallott ahhoz, hogy riadót fújjon. A riasztási hálózaton pillanatokon belül híre ment a dolognak, s több nem is kellett ahhoz, hogy életbe lépjen a járványos influenza esetére kidolgozott vészhelyzeti protokoll.

– De hát ez képtelenség!

– Lehet – értett egyet Laurie –, de akkor is ez van.

– A vészhelyzeti központban tudják, hogy csak vakriadó volt?

– Most már igen – felelte Laurie. – Paullal gondoskodtunk róla. Beszéltünk a két biztossal is, így végre kezdjük egyformán látni a dolgokat.

– Akkor nemsokára vége? – kérdezte hirtelen támadt reménységgel Jack.

– Bár ilyen egyszerű lenne – sóhajtott fel Laurie. – Meg kell várni, amíg az egész lecseng. Még a katasztrófavédelmet is értesítették. Az Egészségügyi Minisztérium ügyeleti központja mobilizált minden szervet, amelyik felett felügyeletet gyakorol, beleértve a New York-i rendőrséget és mind a hatvanhét akut ellátást nyújtó kórházat. Valamennyi intézménynek szerepe van a vészhelyzeti forgatókönyvben, és valamennyit értesítenünk kell arról, hogy az egész csupán vaklárma. Csak a metróhálózatot napokba telik újraindítani. A városi buszhálózat valamivel egyszerűbb, de annak is kell legalább huszonnégy óra, amíg helyreáll a menetrend. Ez a helyzet sokkal szövevényesebb, semhogy bárki is átláthatná.

– Eddig nem is gondoltuk, hogy fel kéne készülnünk egy vakriadó következményeire – tette hozzá Paul. – Menet közben tanuljuk meg a teendőket.

– Ezzel pedig elérkeztünk az egyik legfontosabb kérdéshez – vette vissza a szót Laurie. – Kapcsolatba léptél a Daily Newszal vagy a riporterrel, aki a cikket írta?

– A feltételezést is visszautasítom – fortyant fel azonnal Jack.

– A közegészségügyi biztos utasított, hogy tegyem fel ezt a kérdést – védekezett Laurie. – Aki történetesen a főnököm. Kérlek, válaszolj egyenesen a kérdésre, hogy megnyugtathassam.

– Oké, igaz, hogy csak ötven dollárt tudtak fizetni, de egy évig ingyen kapom a lapot.

– Kérlek, Jack. Ne most csillogtasd az akasztófahumorod. Az imént tudtuk meg, hogy a járványügy egyik hírszerző tisztje és a csapata máris úton van ide. Próbáltuk lebeszélni őket, de közölték, hogy ez már az ő hatáskörük, ezért kötelességük megvizsgálni az ismeretlen vírust, ami, felteszem, még az első metrós halálesetből származik. Kapcsolatba léptél a Járványügyi Központtal, amikor kifejezetten arra kértelek, hogy ne tedd?

– A Közegészségügyi Laboratórium egyik munkatársa kereste meg őket, méghozzá a tudtomon kívül. Csak azt akarta, hogy segítsenek azonosítani az organizmust, ha már annyira jók ebben. Ne hidd, hogy én találtam ki. Különben is, nem közölt semmit a minták eredetéről. Ha a JK összekapcsolja a kettőt, az az ő bajuk.

– Oké, térjünk vissza az újságcikkre. Honnét tudja a Daily News a nevedet? Ami mellesleg az egyetlen név a cikkben…

– Ahogy meg is írták, nyilván a bennfentes szakértőjüktől.

Nem is értem, miért engem szekálsz ezzel az egésszel.

– Szóval nem állsz semmilyen kapcsolatban a Daily Newszal – állapította meg Laurie. – Akkor miért nem vagy képes ezt egyértelműen kimondani, hogy végre továbbléphessünk? Néha annyira gyerekes tudsz lenni.

– Semmilyen formában nem álltam és nem állok kapcsolatban a Daily Newszal – jelentette ki Jack. Felpattant, és az ajtó felé indult. Kezdett elege lenni az egészből. Egy kicsit egyedül kellett maradnia, mielőtt még olyat tett vagy mondott, amit később megbánt.

– Most meg hová mész? – Láthatóan Laurie is kezdte elveszíteni a türelmét.

– Hagyom, hogy a felnőttek megoldják, ami elszúrtak. Mi közöm nekem ehhez az egészhez? Most szépen visszamegyek, és tovább csinálom, amit az igazságügyi orvosszakértők szoktak. Ha bármilyen kérdésed lenne, tudod, hol találsz.

Amint kirontott az irodából, Jack óhatatlanul is eltűnődött a helyzet iróniáján. Azért vágott bele ebbe a mini keresztes hadjáratba, hogy ne bolonduljon bele Emma betegségének kilátásaiba. Most viszont, a keresztes hadjáratnak hála, legalább olyan szörnyű helyzetbe került, mint amelyik elől menekülni próbált.

32

Csütörtök, 6.56

Ahogy az azonosító iroda felé tartott, ahol az IOI összes igazságügyi orvosszakértője kezdte a napot, tovább füstölgött, amiért Laurie nem átallotta azt kérdezni tőle, hogy kiszivárogtatott-e bármit is a Daily Newsnak. Minél többet gondolkodott ezen, annál inkább meg tudta érteni felesége helyzetét, ha a közegészségügyi biztos valóban választ várt tőle. Nem tudta, mi igaz ebből, de azt igen, hogy sürgősen keresnie kell valami teendőt, ehhez pedig át kell futnia az éjszaka folyamán beérkezett eseteket, és kiválasztani egyet a boncoláshoz. Eszébe jutott, hogy Janice említett egy gyilkosságot. Ez még érdekes lehetett, különösen, ha valamilyen szinten Lou Soldano is érintett volt az ügyben.

A recepciónak a környékét is elkerülte – arra az esetre, ha a riportereknek sikerült beszivárogniuk –, inkább a hátsó kerülő utat használta. Dr. Jennifer Hernandez már az asztalánál ült, maga előtt az éjszaka érkezett esetek mappáival. Elégedetten látta, hogy időközben Vinnie is beért, és éppen kávét főzött a nagy közös kiöntőbe, amit sokan a létező legfontosabb kötelességének tartottak.

– Hallottad, hogy visszavonták a járványos influenza miatti szükségállapotot? – kérdezte Jack.

– Hallottam – felelte Jennifer. – Hála az égnek. Még a gondolat is rémisztő.

– Már egy ilyen vaklárma is kész katasztrófa – csóválta a fejét Jack. – Napok kellenek, amíg helyreáll a város.

– Azért ez mégsem olyan, mintha tényleg járvány lenne.

– Ne szaladjunk ennyire előre. A metrós esetek kapcsán még mindig nincs egyértelmű diagnózis. Csak annyit tudunk, hogy az ismeretlen vírus nem légi úton fertőz, vagyis nem terjed olyan gyorsan.

– Attól még lehet halálos – szállt vitába Jennifer. – Mint az ebola vagy a marburg. Azok se terjednek belégzés útján.

– Ott a pont – adta meg magát Jack –, de ha három nap alatt csak két esetünk van, az nem éppen az ebola súlycsoportja. – Vinnie-hez fordult. – A 421-es mellett parkolt le?

– Igen, a biztonsági őrnél hagytam a kulcsot.

– Nem volt semmilyen probléma a bejutással? Mármint a riporterek miatt…

Jennifer és Vinnie egyszerre rázta meg a fejét.

– Hátulról jöttünk be – tette hozzá Jennifer.

– Helyes – bólintott Jack. – Carlos barátunknak még semmi nyoma, Vinnie?

Vinnie gúnyosan felhorkant.

– Nincs, pedig biztosan a nyakát töri, hogy velünk legyen.

– Vagy én töröm ki neki, ha kiderül, hogy szivárogtatott a Daily Newsnak. – Jack komolyan is gondolta.

– Tépjen egy sorszámot – vigyorgott Vinnie.

– Gyorsan kéne valami eset? – kérdezett közbe Jennifer, aki jól ismerte Jacket és a munkavégzési szokásait.

Jack már épp készült bólintani és a gyilkossági ügy után érdeklődni, amikor életre kelt a telefonja. Intett Jennifernek, hogy még visszatérnek a kérdésre, mielőtt fogadta a hívást. Az éjszakás OJN, Janice Jaeger jelentkezett.

– De jó, hogy elértem, dr. Stapleton – hallotta meg Janice izgatott hangját. – Közvetlen azután, hogy dr. Montgomery reggel telefonált, jelentést kaptam egy esetről, amely lefolyását tekintve hasonló a két metrós esethez, kicsit mégis más. Azt hittem, ez lesz a sok ezer eset közül az első, amíg le nem fújták az egész járványhelyzetet. A lényeg, hogy azt kérte, értesítsük, ha van valami, és szerintem most van.

Jack megtett néhány lépést, hogy távolabb kerüljön Jennifertől.

– Hogy érti azt, hogy lefolyását tekintve hasonló?

– Súlyos, halált okozó légzőszervi megbetegedés egy másként egészségesnek tűnő páciensnél.

– De miben más?

– Hát, először is, nem a metrón történt, hanem egy lakásban. Másodszor, az áldozat ugyanúgy a húszas éveiben jár, csak ezúttal férfi.

– A Bellevue sürgősségijére vitték be?

– Igen, és ugyanúgy potenciálisan fertőző betegként kezelték, mint az előző kettőt. Már a hullaház hűtőkamrájában van, lezárt zsákban.

– A személyazonosság?

– Nem gond – nyugtatta meg Janice. – Az áldozatot elkísérte egy barátnője, akivel hosszasan beszéltem. Jelen pillanatban is az 520-asban van, és kész a hivatalos azonosításra, amennyiben elkészülnek a fényképek. Gondoltam, talán szívesen beszélne vele.

– Valóban. Még valami. Végeztek bármilyen szervátültetést a páciensen?

– Nem tudok róla. Meg kellett volna kérdeznem?

– Nem, hamarosan úgyis kiderül. Kösz, hogy szólt.

– Előbb is telefonáltam volna, de tényleg azt hittük, hogy itt a világvége. Nagy megkönnyebbülés, hogy még sincs járvány.

– Jó, hogy egy csomó embernek nem kell meghalnia – értett egyet Jack. – A rossz hír az, hogy napok kellenek, amíg a város talpra áll. – Kinyomta a telefont, mielőtt visszatért Jenniferhez.

– Janice most említett egy esetet. Ha minden igaz, már itt van. Fiatal férfi, gyors fulladásos halál, egyenest a Bellevue-ből.

– Megvan. – Jennifer felé nyújtotta a mappát. Jack felütötte, hogy elolvassa a nevet. És ledöbbenjen. John Carver. Vajon ugyanaz, akivel előző nap beszélt, miután azonosította Helen VanDamet? Lehetségesnek, sőt valószínűnek tartotta. Elvégre, ha minden igaz, John Carver intim kapcsolatba került a „metrójárvány” mindkét áldozatával.

– Vinnie! – kiáltott fel.

– Itt vagyok – mordult fel Vinnie. – Nem kell üvöltenie.

Jack meglepetten látta a közvetlen mögötte álló technikust. Kezébe nyomta Carver aktáját.

– Vágjunk bele.

– De még csak negyed nyolc – panaszolta fel Vinnie. – Még nem kávéztam, és nem olvastam a sporthíreket. Legyen már szíve!

– Ez itt az újabb metrós haláleset. – Jack érezte, ahogy szétárad benne az izgatottság. Kellett valami, ami elvonja a figyelmét a hajnali katasztrófáról, és az új eset tökéletesen megfelelt erre a célra. – Ugyanúgy kezeljük, mint az előző kettőt. Tudja, űrruha és különszoba.

– Ha olyan, mint az előző kettő, másképp nem is csinálnám. – Vinnie kihallotta főnöke hangjából, hogy hiába is próbálná lebeszélni az azonnali kezdésről.

– Vegye maga mellé az egyik kipróbált technikust, aki segít elvégezni a méréseket és a röntgent – ment tovább Jack. – Aztán mindketten öltözzenek be, csináljanak néhány képet az azonosításhoz, és vegyék le az ujjlenyomatokat. Miután ezzel végeztek, álljanak készen a boncolásra. Addigra én is lent leszek. Beszélnem kell azzal, aki azonosítani fogja az áldozatot. Lehet, hogy még fontos lesz. Lassan kezdem megérteni, mivel is van dolgunk.

Anélkül, hogy kivárta volna, amíg Vinnie tovább panaszkodik a koffeinhiányra, és hogy még nem látta a reggeli lap sportmellékletét, kisietett a családi váróba. Elhagyta az ügyintézők kis üvegkalitkáit, és benyitott abba a helyiségbe, ahol előző nap John Carverrel is beszélt. A kék kanapén ezúttal egy fiatal nő ült, aki tökéletesen illett az eddigi vonulatba. Nagyjából egykorú volt a többiekkel, vagy talán kicsit fiatalabb, de éppúgy karcsú és jól öltözött, szőkére melírozott hajjal, tiszta vonalvezetésű, modern és drága ruhadarabokban.

Jack elvett egy faszéket a kerek asztaltól, és leült. Amint bemutatkozott, megtudta, hogy a nő Darlene Aaronson, aki eredetileg a floridai Orlandóból származik. Alig érezhető déli akcentussal beszélt, és idegesen verdesett, mint egy kalitkába zárt vadmadár – felváltva hol keresztbe tette a lábait, hol a körmét rágta.

– Szeretnék feltenni néhány kérdést John Carverrel kapcsolatban – kezdte Jack. – Tudom, hogy ez most nagyon nehéz önnek, és remélem, hogy a kérdéseimmel nem zaklatom fel még jobban. Úgy tudom, a rendelkezésre álló fényképek alapján ön fogja hivatalosan azonosítani Mr. Carvert.

– Fényképek alapján? Ó, hála az égnek. – Darlene egy fokkal máris nyugodtabbnak tűnt. – Azt hittem, meg kell majd néznem a holttestét, mint a filmekben.

– Szinte kizárólag fényképeket használunk – nyugtatta meg Jack. – Elárulná nekem, hogy ez az a John Carver-e, aki Seattle-ben nőtt fel?

– Azt hiszem – vont vállat Darlene. – Mintha említette volna, hogy oda járt középiskolába, szóval biztosan ott is nőtt fel.

– Ez azt jelenti, hogy nem régóta ismeri? – kérdezte Jack.

– Csak most éjjel találkoztunk – vallotta be Darlene –, a kedvenc Lower East Side-i báromban. Igaz, korábban is láttam ott. Tudja, más alkalmakkor.

– Bemutatták magukat egymásnak, vagy csak úgy beszédbe elegyedtek?

– Nagyon maga alatt volt, egyedül ücsörgött az italával. Odamentem hozzá, és megkérdeztem, mi a gond. Azt mondta, meghalt valakije.

– Említette, kije halt meg és hogyan?

– Nem, én pedig nem kérdeztem. Nem nagyon akart beszélni róla. Inkább a zenéről társalogtunk. Arról, hogy mindketten bírjuk. Néhány sör után a lakásomon kötöttünk ki, hogy hallgassunk egy kis dzsesszt.

Rossz ötlet, gondolta Jack, de nem mondta ki.

– Mondja – élénkült fel Darlene –, tudják már, hogy miben halt meg? A sürgősségin senki sem árulta el. Több orvost is megkérdeztem, de mindenki lekoptatott.

– Még nem tudjuk biztosan. Épp most próbáljuk kideríteni. Hogyan kezdődött a betegség?

– Hogy érti?

– Felteszem, akkor még egészségesnek tűnt, amikor megismerkedtek.

Darlene kurtán és örömtelenül felnevetett.

– Ó, nagyon is egészségesnek.

– Úgy értem, melyek voltak az első tünetek? Fejfájás, torokfájás, köhögés? – Jack elengedte a füle mellett Darlene megjegyzését és az abból eredő következtetéseket.

– Fázott. Egyszer csak minden ok nélkül reszketni kezdett.

– Értem. – Jack jelzésértékűnek tekintette a tünetet, miután John elmondása szerint Helen rosszulléte is ugyanígy kezdődött. Ösztönösen elképzelte, hogy a borzongás nagy valószínűséggel az akut virémiát jelezte, amikor a vírus hirtelen megjelent a vérben. Ebből az a felismerés következett, hogy a vírus részecskéinek elszigetelt vagy elzárt formában kellett lenniük. Amennyire tudta, ez csak egyféleképpen következhetett be – a vírusnak szunnyadó állapotban jelen kellett lennie a sejtekben.

Hirtelen megértette, miért okoz Arethának akkora gondot a diagnózis felállítása. Ez nem tipikus vírus, amely olyan jellemző tüneteket produkál, mint a megfázás, a haemorrhagiás láz vagy akár az influenza. Sokkal inkább egy ismeretlen retrovírussal van dolguk, mint a HIV, amelynek azonosítása két évbe telt. Amint az ötlet tudatosult benne, máris azon tűnődött, korábban miért nem jutott az eszébe. Ez megmagyarázta, hogy egyesek miért nem látták az elektronmikroszkóp alatt, amit mások igen.

– Utána már csak azt láttam, hogy légzési nehézségei vannak – folytatta Darlene. – Egyre rosszabb lett. Amikor már kezdett elkékülni, hívtam a 911-et. Rettenetes volt.

– Elnézést – hallatszott egy hang.

Jack elfordult, és felnézett az éjszakás ügyintézőre, aki mellette és kicsit mögötte állt, kezében egy köteg friss fényképpel.

– Ha Aaronson kisasszony készen áll az azonosításra, mi is – jelezte.

– Láthatnám őket? – kérdezte Jack.

– Hogyne, dr. Stapleton. – A nő átadta neki az egész köteget.

Csak a legfelső képet kellett megnéznie. Azonnal ráismert arra a John Carverre, akivel előző nap beszélt. Egy pillanatra belenyilallt a fájdalom, amint eszébe jutott, hogy a férfi azt kérdezte, kell-e aggódnia amiatt, hogy elkapja a betegséget, amely végzett Carollal és Helennel. Nem tudott mi felelni neki, és a férfi mostanra meghalt. Akármi végzett is vele, most már nagy biztonsággal kijelenthette, hogy egyértelműen fertőző, de nem túlzottan virulens, és a HIV-hez hasonlóan nagy valószínűséggel a testnedvek útján terjed. Leginkább az aggasztotta, hogy ilyen rövid idő alatt halált okozott. A HIV úgy gyilkolt, hogy fokozatosan legyengítette a test ellenálló képességét, az új, ismeretlen vírus ezzel szemben egyik pillanatról a másikra kontrollálhatatlan ellenreakcióba lovalta az immunrendszert.

Hirtelen nem kételkedett abban, hogy New Yorkban kirobbanni készül egy új típusú járvány, legfeljebb azt nem tudta, hogy a kórokozó kellően fertőző-e egy epidémiához, majd egy azt követő világjárványhoz. Többé már nem csak az volt a célja, hogy megbirkózzon a lánya diagnózisával, meg kellett előznie egy potenciálisan súlyos közegészségügyi válsághelyzetet. Az eset egyértelműen megmutatta számára a törvényszéki patológia erejét és fontosságát, egyszersmind igazolta döntését, amikor ezen a területen helyezkedett el.

A munkája azonban távolról sem ért véget. Még mindig sok fontos kérdés várt megválaszolásra. A három eset közül ki volt az első fertőzött beteg? Ki került kapcsolatba az ismeretlen betegséggel, amelyet aztán továbbadott a többieknek? Carolra gyanakodott, mivel ő halt meg elsőként, de a halál sorrendje nem feltétlenül árulkodott arról, hogy ki betegedett meg elsőként. Ehhez túlságosan hosszúra nyúlt a lappangási idő, amely a vírussal történő kapcsolatba lépés és az első tünetek jelentkezése közt telt el. Hirtelen annak is örült, hogy a járványügyi központ szakértői nemsokára megérkeznek – az epidemiológia mégiscsak az ő felségterületük, márpedig az, amibe keresztes hadjárata során belebotlott, hamisítatlan epidemiológiai rejtély. Mindeközben a legnagyobb kérdés továbbra is az, hogy van-e bármi köze a betegségnek Carol szívátültetéséhez.

– Visszafáradna velem az irodámba, Aaronson kisasszony? – szakította félbe tűnődését az ügyintéző. – Fel kell vennünk az adatait, és alá kell írnia, hogy azonosította az elhunytat.

– Oké – bólintotta Darlene –, de ha lehet, előbb feltennék dr. Stapletonnak egy kérdést.

– Hogyne. – Jack is felállt. Alig várta, hogy távozzon. Biztos, ami biztos, látni akarta, hogy John belső sérülései azonosak-e Caroléval és Helenével.

– Aggódnom kéne… tudja… azok után, ami Johnnal történt? – kérdezte Darlene. – Az a helyzet. tudja. hogy. szóval együtt voltunk.

Jack egy pillanatig szólni sem bírt, csak vadul kavarogtak a gondolatai, miközben próbálta megfogalmazni az alkalmas választ. John is ugyanezt kérdezte tőle az előző nap, de hiába érezte úgy, hogy cserben hagyta, ezúttal sem tudott mit felelni. Egy ismeretlen betegségnek nincs diagnózisa, így nem létezhet gyógymódja sem, így Darlene egyértelműen kockázatot vállalt, amikor szexuális kapcsolatba került Johnnal. Valószínűleg helyesen gondolta, hogy a betegség cseppfertőzéssel terjed, de még ha így is van, most már semmit sem tehetett Darlene-ért.

– Szóval? – A lány újra rágni kezdte a körmét. Megnyugtatást várt, Jack hallgatása pedig semmi jót nem ígért.

– Teljesen őszinte leszek. Nem tudom. – Jack úgy döntött, hogy az igazság még mindig célravezetőbb, mint egy hiú ábránd.

– Attól tartok, egy új járványos betegséggel van dolgunk, mely cseppfertőzés útján terjed. Ön is megfertőződhetett, de biztosan semmit sem tudunk. Legjobb lenne, ha mindezek figyelembevételével egyelőre tartózkodna attól, hogy bárkivel is szexuális kapcsolatba kerüljön. Amint többet tudunk, feltétlenül kapcsolatba lépünk önnel. Ehhez rendelkezésre fog állni minden adat, amelyet az azonosítás során nemsokára felvesznek. Egyelőre sajnos nem mondhatok többet. – Alapjában véve Johnnak is ezt mondta, ami nem sokat segített a férfin, de e pillanatban egyszerűen nem tehetett mást.

33

Csütörtök, 8.45

Jack megnyomta a harmadik emelet gombját a Közegészségügyi Laboratórium hátsó liftjében, eközben muszáj volt észrevennie, mennyire viharvert az egész fülke. Persze, ez csak teherlift, amellyel az évek során hatalmas súlyokat mozgattak, de el sem tudta képzelni, mivel okoztak ekkora károkat. Nem talált egyetlen ép felületet sem. Közszolgaként önkéntelenül is elgondolkodott, hogyan nézhet ki egy városi intézmény liftje ilyen elkeserítően. A fülke állapota valamiért saját viharvert életének rendetlenségét juttatta eszébe.

Emelkedés közben a boncolásra gondolt, amelyet nemrég végzett John Carveren. Immár örökre megmaradt benne, méghozzá a futó pillanat miatt, amikor váratlanul leblokkolt. Húszéves törvényszéki patológiai pályafutása alatt most először fordult elő, hogy egy boncolás érzelmi reakciót váltott ki belőle, hiszen most először kellett felvágnia valakit, akivel nemrégiben kapcsolatba került. Kőkemény profinak tartotta magát, akit semmi sem bír kibillenteni a nyugalmából, az epizód azonban egészen mást jelzett. Ráébresztette arra, hogy sokkal érzékenyebb, mint gondolta.

Miután túltette magát az első megrázkódtatáson, a halottszemle gördülékenyen haladt tovább. Vinnie-vel ezúttal az űrruhában dolgoztak – bár ő személy szerint elegendőnek találta volna a HIV esetén szokásos óvintézkedéseket is –, ám ami ennél is fontosabb, a boncolás ugyanolyan eredményt hozott, mint Carol és Helen esetében. A férfi tüdejét annyira megtöltötte az ödéma és a nyák, hogy gyakorlatilag belefulladt. A tragédia rávilágított arra, hogy az emberi immunrendszer nemcsak véd minket, de ugyanúgy hatalmas károkat is képes okozni.

Miután a boncolás véget ért, és Vinnie nekilátott a takarításnak, ezúttal is ő vitte el a tüdőfolyadékból vett mintákat Arethának – ezért is utazott most a Közegészségügyi Laboratórium teherliftjében. Okkal vállalta a kézbesítő fiú szerepét. Mielőbb ki akarta deríteni, hogy Aretha tett-e bármilyen felfedezést a kórokozó azonosításában, és szerette volna megvitatni vele a retrovírus elméletét is. Könnyebben idejutott, mint gondolta. A riporterek hordái a régi IOI előtt táboroztak le.

Hasonlóan hétfői látogatásához, Aretha már várta, amikor kinyílt az ajtó a harmadik szinten, a 3-as szintű labor válaszfala előtt. A nő elemében volt, és készséggel megszabadította Jacket az új mintáktól. Mintha nemrég újra befonta volna rasztahaját is, ami nem kevés idejébe telhetett, az eredmény azonban minden erőfeszítésért kárpótolta.

– Sikerült kihevernie a tegnap estét? – kérdezett rá köntörfalazás nélkül. – Elég fura jelenet volt. Tényleg magára lőttek? Azért ez elég ijesztő…

– Annyi minden történt ma reggel óta, hogy még nem volt időm ezen elmélkedni – felelte Jack. – Felteszem, maga is hallott a járványos influenza-pánikról.

– Ki nem? – vont vállat Aretha. – Már kora hajnalban riasztottak minket, hogy készüljünk fel a nemsokára érkező, több ezer minta feldolgozására. El se mondhatom, mennyire megkönnyebbültünk, amikor kiderült, hogy csak vaklárma az egész.

– Látta a Daily Newst, ahonnét az egész elindult?

– Még nem.

– Szánjon rá egy percet. A felelőtlen újságírás mintapéldája. Oké, mi van magával? Elért bármilyen előrelépést a vírus azonosításában?

– Még nem – hűtötte le Aretha –, de most, hogy lecsengett a vészhelyzet, lefuttatom az első ALAK keresést az MPS gép nukleotid szekvenciáira. Szóval szurkoljon. Legyen derűlátó. Délutánra talán már szolgálhatok némi eredménnyel. Ahogy mondtam, maga lesz az első, akinek szólok.

– Szurkolni fogok – ígérte Jack. Annál is inkább, mert a vírust feltétlenül azonosítani kell, mielőtt kidolgoznak egy tesztet, és döntenek a lehetséges kezelésről.

– Néhány perce beszéltem a járványügyes Connie Morannel – tette hozzá Aretha. – Ő is ezen dolgozik, és sokkal tapasztaltabb, mint én, szóval lehet, hogy még előttem azonosítja a rosszfiút. Azt ígérte, hogy szól, amint megvan. Én meg majd szólok magának.

– Remek – bólintott Jack. – Még valamit szerettem volna. Ma reggel olyan érzésem támadt, hogy egy lépéssel közelebb kerültem a megoldáshoz. Azt hiszem, egy HIV-hez hasonló retrovírussal van dolgunk, csak ez éppen ellentétes hatást gyakorol az immunrendszerre.

– Nagy elmék egy srófra járnak. Én is egy retrovírusra gyanakodtam, akárcsak Connie Moran, miután megosztottam vele a kapcsolódó információt, beleértve a ma reggeli boncolás eredményét is. Remélem, nem bánja. Azt gondoltam, segíthet, és valóban. Amint megkapta az eredményeket, és kapcsolatba lépett a svédországi Solnával, az Európai Betegségmegelőzési és Járványvédelmi Központtal, kiderített valami érdekeset. Ismeri a szervezetet?

– Nem nagyon – ismerte be Jack.

– A Járványügyi Központ európai megfelelője. Connie azt mondja, ma reggel tanácskozott velük, és megtudta, hogy náluk is van két halálos légzőszervi megbetegedés, amely egyezik a miénkkel. Váratlan roham, órákon belül bekövetkező halál. Egyik Londonban, egy másik Rómában. Kiadták a riasztást, várják a többi esetet.

– S mikor történtek ezek? – kérdezte Jack.

– Mindkettő tegnap. Érdekesnek találtam az egyezést, ezért rákérdeztem a részletekre. Mindkét áldozat amerikai. A római huszonhat éves nő, aki egy New York-i járaton lett rosszul. Itt el kellett különíteni az összes utast, ami elég ijesztő lehetett, mármint az érintettek számára. A londoni eset egy huszonnyolc éves New York-i, aki már egy hete Londonban tartózkodott.

– Szent ég – hebegte Jack.

– Szent ég, csak ennyit tud mondani? – vigyorodott el Aretha. – Maguk régi vágású orvosok olyan prűdök. Szerintem két újabb európai eset már alapos ok legalább egy szent szarra.

– Igaza van. – Jack tudta, hogy tényleg vaskalapos a verbális megnyilatkozások terén, amire hétfőn a jó öreg Carlos is rávilágított. – Szóval máris világméretű járványról beszélhetünk, mielőtt még kitört volna az epidémia. Ha legközelebb beszél Connie Morannel, próbálja megtudni a neveket és a többi részletet. A járványügyi nyomozók már úton vannak, nekik is feltétlenül tudniuk kell, ha ugyan még nem tudják.

– Akarja látni a járványügy fotomikrográfjait, amelyekről beszéltem? – kérdezte Aretha.

– Azt hiszem, most inkább passzolok. Vissza kell mennem. Nem tudom, hogyan boldogul a feleségem a reggeli pánikhangulat utórengéseivel.

– E-mailen is elküldhetem – ajánlotta fel Aretha.

– Az tökéletes. Sok szerencsét az ALAK-hoz.

Amikor visszatért a 26. utca és az Első sugárút sarkára, vetett egy pillantást a 421-es főbejáratára. A kis zöld területen hemzsegtek az újságírók, akik korábban az 520-as előtt vertek tanyát. Jelenlétük arra utalt, hogy Laurie még nem tartotta meg a beígért sajtótájékoztatót, vagyis feltehetőleg most is az irodájában tartózkodik. Jack ennek megfelelően északnak indult az Első sugárúton.

Ahogy már a Közegészségügyi Laboratórium felé is megfigyelte, a szokásosnál jóval kevesebb autó járt az utakon. Talán ennek köszönhetően, de azonnal kiszúrta a fekete Suburbant, amint a padkához tapadva lassan haladt mögötte. Ugyanaz lehetett, amelyiket reggel látott? Nem tudta, de határozottan rosszul érezte magát a jelenlététől.

Miután szétszéledtek a riporterek az IOI elől, kinyitották a főbejáratot, és már Marlene, a régi bútordarabnak számító recepciós is ott ült a pult mögött. Jack mindig örült, ha találkoztak, és a nő a rá jellemző kedvességgel köszöntötte. Rajtuk kívül még néhányan tartózkodtak az előtérben. Nem tudta róluk, hogy riporterek-e vagy gyászoló családtagok.

Miután Marlene beengedte, egyenesen felment a központi irodába. Mostanra mindkét titkárnő a helyén ült. Laurie ajtaját csukva találta, amit baljós előjelként értékelt. Megállt Cheryl íróasztalánál. A titkárnő éppen telefonált, de hamarosan végzett a hívással, és letette.

– Mi a helyzet? – biccentett Jack a csukott ajtó felé.

– Csak magára várnak – biztatta Cheryl.

– Hát… oké. – Jack nem tudta, hogyan értelmezze a kijelentést. Ezek szerint Laurie csak a visszatérésére vár? Ez vajon jó hír-e vagy rossz? Benyitott, és betette maga mögött az ajtót. Nem sok minden változott, amióta nagy garral távozott. Paul Plodget és Laurie mintha pontosan ugyanabban a pózban ült volna. A levegőt most is feszültség töltötte be.

– Nem túl rózsás a hangulat – jegyezte meg.

– Nincs is minek örülni – vágta rá Laurie.

– Azért a dolgok kezdenek visszatérni a rendes kerékvágásba? – Noha Laurie egyenesen ránézett, Paul kerülte a tekintetét. Jack belegondolt, vajon miért.

– Aligha – rázta a fejét Laurie. – A metrók és az iskolák továbbra is zárva vannak. Viszont van valami, amit meg kell kérdeznem.

– Nos, állok elébe. – Jack pimaszul elmosolyodott, miközben megvonta a vállát és széttárta a karjait. Tudta, hogy éppen az ilyen provokatív gesztusokat kéne kerülnie, de nem bírt erőt venni magán. Laurie hangneme és Paul tartózkodása azt sugallta, hogy újabb kellemetlen kérdés vár rá, vélhetően a Daily News cikke kapcsán. A kihívó póz leginkább ennek a kérdésnek szólt.

– Mit tudsz Carlos Sanchezről? – tette fel a kérdést Laurie.

– Jó fiú – idézte David Ben-Guriont, a modern Izrael alapítóját, akit egyszer megkérdeztek Ariel Sharonról, miután az megtorlásul elpusztított egy teljes jordániai falut. Az idézet valahogy megragadt benne, és csak az alkalmas pillanatot várta. Úgy tűnt, ez is eljött.

– Jack! – csattant fel Laurie. – Hajlandó lennél végre komolyan venni?

– Felteszem, arra a technikusra gondolsz, aki még a gyakorlati idejét tölti – vont vállat Jack.

– Pontosan – sóhajtott fel magadóan Laurie. – A rendőrök kiderítették, hogy ő volt a Daily News cikkében említett bennfentes forrás. Nem is tagadja, sőt azt sem, hogy pénzt kapott a kiszivárogtatott információért. Azt állítja, mindent egyenesen a te szádból hallott. Igaz ez?

– Gyanítottam, hogy csak Mr. Sanchez lehet, aki leadta a drótot az újságíróknak. Ami azt illeti, már el is felejtettem a vezetéknevét, de kösz, hogy az eszembe juttattad.

– Nem válaszoltál a kérdésemre – mutatott rá Laurie. – Te szolgáltattál téves információkat Mr. Sancheznek, hogy utána felhívja a Daily Newst?

– Mondhatjuk így is. Viszont a Fekete Halált egy szóval sem említettem.

Laurie egy pillanatra behunyta a szemét. Úgy tűnt, magában lassan elszámol tízig, ezért Jack is jónak látta, ha legalább eddig visszafogja magát. Nehezére esett, miután ez a vád sem különbözött attól, mint amikor Laurie azt kérdezte, hogy tőle erednek-e a Daily News információi. El sem tudta hinni, hogy Laurie bármelyiket kinézné belőle.

– A jó életbe, mit mondtál annak a fickónak? – csattant fel hirtelen Laurie.

– Oké, oké. – Jack megadóan felemelte a kezét. – Vizsgáljuk összefüggésében a dolgokat. Carlos Sanchezt a személyzeti osztály felvette technikusnak. Vinnie Ammendolát arra utasították, tanítsa be, csak sajnos rövid úton kiderült, hogy Carlos alkalmatlan a munkára. Nekem is támadt egy ilyen érzésem, amikor hétfőn együtt dolgoztam vele az első metrós eseten, amelyet Carlos mellesleg nagyon felkavarónak talált. Ahogy Vinnie megfogalmazta, a fickó finnyás, és irtózik a baciktól. A lényeg, hogy Vinnie felment a személyzetire, és megmondta, hogy a fickó alkalmatlan technikusnak, de Twyla nem hitt neki. Ráparancsolt, hogy adjon neki még egy esélyt.

– Kérlek! – nyögött fel Laurie. – Rátérnél végre a lényegre? Mit mondtál Mr. Sancheznek?

– Elsőre is értettem a kérdést, de neked is értened kell a helyzetet – vágott vissza Jack. – Akkor most elmondjam vagy sem?

– Oké, mondd el. – Laurie láthatóan gigászi harcot vívott, hogy megőrizze a türelmét.

– Amikor a második metrós esetet boncoltuk, Vinnie megkért, hogy segítsek neki kiutálni Carlost. Mivel mindketten láttuk, hogyan reagált az első esetre, úgy gondoltuk, talán kihangsúlyozhatnánk a visszatérő jelleget, vagyis azt, hogy fennáll a fertőzésveszély. Ezt is tettük, mire Carlos eldöntötte, hogy a jövőben nem kíván nálunk dolgozni, és elviharzott.

– Használtad vagy sem a metrójárvány kifejezést? – veszítette el a türelmét Laurie.

– Igen – ismerte be Jack –, mondtam valami olyasmit, hogy ez tényleg olyan, mint egy metrójárvány. Abban az értelemben, ahogyan a 47. utcán reklámozzák az „eredeti mesterséges gyémántokat”.

– Mi a helyzet az 1918-as járvánnyal? Tettél utalást arra, hogy rokonítható ezzel a „metrójárvánnyal”?

– Igen, de csak egy elméleti felvetés keretei között.

Laurie vetett egy pillantást Paulra. Mindketten bólintottak, mint a cinkosok, mielőtt visszafordultak felé.

– Nos, ezzel nagyon nehéz helyzetbe hoztál. Paullal felváltva tárgyalunk a közegészségügyi biztossal és a polgármesterrel, gyakorlatilag mióta csak elmentél. Jobb, ha tudod, hogy a polgármester reszket a félelemtől, méghozzá joggal, mert az egész hercehurca visszaüthet rá és az embereire. Mindenki tudja, hogy ő szorgalmazta a járványos influenza esetén működésbe lépő vészhelyzeti tervet, és hogy miatta kell évente gyakorlatoznunk. – Laurie megköszörülte a torkát, mielőtt folytatta. – A biztos és a polgármester arra utasított, hogy küldjelek fizetés nélküli szabadságra, amíg a hivatalos vizsgálat magyarázatot nem ad a kialakult helyzetre. Ez azt jelenti, hogy le kell adnod a jelvényedet is. Sajnálom, de a polgármesternek bűnbak kell, és te önként jelentkeztél.

Egy pillanatra átható némaság telepedett az irodára.

– Ezt nem hiszem el – csattant fel végül Jack. – Ez abszurdum. Különösen úgy, hogy mindentől függetlenül még nagyon is lehet járvány, amit ki kell vizsgálnom. Ma reggel boncoltam fel a harmadik áldozatot, aki ugyanabba a tünetegyüttesbe halt bele, mint az első kettő. Nagy valószínűséggel egy új retrovírusról van szó, amely testnedvek útján terjed…

– A virológusok azonosították a tényleges kórokozót? – kérdezett közbe Laurie.

– Nem, de okkal feltételezem, hogy ez nemsokára megtörténik, és nemcsak a Közegészségügyi Laboratóriumban, de a Járványügyi Központban is.

– Akkor örüljünk, hogy a JK epidemiológuscsapata már úton van – bólintott Laurie. – Sajnálom, Jack, de nem tehetek mást.

– Nemrég azt hallottam, hogy Európában is történt két olyan megbetegedés, mint az itteni. – Jack lassan könyörgőre fogta.

– A járványügy emberei érdeklődéssel fogják hallani. Megkaphatnám a jelvényedet?

– Ne csináld ezt, Laurie! – Jack is hallotta a hangjában feltoluló indulatot. – Mégis mit vársz tőlem, mit csináljak?

– Menj haza – felelt egyszerűen Laurie. – Próbálom felgyorsítani a hivatalos vizsgálatot, hogy minél előbb visszakerülhess a helyedre. A jelvényedet, ha kérhetem.

– Nem mehetek haza, amíg a szüleid ott tanyáznak a nappalimban – fakadt ki Jack. – Otthon megbolondulok.

– Ezzel most tényleg nem tudok mit kezdeni. Talán majd este. Egyelőre minden energiámat leköti az a tény, hogy bizonyos mértékig te is felelős vagy a kialakult helyzetért.

Önmaga és a világ, de legfőképpen Laurie iránt érzett haragjában Jack előrántotta jelvényét, és teljes erejéből lecsapta az íróasztalára. Nehezére esett elhinni, hogy Laurie meg sem próbálta lebeszélni a polgármestert erről az aránytalan büntetésről. Az ő szemében végtelen kíméletlenségnek tűnt, hogy megfosztották identitása egy részéről, nem is beszélve a védekezőmechanizmusról, amely Emma diagnózisa óta szó szerint a túlélést jelentette a számára. Dolgoznia kellett. Úgy érezte, mintha a legnagyobb hidegben ruhátlanul kilökték volna a házából.

34

Csütörtök, 9.40

Jack nem csupán levágta jelvényét a felesége íróasztalára, de a gyerekes reakciók sorát folytatva olyan erővel csapta be saját irodája ajtaját, hogy a gyerekek képei is felbuktak az iratszekrény tetején. Még azzal sem bajlódott, hogy felállítsa őket, csak levetette magát karosszékébe, hátradőlt, és az álmennyezetre meredt. Küzdenie kellett a késztetés ellen, hogy összetörjön valamit, mert egyedül a mikroszkóp esett a keze ügyébe, és annyira azért nem bukott ki. Rádöbbent, hogy reggel óta nem esett, örült volna a biciklijének, ugyanakkor még felzaklatott állapotában is tudta, most nem lenne túl jó ötlet nyeregbe pattanni.

Miután némán fortyogott egy ideig – még azt sem tudta, meddig –, megcsörrent a telefonja. Eleinte tudomást sem vett róla. Senkivel sem kívánt beszélni, és a csengetés abba is maradt, néhány perc múlva azonban elölről kezdődött. Azután megint. Végül ez az állhatatosság keltette fel a figyelmét. Megfeszítette a hátát, amíg sikerült kihalásznia a telefont a zsebéből, azután lenézett a kijelzőre. Csak egy telefonszámot látott, ami arra utalt, hogy nem ismeri a hívót. Már épp készült félrehajítani a mobilt, amint ráismert a 973-as körzetszámra. Tudta, hogy ez New Jersey-t jelenti. Részben azért, hogy elterelje a figyelmét, fogadta a hívást. Nagy meglepetésére Harvey Lauder, a Morris megyei hatósági orvosszakértő jelentkezett, akinek Doverben is fenntartottak egy kis irodát.

– Örülök, hogy elértem. Párszor már hívtam, de épp készültem feladni. Történt valami, ami esetleg érdekelheti. Tegnap éjjel felvettek egy húszas éveiben járó nőbeteget a Dover Valley Kórház sürgősségi osztályára. Ugyanolyan súlyos légzőszervi megbetegedéssel, mint a Carol Stewart-esetben. Meghalt, pedig azonnal kórházba szállították, ahol intubálták, majd a lélegeztetőgépre tették. Az első tünetek jelentkezésétől számítva bő egy óra telt el.

– Ez tényleg kísértetiesen hasonló. – Jack felült. – Mondja csak, kizárólag a klinikai lefolyásról jutott eszébe Carol Stewart?

– Egyáltalán nem. Sokkal szembeötlőbb, hogy ugyanúgy átesett egy szívátültetésen. Miután a Dover Valley megkapta a hatósági engedélyt, rajta végezték el a legelső transzplantációt. Mindenki le van sújtva, miután errefelé kisebbfajta hírességnek számított. Aki ráadásul ugyanolyan jól érezte magát, mint Carol Stewart.

– Ez hihetetlen. Név is tartozik ehhez az új esethez? – Jack immár szögegyenesen ült. Gyanúja, hogy Caroltól indult el a metrójárvány, a második szívátültetéses beteg halálával csak megerősítést nyert, de persze fennállt a lehetőség, hogy az új áldozat is Carol és Helen köreihez tartozott. Ezt mindenképp ki kell zárnia.

– Hogyne – felelt Harvey. – Margaret Sorenson. Igazából azért hívom, mert úgy egy óra múlva én végzem a boncolást a Dover Valley Kórházban. Kivételes a felszereltségünk, beleértve a legmodernebb védőeszközöket is. Beszéltem dr. Markhammel és dr. Friedlanderrel, akik mindketten remélik, hogy hajlandó idejönni és részt venni a boncolásban. Feltétlenül tudni szeretnénk, hogy az ön véleménye szerint az eset hasonló-e Carol Stewartéhoz, vagy valami másról van szó. Természetesen hajlandók vagyunk megfizetni a fáradozását. Na, mit mond?

– Szerintem összejöhet. – Jack próbált nem túl lelkesnek tűnni. Hirtelen új élet költözött bele. Az adott körülmények között úgy tekintett erre a lehetőségre, mint égi ajándékra, még ha nem is hitt az „égben”. A düh, a tehetetlenség és az önsajnálat helyét máris átvette a stratégiai tervezés. Vajon el tudja érni Warrent, hogy újra kölcsönkérje az Escalade-et?

– Örülnénk, ha sikerülne. Ötezer dollárt ajánlanánk fel a fáradozásáért, ez elfogadható önnek? Tudom, hogy ebben a szakmában ez jó napidíjnak számít. Én magam javasoltam, amikor kikérték a véleményemet.

– Ennyi tökéletesen elég. – Semmiképp sem utasított vissza valakit, aki pénzt kínált olyasmiért, amit ingyen is elvégzett volna. A pénz amúgy is kapóra jött, miután fizetés nélküli szabadságra küldték, bár ezt nem állt szándékában elárulni, nehogy visszavonják az ajánlatot.

– Akkor mondhatom, hogy benne van? – kérdezett rá Harvey. – Szeretnénk mielőtt nekilátni.

– Igazából csak azt kell kitalálnom, hogyan jutok oda.

– Ebben talán segíthetünk. Van egy ingajáratunk, amely a Zhao Szívcentrum és a kórház között közlekedik. Mindjárt utánanézek, és utána felhívom.

Megfelel így?

– Ez lenne a legpraktikusabb. – Miután kinyomta a telefont, Jack legszívesebben tapsikolt volna örömében. Néhány perce még azt sem tudta, mihez kezdjen magával. Most lehetőséget kapott rá, hogy újra belevesse magát a sűrűjébe, s ami a legjobb, Laurie még csak nem is sejtheti.

Újra kézbe vette a telefont, hogy a névjegyek közül kikeresse Warren számát. Kellett egy B terv, ha a kórház ingajárata mégsem működött. Míg arra várt, hogy Warren felvegye, eltűnődött a tényen, hogy Harvey következesen többes szám egyes személyben beszélt a Dover Valley Kórházról – vajon csak általános beszédfordulat ez nála, vagy neki is érdekeltsége van a kórházban? A gondolat Wei Zhao egyik megjegyzése nyomán ötlött fel benne. Egy pillanattal később a telefonja jelezte, hogy keresik. Megszakította a Warren felé irányuló eredménytelen hívást, hogy beszéljen Harvey-val, aki máris visszahívta.

– Szerencsénk van. Éppen van egy járművünk a városban, amelyik felveheti az Első sugárút 520. előtt. Milyen gyorsan tud elkészülni?

– Csak lemondom a pápa ebédmeghívását, és mehetünk is. – Jack alig mert hinni a fülének.

Harvey elnevette magát.

– Nagy csalódás lesz az egész katolikus világ számára. Oké, akkor az egyik Suburbanünk tizenöt perc múlva ott lesz az épület előtt, az utas felőli ablakon a maga nevével. A sofőr egyenesen idehozza a Dover Valley Kórházba, én pedig a recepciónál várom. Kérdés?

– Semmi sem jut az eszembe – felelte Jack. – Akkor nemsokára.

Néhány percig csak ült és a semmibe bámult, míg magában felidézte Wei Zhao különös ebédmeghívását, és hogy milyen dühös lett, amikor kiderült, hogy Wei lenyomoztatta. Az ösztöne azt súgta, hogy a kínai milliárdos és kiterjedt vállalata felelős mindenért, beleértve az ő kényszerszabadságát és öt – vagy, ha az új esetet is idesorolja, hat – ember halálát. Tudta, hogy nincs alapos oka ezt hinni, ám ez sem változtatott a meggyőződésén, és az adott körülmények között örült, hogy legalább lehetősége nyílik megtudni az igazat.

35

Csütörtök, 10.05

Az alagsori rakodórámpánál hagyta el az épületet, nehogy bárki meglássa. Semmiképp nem akart belefutni Laurie-ba, Paulba vagy bárki másba, aki kérdőre vonhatja. A 30. utcán nyugatra haladva érte el az Első sugárutat. Még most is gyérnek találta a forgalmat, ami arra utalt, hogy a város élete még nem tért vissza a szokott kerékvágásba.

Ahogy Harvey ígérte, a fekete Suburban közvetlenül az IOI főbejárata előtt várta. Noha a városban számtalan fekete Chevy Suburban szaladgált, önkéntelenül is eltűnődött azon, hogy ma reggel éppen ez követte-e az Uberjüket, majd haladt lépésben mögötte, mialatt visszatért a Közegészségügyi Laboratóriumból. Akárhogy is, a sötétített üvegre belülről egy lapot ragasztottak, rajta az ő nevével.

Egyenesen a járműhöz ment, és kinyitotta az ajtót, hogy beszálljon. Meglepetten látta, hogy az ülést már elfoglalja egy fiatal ázsiai férfi, aki becslése szerint a húszas évei közepén-végén járhatott.

Mielőtt szólhatott volna, az ajtónyitásra a férfi ki is pattant. Hétköznapi, mégis elegáns öltözéket viselt, és fittnek tűnt, mint egy igazi sportember.

– Mr. Stapleton? – kérdezte vaskos akcentussal.

– Az vagyok.

A férfi sietve kinyitotta a hátsó ajtót, hogy beszállhasson, mielőtt visszaült előre. Egy pillanattal később már indultak is. A gyér forgalomban gyorsan átszelték a várost.

Az autót egy másik ázsiai vezette, aki korban közel állhatott az anyósülésen utazó társához. Ő is választékosan öltözött. Jack nem tehetett róla, önkéntelenül is lenyűgözte ez a hétköznapi elegancia, amely éles kontrasztot alkotott a Z generáció öltözködési szokásaival.

Miután néhány percig teljes némaságban autóztak, és még az elöl ülők sem szóltak egymáshoz, Jack megpróbált beszélgetést kezdeményezni.

– Kösz, hogy felvettek – törte meg a hallgatást.

Éppen egy lámpánál álltak, a sofőr hátrafordulhatott felé.

– Szívesen. – Társával ellentétben úgy beszélt, mint egy tősgyökeres amerikai, ám ahelyett, hogy felvette volna a beszélgetés fonalát, hirtelen éles szóváltásba bocsátkozott társával. A mandarin nyelven zajló vita lezárására egészen a Lincoln-alagútig kellett várnia, ahol a két férfi újra megnémult.

– Valami gond van? – Jack egyszerre érezte magát kirekesztettnek és a lázas vita okának.

– Semmi gond – felelte egyszerűen a sofőr, minden további magyarázat nélkül.

– Az imént mandarinul beszéltek? – érdeklődött Jack merő kíváncsiságból.

– Igen – bólintott a sofőr.

Jack megvonta a vállát. Az sem zavarta, ha nem társalognak egymással. Legalább elgondolkodhatott azon, hogyan kezelje látogatását a Dover Valley Kórházban, ahol nyilván tudni akarják, milyen szerepet játszott az egész New Yorkot megbénító pánik kirobbanásában. Biztosan hallottak a fiaskóról, hiszen a hír pillanatok alatt bejárta az egész világot. Úgy döntött, önszántából nem említi az esetet. A kórházban nem feltétlenül tudnak az ő kényszerszabadságáról, vagy ha mégis, a média mostanra jó eséllyel azt is megszellőztette, hogy a polgármesternek bűnbakra van szüksége.

Fontosabbnak találta, hogyan viselkedjen magán a halottszemlén, és hogy kivel mennyire legyen erőszakos. Egy sor kérdés vár válaszra, mint hogy fizettek-e a Bannon családnak a fiuk szívéért, hogyan lett Wei Zhao Carol Stewart hagyatékának kezelője, vagy miként lehet ilyen tökéletes az egyezés a donorszív és a recipiens DNS-e között. Azon is eltűnődött, hogyan kerülhetne újra kapcsolatba a „császárral”, Wei Zhaóval. Végül úgy döntött, hiába is próbálna tervezni, legfeljebb rögtönözni képes annak fényében, amit megtud – kezdve Margaret Sorenson boncolásával.

Negyvenöt perccel később a két szoborszerű alak leszállította a Dover Valley Kórház főbejárata elé. Mielőtt a jármű megállapodott volna, az anyósülésen helyet foglaló férfi hirtelen felélénkült, és kipattant az autóból, hogy kinyissa neki a hátsó ajtót.

– Köszönöm, uram. – Jack kiszállt a Suburbanből. – Jót beszélgettünk.

A változékony északkeleti időjárásra jellemző módon hétágra sütött a nap, szemben az esős hideggel, amelyre aznap reggel ébredtek. Ahogy a kórház főbejárata felé indult, figyelmes lett az előző napinál jóval nagyobb forgalomra. Emberek jöttek– mentek, még egy szirénázó mentő is befutott, és csikorogva fékezett a sürgősségi bejáratánál. A futurisztikus építmény ettől valahogy igazi, funkcionáló közkórháznak tűnt.

Miután belépett a forgóajtón, és készült az információs pult felé venni az irányt, meglepetten szembesült a rá várakozó Harvey Lauderrel és Ted Markhammel, akik nyilvánvalóan pontosan tudták, mikor érkezik. Ahogy egymás mellett látta a két férfit, még jobban kiütközött a köztük lévő különbség. Noha egyikük sem nőtt túl magasra, Harvey még Tednél is alacsonyabb volt, miközben külső személyiségjegyei élesen eltértek: a vézna Ted valósággal hiperaktívnak tűnt a tömzsi és közönyös Harvey mellett, akinek tömpe orra és ritkás haja ugyanilyen éles kontrasztban állt Ted finom vonásaival és göndör fürtjeivel.

– Üdv újra nálunk. – Ted lelkesen megrázta Jack kezét, közben még a karját is megmarkolta, mintha rég nem látott barát lenne. – Remélem, ebből megszokás lesz. Tényleg örülünk, hogy újra a körünkben üdvözölhetjük. Köszönjük, hogy elfogadta a meghívást.

– Enyém a megtiszteltetés. – Jack kötelességének érezte, hogy Harvey kezét is megszorongassa, miközben eltűnődött azon, mi szólnának meghívói, ha tudnák, valójában mennyire értékeli a gesztusukat. Vagy azt, hogy épp most küldték kényszerű, fizetetlen szabadságra.

– Szóval, mi legyen? – érdeklődött Ted. – Harvey már mindent előkészített a boncoláshoz, de ha kipihenné az út fáradalmat, netán inna egy kávét, azzal sincs semmi baj. Csak önön múlik.

– Én azt mondom, legjobb túlesni a munkán. – Jacket meglepte, hogy a két orvos egy szóval sem említette New York teljes megbénulását. Talán annyira lekötötte őket a munkájuk, és azon belül is a saját gondjuk, hogy még nem is hallottak róla? Nem értette, miért nem hozzák fel a kérdést.

– Tökéletesen egyetértek – szólalt meg most először Harvey is. – Előbb a munka, aztán a szórakozás.

A kis csapat a liftek felé indult. Jack feljegyezte magában, hogy mindkét férfi műtősruhát visel hosszú fehér köpennyel. Nem is Harvey lepte meg, inkább Ted, akinek a közvetlensége valahogy nem illett az előttük álló komoly orvosi feladathoz.

– Úgy látom, ön is beöltözött – jegyezte meg. – Ez azt jelenti, hogy részt vesz a boncolásban?

Ted elnevette magát, bár inkább kényszeredetten, mintsem őszinte örömmel.

– Az túlzás, hogy részt veszek benne, legfeljebb csak megfigyelőként. Margaret volt a transzplantációs programunk első páciense. Legalább akkora csalódás és fájdalom számunkra az elvesztése, mint Carolé, ha nem nagyobb.

Ted láthatóan teljesen felpörgött. Nem érte be azzal, hogy egyszer megnyomta a hívógombot – vagy fél tucatszor lecsapott rá, miközben tekintetével a felvonók mozgását követte a kijelzőpanelen.

– Lenne egy kérdésem – szúrta közbe Jack.

– Ki vele.

– Margaret ismerte Carolt? Esetleg közelebbről?

– Minden bizonnyal ismerték egymást – bólintott Ted. – Itt a kórházban többször is találkoztak, de amennyire tudom, ez minden.

– A tetoválása alapján arra következtettünk, hogy Carol leszbikus volt – folytatta Jack. – Előfordulhat, hogy Margaret is?

– Nem hinném. Feleségül ment egy helybéli sráchoz. Miért kérdi?

Megérkezett a lift, kisorjáztak az utasok. Ted előreengedte Jacket.

– Csak tudni szeretném, előfordulhatott-e, hogy intim kapcsolatba kerültek egymással – felelte Jack, miközben beszállt.

– Nem gondolnám – jelentette ki Ted. – S azt sem, hogy ez számítana. – Belépett a fülkébe Jack mögött, majd Harvey zárta a sort.

Jack szerint nagyon is számított, de miután úgy tűnt, hogy Tedet kényelmetlenül érintik a kérdései, annyiban hagyta a dolgot. Ha Carol a szívdonorától kapta el a gyilkos betegséget – amit nagyon is lehetségesnek talált –, akkor Margaret csakis Carol útján fertőződhetett meg. Amikor először hallott Margaretről, azt gondolta, talán a transzplantáció során kapta el a vírust, de minél többet töprengett ezen, annál kevésbé tűnt valószínűnek. Elhanyagolhatónak látta az esélyt, hogy egy másik donor ugyanazt az ismeretlen vírust hordozta volna. Az 1980-as évek szervátültetett betegeinél a HIV kapcsán talán előfordult ez, de akkoriban a HIV összehasonlíthatatlanul szélesebb körben terjedt.

– Dr. Friedlander és dr. Lin is csatlakozik hozzánk a boncoláson – jelezte Ted, amint a fülke emelkedni kezdett.

– Szóval nagy buli lesz – vette elő Jack az egyik kedvenc szófordulatát.

– Akasztófahumor – csóválta a fejét Ted ugyanúgy, mint amikor azt tudakolta tőle, hogy részt vesz-e a boncoláson.

– A szakmával jár, nem igaz, Harvey? – kérdezte Jack.

– Sok igazságügyi orvosszakértő a humor révén birkózik meg a rideg valósággal, amellyel napról napra szembesül – felelt mereven Harvey, vagyis lényegében egyetértett vele.

A hullaházban Jacket újabb döbbenet várta. Harvey említette, hogy kivételes a felszereltségük, ám ezzel még nem mondott semmit. Ha mindezt összevetette azzal, amihez az IOI-ben szokott, a boncterem annyira különbözött, amennyire egy első világháborús felcser orvosi sátra eltér napjaink modern hibrid műtőitől. Minden eszköz vadonatújnak tűnt, beleértve a rozsdamentes acél boncasztalt is. Magát a helyiséget fehér kompozit anyaggal burkolták, még a mennyezetet is. A fehér padló a könnyebb takarítás végett ívelten csatlakozott a falakhoz. Nemcsak hagyományos röntgent látott, de 3D-s virtuális képalkotó eszközt is.

– Nem viccelt – füttyentett Jack.

– Dr. Zhao megengedte, hogy részt vegyek a tervezési folyamatban – árulta el Harvey büszkén. – Több javaslattal is éltem. A boncterem biztonsági szintje megfelel egy hármas szintű laborénak.

– Lenyűgöző – ismerte el Jack. – Merő kíváncsiságból, önnek van valamilyen részesedése a kórházban?

– Hogyne, természetesen. Ahogy mindnyájunknak. Dr. Zhao szilárd meggyőződése, hogy ettől is szorosabb lesz köztünk a kötelék. Itt igazi csapatmunka folyik, ezért mindnyájan rendelkezünk egy szerény tőkehányaddal.

– Pontosan – szúrta közbe Ted.

– Érdekes. – Nem mintha Jacket meglepte volna a dolog. Wei maga is beszélt erről.

– Milyen biztonsági szinten szeretne dolgozni? – érdeklődött Harvey. – Mint említettem, felmehetünk egészen a hármas szintig, de úgy véljük, ide elég lesz a szokványos csomag, arcvédővel, latexkesztyűvel és a többivel.

– Nekem is megfelel így. – A korábbi eseteknél megszokta az űrruhát, de most, hogy egyre inkább egy HIV-szerű retrovírust tartott felelősnek, már nem tűnt indokoltnak ekkora elővigyázat. Ebben a pillanatban dr. Stephen Friedlander és elválaszthatatlan társa, dr. Han Lin bukkant fel. Mindketten ugyanúgy beöltöztek, mint Ted és Harvey, csak még műtőssapkát is húztak, a nyakukban pedig maszkot viseltek. Láthatóan a műtőből jöttek.

– Köszönjük, hogy újra idefáradt – vette át a parancsnokságot Stephen, míg Han helyeslően mosolygott. Stephen látványos gesztussal megszorongatta a kezét, és sokáig el sem engedte. – Nagyon hálásak vagyunk, amiért itt van. Sajnálattal hallottuk, mekkora felfordulás támadt New Yorkban, és hogy ennek kapcsán önt is rossz színben tüntették fel.

Jack összerezzent. Helyben vagyunk, gondolta.

– Amikor ilyen nevetséges históriákat hallok, külön hálás vagyok, hogy vidéken élhetek – folytatta Stephen, miközben tovább szorongatta a kezét. – Nálunk nem létezik ez a fajta bürokrácia, amivel önöknek nap mint nap meg kell küzdeniük. Számomra ebből az derül ki, hogy bizonyos körülmények között a túl alapos tervezésnek is megvannak a hátulütői, nem gondolja?

– Azután már csak egy elégedetlen munkavállaló kell, és máris kész a robbanóelegy. – Jack kezdett megnyugodni. Stephen egyértelműen az áldozatot látta benne, nem a bűnöst, vagyis az ő álláspontját osztotta.

– Nos, örülünk, hogy ez a szerencsétlen epizód nem törte meg a lelkesedését. Örömmel látjuk, hogy segít megoldani a problémánkat. – Stephen eleresztette a kezét, és összeütötte két tenyerét, mint aki alig bír uralkodni az izgatottságán. – Hadd mondjam el, miért is lelkesít minket ennyire a jelenléte. Miután lehetősége nyílt megtekinteni Carol Stewart beültetett szívét, amire nekünk sajnálatos módon nem volt alkalmunk, értékes adalékokkal gazdagíthat minket. Az érdekelne bennünket, hogy klinikai értelemben mennyiben hasonlít Carol szíve a Margaret Sorenson mellkasába ültetett szívhez, és tudjuk, hogy ezt az összehasonlítást csak ön végezheti el, miután látta mindkét szívet.

– A sebészeti munka pontossága érdekli? – Jack emlékezett rá, milyen lenyűgözőnek találta a munka minőségét.

– Az összkép a maga teljességében. A sebészi munka minősége csak egy a szempontok közül, de ugyanilyen fontos a szív elhelyezkedése a mellüregben, a szívburok gyógyulásának előrehaladottsága, a koszorúerek állapota. A két eset között akadtak módszertani különbségek, amelyek taglalásával inkább nem untatnám, ugyanakkor a sajnálatos tény, hogy mindkét páciens a beavatkozást követő néhány hónapon belül elhunyt, megnyitja előttünk azt a ritka lehetőséget, hogy elvégezzük az összehasonlítást, és eldöntsük, melyik módszer az alkalmasabb, Carolé vagy Margareté. Igyekszünk, hogy valami pozitív hozadéka is legyen e két fájdalmas tragédiának. Tud követni?

– Azt hiszem, képes leszek elvégezni az összehasonlítást – bólintott Jack, aki magában máris próbálta részletesen felidézni, mit látott és gondolt Carol mellkasának felnyitásakor, majd később, miután eltávolította a tüdőt és a szívet, aztán a legvégén, amikor a heges szívburok megnyitásával feltárta a szív belsejét. Annyira feltétlenül emlékezett, hogy az összevetés ne okozzon számára túl nagy gondot.

– Akkor rendben vagyunk. – Stephen összecsapta két kezét. – Dr. Lauder bekíséri az öltözőbe. Találkozzunk a személyes védőfelszerelések felhúzásakor. Dr. Lauder megkérdezte, milyen biztonsági szintet választ?

– Ezen már túl vagyunk – felelt Harvey. – Beéri az általános óvintézkedésekkel.

– Pompás. Akárcsak mi.

Az öltöző legalább olyan elegánsnak tűnt, mint amilyen modernnek a boncterem. Harvey-tól kapott műtősnadrágot és felsőt, míg a saját ruháit elzárhatta az egyik szekrénybe. Mialatt a felsőjét húzta, Harvey visszatért és megkérdezte, hogy vannak-e különleges igényei.

– Különleges igényeim? – ráncolta a homlokát Jack. – Azt hittem, csak megfigyelő leszek…

– Azt akarják, hogy maga hajtsa végre a boncolást. Én majd segédkezek, ha óhajtja, de rendelkezésre áll két technikus is. Ez így megfelel önnek?

– Hogyne, semmi gond. – Jack igazából szívesebben is végezte el a boncolást. Ha másokat figyelt, gyakran bosszankodott, amiért túl sokat beszélnek, nehézkesen haladnak, vagy ami a legrosszabb, nem értik a dolgukat. Mivel előző életében szemorvosként dolgozott, tökélyre fejlesztette a szem-kéz koordinációját, és a lehető leghatékonyabban gazdálkodott az idejével. Nem tudta, Harvey milyen képességekkel rendelkezik – vagy éppen nem rendelkezik –, ezért kicsit aggódott is, hogy ugyanolyan ötletszerűen dolgozik, mint ahogy öltözködik. Megnyugtatta a tudat, hogy a saját kezében érezheti a szikét, az ollót és minden más eszközt.

36

Csütörtök, 11.30

Rövid úton eldöntötte magában, hogy a Dover Valley Kórház boncterme nemcsak a szemet gyönyörködteti, de páratlan munkakörülményeket is nyújt. Még lágy szimfonikus zene is szólt a háttérben, ami eszébe juttatta, hogy előző életében mennyire szeretett műteni. Boncolás során először hallgatott zenét. Eddig nem érezte hiányát, most azonban úgy gondolta, feltétlenül javasolni fog egy-két változtatást az új boncterem tervezéséért felelős bizottságnak.

Heten tartózkodtak a helyiségben, beleértve a két technikust is, akikről Harvey ugyan említést tett, de formálisan nem mutatta be őket. Mindenki egyforma halványzöld öltözetet viselt maszkkal. Jack a páciens jobb oldalán állt Stephennel, míg a szemközti helyet Harvey és Ted foglalta el. Dr. Han Lin az asztal végébe húzódott, háta mögött a két technikussal. Jack odavitette a tálcát a saját oldalára, hogy ő maga vegye kézbe a kiválasztott eszközt, ne Harvey-tól vegye át. Tette ezt abban a szilárd meggyőződésben, hogy a borotvaéles eszközök adogatása balesetet okozhat, amit különösen most igyekezett elkerülni.

Amint végeztek a külső vizsgálattal – miközben Beethoven III. zongoraversenyének futamai szinte teljesen beleolvadtak a háttérbe –, kézbe vette a szikét. Miután megkérdezte Stephent, nem bánja-e, ha átmetszi a nő szépen gyógyuló műtéti hegeit, megejtette a módosított Y alakú bevágást, amit Carol Stewart esetében is használt.

Gyorsan és hatékonyan dolgozott. Noha tudta, hogy minden jelenlévőt kizárólag a szív érdekel, a szokott rutint követte, és elsőként a hasüreget tárta fel. Sosem változtatott a bevett renden, nehogy egyetlen lépés is kimaradjon. Ezt ki is fejtette közönségének, mely megértéssel fogadta a döntést. Stephen és Ted kissé megszeppenten állt a boncolás közben, amit megértett – végtére is a halottszemle nem tartozott a munkaköri leírásukba, és egy kívülálló számára sosem könnyű megemészteni a látottakat.

Miután eltávolítás nélkül ellenőrizte a teljes emésztőrendszert, kiemelte és az egyik technikusnak adta a beleket, hogy mossa át őket. Ezután vizsgálta meg a hasüreg fennmaradó tartalmát. Nem talált más patológiás változást, csak az epehólyag, a lép és a vese minimális gyulladtságát. Tájékoztatta a jelenlévőket, hogy Carol Stewartnál ugyanerre az eredményre jutott, melyről mikroszkópos vizsgálatra kiderült, hogy az enyhe disszeminált intravaszkuláris koaguláció tünete.

– A gyulladás mértéke megegyezik azzal, amit Carol esetében tapasztalt? – kérdezte Ted, miközben Jack feltartotta a felvágott vesét, hogy mindenki jól láthassa.

– Azt mondanám, csaknem megegyező. Amikor először láttam ezt, hantavírusra gyanakodtam, miután a halálos hantavírus pulmonáris szindróma esetén jellegzetes tünet a fent említett belső szervek károsodása, a hantavírusra elvégzett tesztek azonban negatívak lettek, akárcsak azok, amelyek a súlyos légzőszervi megbetegedést okozó vírusokra irányultak.

– Akkor továbbléphetnénk? – kérdezte Stephen. – Hannal délben találkozónk van egy élő pácienssel.

Jack nem válaszolt. Már így is sokkal gyorsabban dolgozott, mint bármely általa ismert szakember. Nem tehetett róla, de jelenlegi túlérzékeny állapotában bosszantónak találta Stephen egyre nyilvánvalóbb türelmetlenségét és leereszkedését – annál is inkább, mert előző nap még semmi ilyet nem tapasztalt.

Kézbe vette a fogót, amelyet még a boncolás megkezdése előtt igényelt, hogy átvágja a Margaret szegycsontját egyben tartó drótokat. Minden vágásnál fémes csattanás hallatszott, majd az asszisztensként ténykedő Harvey eltávolította a fémszálat. Miután az utolsó huzalt is átvágták, a szegycsont hallható pukkanással szétnyílt.

Jack ekkor néhány törlőkendővel megfogta a fűrészes éleket, azután egyetlen határozott mozdulattal szétfeszítette a szegycsontot. Az éles reccsenés nyomán – melyről tudta, hogy az elpattanó bordák zaja – immár láthatóvá vált a mellüreg, amelyet jórészt a fakó színű, felduzzadt tüdő töltött ki. A saját burkában rejtőző szív még nem került napvilágra. Jack a helyükön hagyta a törlőkendőket, nehogy megvágja magát az éles csonttal.

Stephen a nyitott seb fölé hajolt.

– Nem bánja, ha kitapintom a szívburkot? – kérdezte.

– Csak tessék. – Jacket meglepte a kérés. Valahogy nem illett az önmagát és másokat tökéletesen uralma alatt tartó sebészhez.

– Úgy érzem, a hegesedés teljesen normális – jelentette ki Stephen, ahogy ujjbegyeit többször is végigfuttatta a szöveten. Azután előremutatott. – Itt zártuk le a perikardiumot. – Kiegyenesedett, és visszahúzta a kezét. – Ön szerint a hegesedés mértéke megegyezik azzal, amit Carolnál tapasztalt?

Stephen nyomán Jack is kitapintotta a két tüdőlebeny közti szövetet. Carol esetében ezt csak azután tette meg, hogy eltávolította a tüdőt és a szívet, ezért nem végezhetett pontos összehasonlítást, de így is érzékelte az egyezőséget. Bólintott.

– Ezen a ponton felnyitotta Carol szívburkát? – tudakolta Stephen.

– Nem. Azt csak azután tettem meg, hogy egy lépésben eltávolítottam a tüdőt és a szívet. Most is ugyanezt tegyem, vagy szívesebben vennék, ha még kiemelés előtt nyitnám meg a szívburkot, hogy a maga helyén láthassák a szívet?

– Szerintem használja ugyanazt a technikát, amit Carol esetében. – Ted most először szólalt meg. – Csak így tud megalapozott összehasonlítást végezni.

Stephen egyetértett vele.

– Csak rajta, kövesse a bevett eljárásrendet.

Jack a szikénél biztonságosabbnak tartott boncolóollóval kiszabadította a tüdőt és a szívet, majd mindkettőt egyben kiemelte a mellüregből. A súlyos hústömeggel egyenesen a közeli pulthoz lépett, hogy ráhelyezze a mérlegre.

– Súlyosabb a szokásosnál? – kérdezte Stephen, miután leolvasta az eredményt.

– Sokkal súlyosabb. – Jack elkezdte felnyitni a szívburkot, mint azt Carolnál is tette, hogy felfedje magát a szívet. – Tekintélyes mértékű szöveti hegesedést láthatunk, de ez normális.

Stephen és Ted közelebb hajolt, hogy felmérje az immár teljesen feltárt szívet.

– Én mondom, teljesen normálisnak tűnik – állapította meg Ted. – Tökéletes az orientációja. Még impozánsabb látvány, mint vártam. Nagyon-nagyon boldog szív benyomását kelti.

– Egyetértek – bólintott Stephen. – Talán szerénytelenül hangzik, de tökéletes munka.

– És tökéletes donorszív – tette hozzá Ted.

– Hogyan viszonyul Caroléhoz? – fordult Stephen Jack felé. – Ha mindenképpen állást kéne foglalnia, hogy ön szerint melyik szívátültetés sikerült jobban, mit mondana?

– Nem tudnám, mit mondjak – gondolkodott el Jack. – Számomra egyenértékűnek tűnnek.

– Akkor lássuk a vérellátást. Az aorta jónak tűnik, de a többi helyen lehetnek eltérések.

Jack félretolta a felduzzadt jobb oldali tüdőlebenyt, hogy megmutassa az alsó és a felső üres visszeret, a vénás vért összegyűjtő vena cava inferiort és superiort. A folyadékkel teli tüdő igencsak megnehezítette a munkáját.

– Miért nem távolítja el a tüdőt? – kérdezte Stephen. – Látni szeretném a szívhez közeli pulmonáris érrendszer elhelyezkedését a szívhez viszonyítva.

Jack eleinte nem tudta pontosan, mit akar Stephen, aztán megértette. Nem a tüdő érdekelte, hanem azok a vénák, amelyekkel a transzplantáció során bekötötte a szívet. Ezúttal is az ollót használta, hogy leválassza a tüdőlebenyeket a szívről. Ezzel láthatóvá vált a teljes vérellátó rendszer. Hátralépett, hogy helyet adjon Stephennek és Tednek. Míg ők nézelődtek, egyenként lemérte a tüdő két felét.

– Ez egészen fantasztikus – hallotta Stephent. – Nem akarom tömjénezni magam, de ennél jobb munkát nem is végezhettem volna.

– A rutin meg az évek – mosolygott Ted –, de persze igazad van. Minden szépen begyógyult, gyulladásnak semmi nyoma. Ugyanazt látni, mint Carol második boncolásakor. Szerintem pénzfeldobással kell majd eldönteni, melyik módszer jobb. Te mit gondolsz?

– Egyet kell értenem – bólintott Stephen. – Hát maga, dr. Stapleton? Lát bármi különbséget Margaret és Carol anasztomózisa között?

– Semmit az égvilágon. Számomra is teljesen egyformák.

– Akkor meg is vagyunk. Nem vártunk semmilyen különbséget, és úgy tűnik, nincs is. – Felnézett a faliórára, mint aki máris távozni készül.

– Szerintem látniuk kell a tüdő belsejét – indítványozta Jack. Nem várt válaszra, csak fogta az egyik hosszú pengéjű műtőkést, hogy több helyen bemetszést ejtsen a normális körülmények között levegővel telt és szivacsos szerkezetű parenchimába. A kés nyomán felfakadt az ödémás folyadék, amely belülről mintha szétfeszítette volna a tüdőt. A folyadékban vért, gennyet és szövetdarabkákat lehetett látni.

– Hű – füttyentett Ted. – Ez egészen drámai. Ilyesmit nem láttunk Carolnál.

– Csak mert addigra elszivárgott a folyadék nagy része. Most láthatják, mire képes az immunrendszer, amikor igazán felpörög és létrehoz egy citokinvihart. Nincs semmi titok abban, hogy mi okozta ezeknek az embereknek a halálát. Egy rosszindulatú vírus.

– Még mindig úgy gondolja, hogy fertőzés áll a háttérben? – húzta fel a szemöldökét Stephen. – Mi továbbra is fehérjeoldalról közelítünk. Lehet, mondjuk, egy prion.

Jack megdermedt. Ez még nem jutott eszébe, ám amint belegondolt, el is vetette.

– A prionok csak az idegrendszert támadják, nem a tüdőszöveteket. Nem, ez csakis vírus lehet, bár be kell vallanom, hogy bizonyos aspektusai nem túl logikusak.

– S melyek lennének azon? – kérdezte Stephen atyai hangon.

– Ez már a negyedik eset, amelyet látok. Valamennyi pontosan ugyanolyan, ami számomra egyértelműen fertőzésre utal. Ha találgatnom kéne, azt mondanám, hogy Carol Stewart volt az első beteg, ő adta tovább a vírust mindenkinek, akivel testi kapcsolatba került. Több okból is úgy gondolom, hogy egy retrovírussal van dolgunk. Miután Carolon nemrég hajtottak végre szívátültetést, és sosem szenvedett semmilyen légzőszervi betegségtől, okkal feltételezhetjük, hogy a fertőzést a donortól kapta el, aki egy olyan ismeretlen retrovírust hordozott, mely ugyanúgy testnedvek útján terjed, mint a HIV.

– Azért ez elég merész feltételezés – közölte Stephen változatlan hangnemben. – Meg kell adni, gazdag a fantáziája, de azt még mindig nem árulta el, hogy mit talál logikátlannak.

– Magát Margaretet – adta meg a választ Jack. – Úgy tudom, ismerték egymást Carollal, a testnedveik azonban nagy valószínűséggel nem érintkeztek. Ez azt jelenti, hogy Margaretnek ugyanúgy a donortól kellett volna elkapnia a fertőzést, mint Carolnak, márpedig ha ez az ismeretlen retrovírus nem széles körben elterjedt, ahogy nem az, az újabb fertőzés valószínűsége elhanyagolható.

– Már értem, mire gondol – bólintott Stephen.

– A Margaret által kapott donorszív mennyire egyezett? – tette fel a kérdést Jack.

Egy pillanatig sem Stephen, sem Ted nem válaszolt. Végül Ted tette meg.

– Kielégítően egyezett, máskülönben nem hajtottuk volna végre a műtétet.

– Honnét származott? – firtatta Jack. – Helyből vagy máshonnét?

– Utána kell néznem – felelt Ted. – Így most nem emlékszem.

– Margaret nagy mennyiségben kapott immunszuppresszánsokat, ellentétben Carollal?

– Nem. Csak a szokott mennyiségben.

– Amennyire látom, a szívben nyoma sincs semmilyen gyulladásnak. Nincs túl sok tapasztalatom a recipiensek utókezelésében, de általában nincs valamilyen kilökődési jelenség, amelyet kordában kell tartani?

– A szervbank igyekszik biztosítani a lehető legjobb egyezést, hogy ezt minimalizálja – magyarázta Ted.

– Bocsássanak meg, uraim, hogy félbeszakítom a diskurzust – emelte fel a hangját Stephen –, de szeretnék köszönetet mondani dr. Stapletonnak. A boncolás sok mindenre rávilágított, viszont alig néhány perc múlva végre kell hajtanom egy szervátültetést. Ha megbocsátanak… – Választ sem várt, csak elindult a kijárat felé, hogy az öltözőben levegye magáról a védőfelszerelést. Dr. Han Lin szótlanul követte.

– Nekem egy egész klinikára való pácienst kell ellátnom – élénkült fel Ted. – Hadd mondjak én is köszönetet, amiért idefáradt, dr. Stapleton. Nagyon fontos részletekkel gazdagított minket. Remélem, nemsokára újra találkozunk. – Elindult az ajtó felé, amely mögött Stephen is eltűnt.

Jack még most is a hosszú pengéjű bonckést szorongatta, és úgy érezte, mintha faképnél hagyták volna. A három orvos olyan váratlansággal és hirtelenséggel távozott, hogy reagálni alig maradt ideje. A jelenet élesen ellentmondott a korábbi nyájas fogadtatásnak. Miután megkapták tőle, amit vártak, láthatóan esélyt sem akartak adni neki, hogy feltehesse legsürgetőbb kérdéseit. Elnézett Harvey felé, akit lefoglalt a boncolás utolsó jelentős művelete, a koponyatető eltávolítása, és felötlött benne, hogy talán szolgálhatna néhány válasszal, ám ahogy látta küszködését az egyszerű feladattal, nem sok esélyt adott erre. Stephennel és Teddel összehasonlítva Harvey egyszerű technikusnak tűnt, ráadásul azóta óvakodott tőle, hogy előző nap titokban értesítette Wei Zhaót a látogatásáról. Akármi folyt a Dover Valley Kórház falai között, tartott tőle, hogy Harvey is benne van. Stephen és Ted érintettségéről egyelőre nem tudott semmit.

– Lát bármilyen kóros elváltozást az agyban? – tért vissza a boncasztalhoz.

– Egyelőre nem – felelte Harvey. – Remélem, nem bánja, hogy kiszorítottam a technikusokat.

– Cseppet sem. – Jack eldöntötte magában, hogy Harvey aligha alkalmas forrás. – Amit azt illeti, én itt végeztem is. Megkérem, hogy fejezze be helyettem. Feltennék a sebészeknek néhány kérdést, amire eddig nem nyílt alkalmam, és nem szeretném, ha időközben elhagynák a hullaházat.

– De hát még nem végzett! – panaszolta fel Harvey.

– Ugyan már. Csak annyi a dolga, hogy megvizsgálja az agyat, és mintákat vegyen a mikroszkópos vizsgálatokhoz. Önnek ez bizonyára nem okoz gondot. Úgy vélem, mindenben dr. Friedman és dr. Markham rendelkezésére álltam, ez pedig mégiscsak a Morris megyei orvosszakértő ügye.

– Nem, mert ki lett írva a Dover Valley Kórházra – árulta el Harvey. – Ha meg akarja kapni a pénzét, maradnia kell, hogy befejezze a boncolást.

– Azt hiszem, ezt inkább a pénzügyessel vitatom meg. – Jack eddig is gyanította, hogy Harvey lusta és alkalmatlan, de mivel egy alig tízperces munkáról beszéltek, vélhetően így is több érdemet tulajdonított neki, mint járt volna.

– Csak tessék – mormolta maga elé Harvey.

37

Csütörtök, 12.27

Tudta, hogy a kimerítő nap felőrölte minden önuralmát, ezért gyorsan véget vetett a szóváltásnak. Sietős léptekkel indult a fertőtlenítő felé, abban a reményben, hogy még ott éri Tedet, de a férfi sajnos már elment. A helyiséget abban az esetben használták fertőtlenítésre, ha a boncterem 3-as szintű laborként üzemelt. Itt vetették le a kesztyűt, a cipővédőt és az eldobható műtősruhát, illetve hagyták hátra a később fertőtlenítendő arcvédőt. Jack menet közben szabadult meg mindezektől, mielőtt kilépett a folyosóra. Itt gyorsított, szinte futva indult az öltöző felé. Ahogy benyitott, kis híján feldöntötte Tedet, aki épp kifelé igyekezett. A sebész ugyanúgy öltözött, mint korábban: fehér ingbe, mértéktartó nyakkendővel és hosszú, ropogósra keményített fehér köpenybe.

– Bocsásson meg – szabadkozott Jack.

– Ugyan, nincs miért. Hé, máris végzett a boncolással? Meg kell adni, tényleg érti a dolgát…

– Átadtam a terepet Harvey-nak. Jobbára végeztem a munkával. Most pedig lenne néhány kérdésem, ha nem bánja.

– Attól tartok, ez most nem megy. – Ted félretolta az útjából, és kinyitotta a folyosóra vezető ajtót. – Ahogy odabent is mondtam, egy egész klinikára való pácienst hanyagoltam el csak azért, hogy jelen lehessek Margaret boncolásán. Igazán hálás vagyok a közreműködéséért, de most mennem kell.

Mielőtt Jack válaszolhatott volna, Ted már ki is lépett és csukta volna az ajtót. Jack kitette a karját, és futva Ted után indult, aki szokott módján, szapora léptekkel haladt.

Miután nem is kis erőfeszítés árán utolérte, elkapta a karját, és megállította.

Legnagyobb döbbenetére Ted dühödt mozdulattal kitépte magát a szorításából.

– Ne merjen kezet emelni rám – vicsorogta.

A korábbi szívélyes fogadtatás után Jack teljes értetlenséggel fogadta a kirohanást. Megadóan felemelte a kezét.

– Sajnálom. Nem akartam megbántani.

– Nagyon nincs ínyemre a modora. – Ted elsimította fehér köpenye ujját, majd anélkül, hogy választ várt volna, sietős léptekkel továbbindult a felvonók felé, ahol gyors egymásutánban többször is lenyomta a hívógombot.

Jack másodszor is utolérte.

– Akkor is fel kell tennem néhány kérdést – közölte, nem minden él nélkül. Ted meglepő viselkedése összezavarta és felbőszítette. Leginkább az utóbbi.

– Talán majd máskor. – Ted tekintete ide-oda járt, ahogy próbálta megállapítani, melyik fülke érkezik meg elsőként.

– Elmentem Bannonékhoz – árulta el neki Jack. – Az ő fiuk volt a donor, akinek a szívét Carol Stewart kapta. Az a benyomásom támadt, hogy lefizették őket. Tud erről bármit?

– Semmit az égvilágon. – Ted arrébb lépett egy ajtóval, amikor felgyulladtak felette a fények. – Mint tudja, én a recipienssel foglalkoztam. Miként az összes központ, mi is élesen különválasztjuk a recipiens és a donor érdekeit, hogy az etikátlan gyakorlatnak még a látszatát is elkerüljük.

A fülke megérkezett, az ajtó kinyílt. Ted sietve beszállt.

– Mivel magyarázza, hogy Carol és a donor szívének DNS-profilja megegyezett? Kétszer is lefuttattuk a tesztet.

– Gőzöm sincs. – Ted megnyomta a második emelet gombját. Az ajtó csukódni kezdett.

Jack megragadta a peremét, és ezzel megállította.

– Hogyan lett dr. Wei Zhao Carol hagyatékának kezelője?

– Honnét tudhatnám? – nyögött fel Ted. – Eressze el az ajtót, vagy hívom a biztonságiakat.

Jack vonakodva visszahúzta a kezét. Az ajtó újra kinyílt.

– Választ kell kapnom a kérdéseimre – jelentette ki. – Addig nem nyugszom.

– Rossz helyen kopogtat. Kérdezze dr. Zhaót. Ő talán segíthet. Egy pillanattal később Jack már csak a zárt ajtó fényes fémfelületét látta maga előtt. Feltoluló haragjához teljes értetlenség társult. Egyszerűen nem értette, mi okozta dr. Markham hirtelen pálfordulását. Az egyik pillanatban barátian szívélyesnek tűnt, a másikban ridegen távolinak. Stephen esetében nem döbbentette meg ennyire a változás. A szemében ő sosem tűnt igazán őszintének.

Ahogy visszaindult az öltöző felé, próbálta felidézni, pontosan mit mondott, amikor az orvosok hirtelen elveszítették érdeklődésüket, és a távozás mellett döntöttek. Közvetlen azután történt, hogy felvetette, egy transzplantáció esetén valaminek csak utalnia kéne a kilökődés jelenségére. Carol Stewart előtt mindössze egy olyan pácienst boncolt, akin szívátültetést hajtottak végre. Ez még a gyakorlati ideje alatt, Chicagóban történt, mégis élénken emlékezett a gyulladásos tünetekre mind a szívburkon, mind magában a szívben. Azt sem felejtette el, hogy ott is külön kiemelték a szerencsés egyezést.

Miközben áthúzta az ingét és nekiállt megkötni a nyakkendőjét, a koncentráció valamelyest megnyugtatta.

– Micsoda nap – mormolta maga elé. Ösztönösen tudta, hogy a harag és az iméntihez hasonló jelenetek nem fogják átsegíteni az előtte álló öt-hat órán, ezért próbálta számba venni a lehetőségeit. Nem tartott soká. Visszamehetett a városba, és megpróbálhatott részt venni a vírus azonosításában, ám amint ez felötlött benne, azonnal el is vetette. Szinte semmit sem tudott a bioinformatikáról. Az sem jöhetett szóba, hogy hazamenjen. Semmi pénzért nem ücsörgött volna a kanapén, hogy semmitmondó társalgást folytasson Sheldon és Dorothy Montgomery-vel. Persze megpróbálhatott közelebb kerülni Emmához, de ez a kilátás még jobban nyomasztotta, mint a jelenlegi helyzet. JJ-vel is eltölthetett volna némi időt, de ő csak fél öt után jön haza az iskolából.

Vállára vetette a dzsekijét, és kilépett a hullaház öltözőjéből. Bármekkora csalódást okozott neki az ittléte, úgy gondolta, még nem hagyja el a Dover Valley Kórházat. Ted felvetése járt a fejében. Talán tényleg Wei Zhaónak kell feltennie a kérdéseit – de hogyan? Ilyen biztonsági intézkedések mellett nem mehet csak úgy oda és kopogtathat be az ajtaján. Előző nap is csak Ted és Stephen juttatta be őt a férfi házába. Talán ez újra beválhat. S mivel Stephen éppen operált, megint csak Ted maradt.

Visszatért a liftekhez, és felment a másodikra. Ted irodáját vette célba, melynek elhelyezkedését pontosan ismerte, hála a férfi előző napi szívélyességének. Nem tudta, milyen fogadtatásra számítson azután, hogy kurtán-furcsán elváltak, de bízott abban, hogy valami majd csak eszébe jut. Az egyik legnagyobb erősségének tartotta, hogy bármilyen helyzetben feltalálja magát.

Ahogy átsétált a szívcentrumon, látta, hogy Ted egyáltalán nem túlzott. A klinikán hemzsegtek a vizsgálatra váró páciensek. Elhaladt a recepciós pult mellett, Ted irodája felé. Hasznosabbnak gondolta, ha az egyik ügyintéző helyett Ted titkárnőjével beszél, aki előző nap kávéval kínálta.

Ahogy közeledett, már látta Ted irodájának bezárt ajtaját. Nem tudta, hogy ezt jó vagy rossz előjelnek vegye-e. Ted odabent van, vagy a rendelőben fogadja a rá váró pácienseket? Abban a reményben, hogy legalább ezt kiderítheti, közelebb lépett a titkárnőhöz, aki éppen gépelt, de felnézett, amint tudatosult benne a jelenléte. Azonnal látszott, hogy felismerte, mégis leplezni próbálta ezt a tényt a kérdéssel, hogy miben segíthet.

– Beszélnem kell a doktor úrral – közölte vele.

– Megnézem, ráér-e. Mit mondjak, ki keresi?

– Dr. Denton Cooley. – Hirtelen ötlettől vezérelve Amerika egyik leghíresebb szívsebészének nevét adta meg, mely akkor is nagy hatást gyakorolhatott Tedre, ha Cooley nemrégiben elhunyt. Azt nem tudta megmondani, hogy a titkárnő emlékezik-e a valódi nevére, amit előző nap elárult neki, mindenesetre egyetlen szó nélkül eltűnt a belső irodában.

Merő megszokásból számolta a másodperceket, míg a titkárnő távol volt. Jól tette. Tíz másodperc sem telt el, mielőtt a nő visszatért.

– Sajnálom, de a doktor úr nem elérhető. Épp most ment el.

– Érdekes – jegyezte meg újfent Jack. – Nyilván vele beszélt, mert azt hamarabb is látta volna, ha nincs bent. Ez azt jelenti, hogy le akar rázni. Kérem, menjen vissza, és mondja meg neki, hogy nem megyek sehová, amíg nem beszélek vele. Ott fogok várni. – Jack a falhoz állított modern kanapéra mutatott, mielőtt odalépett és helyet foglalt. Maga mellé tette összehajtott dzsekijét, azután mosolyogva nézett fel a titkárnőre.

A nő lába egy pillanatra a földbe gyökerezett. Sem az asztalához nem ült le, sem a belső irodába nem tért vissza, csak zavart és értetlen kifejezés jelent meg az arcán, amiért rajtakapták a nyilvánvaló hazugságon. Végül összeszedte magát annyira, hogy újabb tíz másodpercre eltűnjön az ajtó mögött.

Nem lévén más dolga, Jack felvett egy kórházigazgatásról szóló szaklapot, és böngészni kezdte. Jobbára hirdetésekből állt. Miután visszatért, a titkárnő tüntetően kerülte a tekintetét, csak visszaült az asztalához, és tovább gépelt. Jack vetett egy pillantást az órájára. Az időpont, 12.48, megmagyarázta éhségérzetét. Bárcsak vett volna legalább egy szendvicset a kórházi büfében, hogy ne korogjon így a gyomra. Azután erőt vett magán. Addig nem mozdul innét, amíg Ted fel nem bukkan.

Sajnálatos módon – vagy szerencsére, attól függően, mibe torkollt volna a találkozásuk – Ted nem jelentkezett. Annál inkább négy nagydarab, szigorúnak tűnő, ropogós uniformist viselő ázsiai biztonsági őr. Felbukkanásuk készületlenül érte Jacket, aki figyelemelterelésül beleolvasott egy cikkbe, amely a járóbeteg-ellátás gazdasági vonzatait taglalta. Csak azután tudatosult benne az őrök jelenléte, hogy félkörben felálltak előtte. Valamennyien fiatalosnak és sportosnak tűntek. Valamennyien sötét napszemüveget viseltek. És nem mosolyogtak.

Ellentétben az általa ismert kórházi biztonsági személyzettel, ezek az őrök kézifegyvert is viseltek. Mint utóbb kiderült, többek között ők feleltek a GeneRx és a Farm biztosításáért, így nem is tartoztak a kórház biztonsági őrségéhez.

– Szeretnénk, ha velünk jönne – közölte az őr, aki három stráfot viselt a váll-lapján. Akcentus nélkül beszélt. Társai váll-lapján egy vagy két sáv látszott, tehát ő lehetett a főnök.

– Sajnálom – mosolyodott el Jack –, de fontos megbeszélnivalóm van dr. Markhammel.

– Rá hiába vár. Keljen fel. – Az őr hangja meg se rezzent. – Azért jöttünk, hogy elkísérjük.

– Elkísérjenek? Hová? – Az a benyomása támadt, hogy erőszakkal vissza akarják vinni New Yorkba. Ez megerősítette korábbi meggyőződésében, hogy csak a rögtönzött boncoláshoz kellett, aztán félredobták, mint egy kifacsart gyümölcsöt. Újra érezte, ahogy felizzott benne a harag.

– Azt az utasítást kaptuk, hogy kísérjük dr. Wei Zhao otthonába – felelte az őr.

– Á, már értem. Milyen praktikus. – Akkor nem is kellett Ted segítsége ahhoz, hogy eljusson Zhaóhoz. Már csaknem felállt, amikor meggondolta magát. Az őr erélyes fellépése érzékeny húrt pendített meg benne, és ösztönös reakciót szült. Úgy érezte, mostanában túlságosan is sokan parancsolgatnak neki, sőt ha úgy gondolják, haza is zavarhatják a munkahelyéről. – Ha egy újabb ebédmeghívásról van szó, inkább passzolok. – Újra elfoglalta a helyét, és úgy tett, mintha tovább olvasna.

Az őr elvakkantott néhány parancsot egy nyelven, amely ezúttal is mandarinnak tűnt. Éles kattanások hallatszottak, amint a másik három őr kicsatolta fegyvertokját, majd csörgő hang következett, és amikor felnézett, szembetalálta magát az előtte meglóbált bilinccsel. Ahogy körülnézett, a három beosztott őr már fegyverének markolatára fonta ujjait. Vette az üzenetet. Ezek a srácok nem teketóriáztak. Jelenlétük egészen más megvilágításba helyezte az előző éjszakai lövöldözést, amire legszívesebben nem is gondolt.

– Felállni! – parancsolt rá az őr. – Forduljon meg, és tegye a kezét a háta mögé.

Jack nyugtalan pillantást vetett a négy rezzenéstelen szempárra. Felállt, és tette, amit mondtak. Egy biztonsági őrrel szemben nem lett volna ilyen szófogadó, de négy már komoly túlerőnek számított.

– Szerintem túlreagálják a dolgot, fiúk. – Összerezzent, amikor a bilincs rákattant a csuklójára.

Az őr ekkor megragadta a karját, és felállította. Miután egyik társa felkapta a dzsekijét, a kis csoport végigmasírozott az egész klinikán. A várakozó páciensek lopott pillantásokat vetettek rá. Eltűnődött, vajon mi járhat a fejükben. Mintha hallott volna néhány kaján megjegyzést – „Így jár, aki nem fizeti ki a számlát” –, de ő maga egy szót sem szólt. Iszonyúan kínosan érezte magát. Végső megaláztatásul nem a személyliftet használták. Lekísérték a teherlifthez, majd miután leértek az alagsorba, kiterelték a hátsó rakodórámpán, ahol újabb fekete Suburban várakozott. Hátulra ültették, két alacsonyabb rangú őr közé. A csapat parancsnoka az utas felőli oldalon szállt be, míg a negyedik férfi vezetett. Mindenki szenvtelen közönnyel tette a dolgát. Senki egyetlen szót sem szólt.

38

Csütörtök, 13.20

Az utazás arra emlékeztetett, amikor Manhattanból autóztak ki Doverbe. Egyetlen szó sem hangzott el, amíg a terepjáró meg nem állt a biztonsági kapunál, közvetlenül Wei Zhao otthonának felhajtója előtt. A szóváltás ekkor is csak a sofőrre és az őrre korlátozódott, aki mindenkit gondosan végigmért. Jack egyetlen hangot sem értett, hiszen a társalgás nem angolul folyt. Gyanította, hogy mandarin nyelven beszélnek, mert az összes érintett kínainak tűnt.

Akárcsak előző nap, most is a házhoz vezető kövezett út aljában parkoltak le. Mindenki kiszállt. A bilincs némiképp megnehezítette Jack dolgát, de a mellette ülő őr készségesen segített. Odakint az őrszakasz parancsnoka ráparancsolt, hogy forduljon meg. Miután engedelmeskedett neki, levette róla a bilincset.

– Teljesen feleslegesen bilincseltek meg. – Jack megdörgölte sajgó csuklóját. Örült, hogy véget ért az utazás. Az őr ezúttal sem felelt, csak kezébe nyomta a dzsekijét, és a ház felé mutatott. Jack vette az üzenetet, és elindult az úton. Érezte, ahogy a négy őr is megindul mögötte, de azért se nézett vissza. A bakancsok talpa élesen kopogott a kövezeten, mintha csak díszlépésben haladnának. Az ajtó ezúttal is feltárult előtte, amikor odaért, és Kang-Dae meghajolt, amikor belépett. Ahogy megfordult, közvetlenül maga mögött látta a négy őrt. Ők is követték az előtérbe.

– A főnök most is az edzőteremben van – jelezte Kang-Dae, aki nyilvánvalón számított rá. – Odakísérem. – Ahogy előző nap, újabb meghajlás kíséretében elindult előtte.

Déjá vu érzés töltötte el Jacket, aminek cseppet sem örült. Alig egy nap telt el előző látogatása óta, mégis minden megváltozott. Megfogadta magában, hogy ezúttal uralkodni próbál az indulatain, de a kezdetek nem sok jóval kecsegtették.

Néhány lépés után ráeszmélt, hogy az őrök már nem követik, amit nagy megkönnyebbüléssel nyugtázott. Megviselte eltökéltségük és hallgatásuk – egyedül a szavak erejében és a kommunikáció hatalmában bízhatott, ha uralni akarja ezt a helyzetet.

Ahogy belépett az edzőterembe, újra meglepte a puszta mérete, pedig huszonnégy óra sem telt el a legutóbbi látogatása óta. A hely valahogy nem illett bele egy privát otthonba. A távolban meglátta Weit, aki az egyik gépen edzett. Kang-Dae egyetlen szó nélkül oldalt lépett, és jelzett, hogy haladjon csak tovább. Ő maga helyet foglalt az ajtónál.

Miközben elhaladt a gépek sora előtt, Jack azon tűnődött, hogy mintha az emberi test minden izmára létezne külön eszköz. Számára az egész túlzónak és természetellenesnek tűnt. Sokkal többre tartott egy kiadós meccset a kosárpályán, ahol az izmai összhangban mozogtak. Ugyanakkor meg kellett adnia Weinek, hogy még ez a testmozgás is több, mint a semmi.

Wei nyilvánvalóan látta közeledését, mégsem hagyta abba a gyakorlatsort. Ahogy Jack közelebb ért hozzá, már kitartó mormolását is hallotta. Alighanem az anyanyelvén számolt.

A gyakorlat a hát- és farizmokat fejlesztette. Wei összefonta kezeit a tarkóján, és egy tízkilós súlyt tartott, közben olyan padon feküdt, amelyik megtámasztotta a combját és megtartotta a sarkát, hogy szabályos felüléseket végezhessen. Jack szemében az erőlködés csupán hitvány pótléka volt a csapatsportok bajtársias küzdelmeinek. Még a sziklagörgető Sziszüphosz legendája is eszébe jutott.

Várakozás közben újra megcsodálhatta a férfi testfelépítését. Ezúttal is fekete melegítőt és V kivágású fekete felsőt viselt, melynek anyaga pattanásig feszült izmain. A dagadozó bicepszek láttán azon tűnődött, hogy Wei talán az anabolikus szteroidoktól sem idegenkedik, pedig ha valaki, ő aztán tisztában lehet a veszélyeivel.

Mire Wei végigcsinálta a sorozatot, kezdte elveszíteni a türelmét, főként azután, hogy ilyen erőszakosan hurcolták ide. Noha megfogadta, hogy uralkodni fog magán, máris kezdett kijönni a béketűrésből. A milliárdos így akarja a helyére tenni, hogy tudomást sem vesz róla? Mintha csak megérezné, mi jár a fejében, Wei hirtelen abbahagyta a gyakorlatot, és leszállt a gépről. Zihálva kapkodta a levegőt, és teljesen leizzadt.

– Vége. – Megtörölte verítékező arcát. – Napi nyolcvan felülést csinálok a római széken. Sajnálom, hogy megvárattam, de amit egyszer elkezdek, azt végig is csinálom.

Jack nem válaszolt. Biztosan tudta, hogy bármit mondana, elárulná aktuális idegállapotát, ami nem lenne hasznos az előttük álló beszélgetés szempontjából.

– Próbálta már a római széket? – kérdezte Wei, mielőtt nagyot ivott egy műanyag palackból.

– Nem mondhatnám. Nekem nem is tűnik széknek. Wei elnevette magát.

– Én sem tudom, miért így hívják. Egy újabb rejtély. Mindenesetre köszönöm, hogy újra eljött hozzám.

– Nem mintha lett volna választásom – vágta rá reflexszerűen Jack. Amint a szavak elhagyták a száját, máris megbánta őket.

– Miért nem megyünk át a társalgóba, ahol kényelmesebben lehetünk? – Wei előremutatott. – Ott megkínálhatom valamilyen frissítővel. Ha jól tudom, még nem is ebédelt.

– Felőlem – vont vállat Jack. Kissé meglepte, hogy Wei nem reagált a megjegyzésére, miszerint erőszakkal hurcolták ide, de még ennél is furábbnak találta, mennyire tisztában van a táplálkozási szokásaival. A milliárdos láthatóan mindent tudott róla.

– Úgy hallom, a boncolás során nem talált semmilyen különbséget Carol és Margaret szíve között – fordult felé Wei menet közben.

– Egyformának tűntek – erősítette meg. – Elképesztő, milyen jól befogadták mindketten a donorszervet. Az a benyomásom, hogy ha nem halnak meg ilyen fiatalon, mindketten teljes életet élhettek volna, legalábbis kardiológiai értelemben.

– Jó ezt tudni – bólintott Wei. – Köszönöm.

Jack ezúttal nem felelt. Wei Zhao értette a módját, hogy kibillentse a lelki egyensúlyából. Most sem tudta, miért hálálkodik.

A társalgó fényűző oázisában kényelmes fotelek, hatalmas tévé, kis főzősarok, székekkel körülvett kis kerek étkezőasztal és panorámaablakok sora várta őket. Utóbbiak egyik oldalon az edzőterem szintjére, a másikon nagy beltéri medencére tekintettek.

– Mit szólna egy szendvicshez és gyümölcsléhez? – indult Wei a kis konyha felé. Közben a nesztelenül lopakodó Kang-Dae is felbukkant, hogy aztán helyet foglaljon az ajtó mellé állított egyenes támlájú széken.

Néhány perccel később Jack máris kezdett felengedni, ahogy a kis étkezőasztalnál ült és friss mozzarellás-paradicsomos szendvicset evett. Érzelmei mintha szinuszhullámot írtak volna le – most éppen a felfelé ívelő szakaszban –, amint Wei a szakmai előéletét méltatta, beleértve átfogó patológiai tudását és gyakorló szemorvosként szerzett klinikai tapasztalatait. Mindennek a tetejébe azzal is meglepte, hogy felkínálta neki a Dover Valley Kórház, a GeneRx és az Állattenyésztési Intézet patológiai osztályának vezetését, ahol részben klinikai, részben kutatási feladatokat látott volna el.

– Talán még emlékszik az első ajánlatomra. Megduplázom a jelenlegi fizetését. A pozícióval jár, hogy részesedést szerez a vállalatban, emellett a későbbiekben további részvényeket is vásárolhat a piaci érték ötven százalékáért. Üzleti filozófiám egyik alapja, hogy az alkalmazottaim úgy érezzék, a saját vállalkozásukban dolgoznak.

– Ön igazán nagylelkű, de mint tegnap is említettem, elégedett vagyok a jelenlegi munkáltatómmal.

– Emlékszem rá – bólintott Wei –, de azt is tudom, hogy tegnap óta némiképp megváltoztak a dolgok.

– Pontosan mire gondol? – kérdezte óvatosan Jack.

– Tegnap még nem küldték fizetetlen szabadságra, amiért kulcsfontosságú szerepet játszott az egész New Yorkot megbénító, majd utólag téves riasztásnak bizonyuló járványos influenza krízisben. Amennyire én látom, ez a jövedelemkiesés katasztrofális lehet a családjára nézve, főként most, hogy a kislányánál autizmust állapítottak meg.

Jack újonnan támadt dühvel meredt az őt gyötrő kínaira, aki ezúttal is túllépett minden határon, és ugyanúgy betolakodott a magánéletébe, mint előző nap.

– Honnét tudja ezt? – préselte ki magából a szavakat, miközben hiába próbált uralkodni a hangján.

– Délben hallottam, a felesége sajtótájékoztatóján. Úgy látszik, a metropolisz megbénításához elég néhány meggondolatlan megjegyzés és egy zúgolódó alkalmazott, de bármennyire felelőtlennek is ítélem a viselkedését, nem gondolnám, hogy ezért egyből fel kellene függeszteni. Én biztosan nem tettem volna. Persze tudom, hogy a feleségének nem volt más választása. Ugyanezen a sajtótájékoztatón a polgármester és a közegészségügyi biztos is felszólalt. Egyértelmű, hogy bűnbakot keresnek mindketten, különösen a polgármester, és az ön személyében ezt meg is találták. Ha engem kérdez, a fizetés nélküli szabadsága hosszúra fog nyúlni, ha ugyan nem rúgják ki, csak hogy tompítsák a politikai visszhangot. Egy ekkora város leállása akár egyetlen napra is százmillió dolláros költséggel jár.

Jack érezte, hogy elvörösödik, miközben az érzelmeivel viaskodott.

– Ebből következően úgy vélem, itt a remek alkalom, hogy csatlakozzon hozzánk – folytatta Wei. – Tökéletes pozícióban vagyunk ahhoz, hogy számos területen profitáljunk a CRISPR-Cas9-ben rejlő korlátlan lehetőségekből, a biofarmakológiától kezdve a mesterséges megtermékenyítésig, sőt a születendő magzatok genetikai megtervezéséig. Ez a génszerkesztési eljárás forradalmasítja az orvoslást. Az üzleti kilátások nem is lehetnének ígéretesebbek, hiszen a GeneRx a Doverrel karöltve bármit elérhet.

Jack szájába vette az utolsó falatot, és lassan megrágta, mintha a hallottakat mérlegelné. Valójában minden energiáját lekötötte a koncentráció, hogy ne dobja a lovak közé a gyeplőt.

– Az önről összeállított anyagban úgy jellemzik, mint aki szenvedélyesen hangot ad a véleményének, és mindig kimondja, amit gondol, bármi legyen is a következménye. Akkor most miért hallgat, miközben felkínálom önnek élete legnagyobb lehetőségét? Nem értem…

– Akkor már ketten vagyunk, mert én sem értem. Mi a fenéért akarja, hogy magának dolgozzam?

– Azért, mert ez is egyike az üzlet legfontosabb alapelveinek, amit még az apámtól tanultam – felelte Wei. – A kulturális forradalom idején, amikor vidékre száműztek minket, hogy földművelésből kelljen megélnünk, apám azt tanácsolta nekem, hogy mindig tegyem barátommá a legádázabb ellenségeimet. Ezt a tanácsot követtem, amikor összebarátkoztam a Vörös Gárda falusi vezetőjével. Így kerülhettem vissza Sanghajba, így járhattam egyetemre. Azóta ezt az alapelvet követem.

– Azt mondja, az ellensége vagyok?

– Bizonyos szempontból – ismerte el Wei. – Tegnap azt mondtam, hogy molekuláris biológusaink egész csapata próbálja megoldani Carol halálának rejtélyét, amit szerintünk egy fehérjetermészetű ágens okozott. Maga úgy vélte, hogy egy vírus áll mögötte. Most már tudjuk, hogy igaza volt.

– Akkor most már elhiszik, hogy Carolt egy vírus ölte meg? – Jack teljesen megütközött. Mindenre számított, csak erre a beismerésre nem.

– Biztosan tudjuk, hogy így történt. Ma azt is hallottam, hogy ön szerint egy retrovírus a ludas. Nos, ezt is eltalálta.

– Az emberei azonosították? – Jack teljesen elképedt.

– Igen, azonosították – jelentette ki Wei büszkén. – Mi több, szekvenálták.

– Elképesztő, hogy ilyen gyorsan végeztek vele. A Közegészségügyi Laboratórium és a Járványügyi Központ virológusai is ezen dolgoznak, utóbbi ráadásul az ismeretlen vírusok szakértője, de úgy tudom, még egyikük sem jutott értékelhető eredményre.

– Ez nem lep meg. Tudja, mi sosem kezeltük a vírust mint emberi patogént. Azért tudtuk azonosítani, mert sejtettük, mi lehet. S persze rendelkezésünkre állnak a legmodernebb eszközök.

– Szóval, milyen vírus? – kérdezett rá Jack.

– Egy gammaretrovírus.

– Érdekes. – Jack eltűnődött, hányszor fogja még ezt szajkózni, mire az ügy lezárul. Igazából nem is sejtette, mi az a gammaretrovírus. Talán még a kifejezést se hallotta soha, ami aligha meglepő. Egyre újabb vírusokat fedeznek fel, és a benne élő cinikus abban is kételkedett, hogy Wei elmondaná neki az igazat. Főként akkor, ha beigazolódik a sejtése, és a Dover Valley Kórház a GeneRxszel karöltve valamilyen törvénytelenséget művelt.

– Látom, nem nagyon hisz nekem. – Wei ezúttal is olvasott a gondolataiban. – Szerintem az a baj, hogy nem látja az összképet – tette hozzá –, de ebben segíthetek. Talán ez az egyetlen módja, hogy megingassam az elhatározásában. Szóval, benne van?

Jack nem tudott tovább uralkodni magán. Felhúzta a szemöldökét, és gúnyosan elmosolyodott.

– Naná, hogy benne vagyok. Miért is ne? Csapjunk a lovak közé! – Sejtelme sem volt róla, mit forgat a fejében Wei.

39

Csütörtök, 13.42

– Mielőtt elkezdenénk, kényelmes itt?

Jack körülnézett a társalgóban, megcsodálta finom eleganciáját, és arra gondolt, hogy nincs a világon senki, aki ne érezné magát kényelmesen egy ilyen környezetben. Ennél fényűzőbb otthonban még sosem járt. A kis kerek étkezőasztal mellől csodás panoráma nyílt, egyfelől a hatalmas fedett úszómedencére, a másik oldalon a távolba vesző edzőteremre. Fél üveg gránátalmalé állt előtte, és az imént falt fel egy frissen készült, egészséges, vegetáriánus szendvicset.

– Átmehetünk a nagyterembe is, ha ott kényelmesebb – vetette fel Wei.

– Jó itt – legyintett Jack. – Szóval, mi az összkép?

– Felteszem, még emlékszik rá, hogy tegnap meséltem a kínai kormányról, mely Hszi Csin-ping alatt egyre inkább korlátozza a tőkeáramlást és tőkekivonást a Kínai Népköztársaságból.

– Emlékszem. – Jack szórakozottan babrálni kezdett. Érezte, hogy hosszú magyarázat elé néz, és nem különösebben érdekelték az üzleti részletek.

– Jelenleg a GeneRx és a Dover Valley még enyhén veszteséges, amit úgy kompenzálok, hogy tőkét vonok ki Kínából. Hszi Csin-ping, úgy tűnik, sokáig hatalmon lesz, miután sikerült módosítania a kínai alkotmányt, ezért alternatív források után kell néznem. A GeneRxnek valójában tizenhárom nagyon ígéretes gyógyszere is a klinikai tesztek harmadik fázisánál tart. Ezek bármelyike képes lenne orvosolni a rövid távú tőkeigényeket, ugyanakkor a bevezetésük az FDA hivatalos engedélyétől függ, amit fájdalmasan lassú engedélyeztetési procedúra előz meg.

– Nem szívesen szakítom félbe, de gyorsíthatnánk kicsit? Nem vázolhatná fel a tömörített összképet?

Wei elhallgatott, és haragos pillantást vetett rá.

– Az anyagában az áll, hogy nemcsak hangot ad a véleményének, de hiányzik önből minden tapintat. – A kínai most először adott hangot indulatának. – Teljes mértékben egyet kell értenem a jellemzésével.

– Igaz, hogy türelmetlen vagyok – ismerte el Jack –, de azt is vegye figyelembe, hogy nem egészen önszántamból jöttem ide.

– Azt akarja mondani, hogy nem úgy bánok önnel, mint kellene? – emelte fel a hangját Wei.

– Itt talán jól bánik velem, de az ideszállításom hagyott némi kívánnivalót maga után, akárcsak az orvosai bánásmódja a boncolás után.

Wei egy hosszú pillanatig elnézett a konditerem felé, mintha próbálná visszanyerni az önuralmát. Ezután felállt, és a hűtőhöz lépett, hogy kivegyen egy gránátalmalevet. Ivott egy jóízűt, mielőtt visszatért az asztalhoz és leült. Megköszörülte a torkát.

– Dr. Markham arról tájékoztatott, hogy tegnap elmondta önnek, milyen egyedülálló kapcsolat áll fenn a GeneRx és a Dover Valley között, ami többek között azt is lehetővé teszi, hogy mindenki mást megelőzve világelsők legyünk a CRISPR-Cas9 gyógyászati célú felhasználásában. Ez óriási lehetőség, mind humanitárius, mind üzleti szempontból. Örökre megváltoztatja a rák gyógyítását, a génterápiát, a szervátültetéseket, vagy akár a mesterséges megtermékenyítés módszereit. Az orvostudomány történetének legnagyobb áttöréséről beszélünk. S ez nemcsak az én meggyőződésem, de sok szaktekintélyé is.

– Akkor itt a Kánaán – bólintott Jack –, de hogyan kapcsolódik mindez Carol Stewart és Margaret Sorenson halálához?

Wei újra elfordította tekintetét, ezúttal az úszómedence felé. Milliárdos üzletemberként és tevékeny filantrópként megszokta beosztottai és gyakorlatilag mindenki hízelgő figyelmét. Nyilvánvalóan egyre nehezebben viselte Jack kéretlen stílusát, de miután néhány pillanatra elhallgatott és vett egy nagy levegőt, végül folytatta.

– A számtalan fantasztikus lehetőség közül, amelyek a CRISPR-Cas9-nek köszönhetően jelennek meg a klinikai gyógyászatban, az első és egyben leglátványosabb a szervátültetésekhez köthető. Van fogalma róla, hány amerikai hal meg minden egyes nap csak azért, mert nem találnak a számára megfelelő donorszervet?

– Így kapásból nem tudom – forgatta a szemét Jack –, de úgy sejtem, hogy pillanatokon belül megtudom. Akár érdekel, akár nem.

– Maga tényleg fárasztó – közölte színtelen hangon Wei, aki személyes sértésnek vette epés megjegyzését.

– Engem meg az fáraszt, hogy azt hiszi, bármit megtehet. Az ön számára, gondolom, a világ legtermészetesebb dolga, hogy kivonszolnak a kórházából, akaratom ellenére idehoznak, most pedig végig kell hallgatnom az üzleti nehézségeiről szóló kiselőadást. Ami azért ironikus, mert én is ide készültem, csak nem egészen ilyen módon. Tudni akarom, mi történt azzal a két fiatal nővel, mert könnyen lehetséges, hogy egy eddig ismeretlen vírus világszintű járványt fog okozni.

– Mindjárt rátérünk arra is.

– Minek ez a sok rizsa? – csattant fel Jack.

A két férfi néhány pillanatig csak ült, és villámló tekintettel meredt egymásra. A levegőben szinte tapintani lehetett a feszültséget, mint a statikus elektromosságot. Jack különösen keményen küzdött, hogy kordában tartsa a benne kavargó érzelmeket, amelyek lassan forrásponthoz értek. Az Emma állapota felett érzett tehetetlenség és az elmúlt hét eseményei – kényszerszabadsága, feleségének szülei, elhurcolása a kórházból és az ellene elkövetett merénylet – a szakadék szélére sodorták, ezért egyre nehezebben tudta elviselni ezt az önimádó megalomániást.

– Talán most már áttérhetnénk a gyümölcsléről a sörre – törte meg a csendet Wei. Felkelt és a hűtőhöz lépett, hogy két Tsingtaót vegyen elő. Miután visszatért az asztalhoz, az egyiket odalökte Jacknek, majd lepattintotta a kupakot a sajátjáról. Noha jelen helyzetben nem tartotta bölcs dolognak az alkoholt, Jack nem tiltakozott. Mindketten ittak egy hosszú kortyot. – Oké – bólintott Wei. – Térjünk vissza arra, hányan halnak meg naponta, miközben alkalmas szervre várnak. Több mint százezer beteg szerepel a várólistán, amely naponta nagyjából százötven beteggel bővül. Valamennyien szenvednek, ami azért is tragikus, mert létezik megoldás a problémájukra. A sertések belső szervei.

– Xenotranszplantáció? – élénkült fel Jack. – Azt már próbálták. Túl nagy a kilökődés valószínűsége.

– Túl nagy volt a CRISPR-Cas9 előtt – korrigálta Wei. – Ez az új génszerkesztő eszköz mindent megváltoztat.

Jack hirtelen letette a sörét, és Wei szemébe nézett. Lassan leesett az álla. Teljesen megkövült.

– Azt akarja mondani, hogy Carol Stewart és Margaret Sorenson sertésszívet kapott?

– Nem. Sertésekben növesztett emberi szívet kaptak.

– Szentséges ég! – kiáltott fel Jack elborzadva. – Volt ezeknek a szerencsétleneknek bármi fogalmuk arról, hogy mi történik velük? Tudták, hogy sertésszívet kapnak?

– Még egyszer elmondom, emberi szívet kaptak, amelyet sertésekben tenyésztettünk ki. Ez óriási különbség, és a CRISPR-Cas9-nek köszönhető. Itt most nem csupán emberi szívekről beszélünk, de olyan sajátos emberi szívekről, melyeket immunológiai szempontból a recipiensekre szabtak.

– De Carol és Margaret tudott arról, hogy honnét származik a szíve? – tette fel a kérdést Jack.

– Természetesen – bólintott Wei. – Semmit sem titkoltunk el előlük. Mindkettő nagyon értelmes teremtés volt, azonnal megértette. Mindkettő nagyra értékelte azt a munkát, amelyet az utóbbi három-négy évben végeztünk, beleértve az állatkísérletek időszakát is, amikor alkalmas méretű sertésszívet ültettünk a kísérleti alanyként használt cerkófmajmok hasüregébe, mint keringést segítő eszközt, majd később a mellüregükbe, immár teljes értékű transzplantátumként. A kínai laborokban csimpánzokon is kísérleteztünk, ott még nem tiltják. Bármily hihetetlenül hangzik is, a teljes program alatt egyetlen kísérleti egyedet sem veszítettünk el.

– Ezt tényleg nehéz elhinni – mormolta Jack.

– Sertésből származó szerveket emberekbe ültetni nem valami fantasztikus, elrugaszkodott ötlet. Tudományos folyóiratok járják körül a kérdést, miközben számos amerikai nagyvállalat e pillanatban is a technológián dolgozik. Mindenki tudja, hogy ez a jövő. Olyan ez, mint egy lóverseny, ahol az első befutó arat le minden babért. A mi cégünk pedig abszolút nyerésre áll.

– Ha tehát jól értem, Carol Stewart és Margaret Sorenson önként vállalkozott a kísérleti nyúl szerepére, amiről a világon senki sem tudott, csak ön és az emberei.

– Pontosan – bólintott Wei.

– De hát ez őrület. Miért tenne ilyet bárki is?

– Hittek az általunk bemutatott tudományos bizonyítékoknak, és tudták, hogy nagy valószínűséggel soha nem jutnak megfelelő donorszívhez. Mindketten több mint egy éve szerepeltek a várólistán. Ilyen ritka AB negatív és A negatív vércsoporttal szinte csak matematikai esélyük lehetett, miközben tőlünk tökéletes egyezést kaptak.

– Miért került sor Carol Stewart transzplantációjára a Manhattani Közkórházban, ráadásul enyhén szólva gyanús körülmények között? – kérdezte Jack.

– A szerencsétlen időzítés miatt. Carol állapota sajnos gyorsan romlott, és szükségessé tette a beavatkozást még azelőtt, hogy a Dover Valley megkapta volna a hivatalos engedélyeket. Nem maradt más választásunk, ha azt akartuk, hogy életben maradjon.

– Akkor tehát a donorszív nem is James Bannontól származott – vonta le a következtetést Jack.

– Jól látja – bólintott Wei. – Az új szívét egy klónozott sertésből emeltük át. Ki kellett találnunk egy hihető fedősztorit, miután a beavatkozást az MKK-ban hajtották végre, jóllehet a mi emberünk, dr. Stephen Friedlander végezte. Nem akartuk bejelenteni az áttörést, csak miután legalább öt-hat hónap eltelik az operáció után.

– Vagyis a Bannon-sztorival csak el akarták terelni a figyelmet a tényről, hogy megszegték az országos szervelosztási szabályzatot – horkant fel megvetően Jack.

– Ha így jobban tetszik – vont vállat Wei.

– Te jó ég! – Jack idegesen beletúrt a hajába. Megdöbbentették a hallottak. Alig győzte megemészteni őket, miközben az idegei pattanásig feszültek, mint a zongorahúr. Csak hosszabb szünet után tudott újra megszólalni. – Ma kifejezetten azzal a céllal hoztak ki ide, hogy összehasonlítást végezzek Carol és Margaret donorszívén. Dr. Friedlander azt mondta, bizonyos módszertani különbségek vannak a két szervátültetés között, de nem fejtette ki bővebben. Igaz ez, vagy csak arra volt jó, hogy idecsaljanak?

– Igaz – felelte Wei. – A CRISPR-Cas9 segítségével két alapvetően eltérő módszert dolgoztunk ki a beültetésre szánt emberi szervek sertésekben történő kifejlesztésére. Kutatásaink egyik módszer felsőbbrendűségét sem igazolták. Érdeklik a részletek? A megértésükhöz kell némi genetikai alapismeret. Biztosan szeretné hallani őket? Néhány perce még arra panaszkodott, hogy nincs türelme a szócsépléshez.

– Tegyünk egy próbát. – Jacket érdekelte a magyarázat, csak attól tartott, hogy Wei világa idővel teljesen beszippantja.

– Próbálom rövidre fogni. Mindkét megközelítés közös alapja, hogy a CRISPR-Cas9 felhasználásával módosítjuk a sertések génállományát, ily módon egyedi igényekre szabott szerveket hozunk létre. Ugyanazzal az eljárással kezdtük, mint amelyet az első klónozott juh, Dolly létrehozásához használtak. Miután létrehoztuk az embriót, a CRISPR-Cas9-cel kiütöttük a sertésekben megtalálható mind a hatvankét ismert retrovírust, az úgynevezett PERV-eket. Ebből az embrióból olyan vérvonal jött létre, amely mentes volt a retrovírusoktól, ezért patogénmentes környezetnek neveztük. Tud követni?

– Csak folytassa – bólintott Jack.

– Mármost, a cél az volt, hogy létrehozzunk egy PERV-mentes sertést, mely alkalmas az igényekre szabott szív kitenyésztésére. Ehhez ki kellett ütnünk a fő hisztokompatibilitási rendszer vagy MHC létrehozásáért, illetve a vércsoportért felelős sertésgéneket, hogy azokat a majdani recipienstől származó kompatibilis génekkel cseréljük fel. Ezt szintúgy a CRISPR-Cas9 tette lehetővé. Velem van még?

– Eddig igen.

– A két megközelítés itt tér el egymástól. Az egyikben csak egy transzgenikus, tehát emberi géneket is tartalmazó sertést hozunk létre. Ezek a gének a fent említettek, valamint azok, melyek magának a szívnek a létrehozásáért felelősek. Ezzel a módszerrel tenyésztettük ki Carol donorszívét. A döntést pénzfeldobással hoztuk meg, melyben a két páciens is részt vett. Van kérdése?

– Minden tiszta – bólintott Jack.

– Margaret szíve némiképp másként született meg. Az ő esetében egy transzgenikus/kimérikus sertés jött létre. Lényegében annyit tettünk, hogy a páciens egyik bőr fibroblasztjából pluripotens őssejtet csináltunk, amelyet azután hozzáadtunk a fejlődő PERV-mentes embrióhoz, mely tartalmazta a páciens MHC-jét és vércsoportját, a szív előállításáért felelős géneket viszont nem. A szív létrehozásához szükséges információ Margaret őssejtjéből származott, így valódi emberi szív keletkezett, csak éppen egy állati és emberi sejteket egyaránt tartalmazó sertésben, amit ezért kimérikusnak nevezünk. Érti a különbséget a két megközelítés között? Nyilvánvaló módon mindkettő működött, csak a tisztán transzgenikus egyszerűbb, és nagyobb egyedszámot eredményez.

– Az már ennyi alapján is világos a számomra, hogy magasról tesz a szabályokra. Ijesztőnek találom, hogy meg sem próbált hivatalos felhatalmazást szerezni az olyan szervektől, mint a gyógyszerfelügyelet vagy az Intézményi Felügyelő Testület.

– Ahhoz képes, hogy olyan ember hírében áll, aki nem szíveli az ostobákat, meglepő dolgokat mond – biggyesztette le az ajkát megvetően Wei. – Ami engem illet, nem bízom semmilyen szabályozó szervben. A tudomány túlságosan gyorsan fejlődik ahhoz, hogy a bürokraták lépést tarthassanak vele.

Még felfogni sem képesek, nemhogy szabályozni.

– Az ilyen szerveknek az a céljuk, hogy szavatolják a páciens biztonságát – emlékeztetett Jack. – Megakadályozzák, hogy kihasználják a végletekig elkeseredett embereket.

– Szemernyi kétségünk sincs a módszerünk biztonságát és hatékonyságát illetően. Mi nem használtunk ki senkit.

– Na persze. Még van képe ilyet mondani azután, hogy mindkét páciense meghalt? Az egész megalomániás kísérlete elbukott!

– Hagyjuk a személyeskedést és az igaztalan vádakat – fortyant fel Wei.

– Hogy nevezheti igaztalannak, amikor a páciensei meghaltak? S ha ez nem lenne elég, sikerült kirobbantania egy jó kis járványt is.

– Maga nagyképű, fontoskodó, öntelt nyugati képmutató! – fröcsögött Wei. – Ahelyett, hogy tennének valamit, csak sápítoznak, hogy csak az Államokban naponta huszonegy beteg hal meg donorszerv hiányában, világszerte pedig akár ötszázan is. S teszik ezt úgy, hogy ott van a megoldás a kezükben.

– De hát mindkét páciense meghalt! Hogyan emelkedhet felül ezen a kétségtelen tényen?

– Talán meghaltak, de a szívük tökéletesen funkcionált – jelentette ki Wei. – És megfelelő donorszerv híján már mindketten hónapok óta halottak lennének. Látta a szívüket. Tökéletesen illeszkedett, és gyönyörűen működött. Nem folytathatnánk végre civilizált társalgást?

– Ezt nem hiszem el – horkant fel Jack. – Civilizált társalgást akar folytatni egy barbár, szabályellenes és etikátlan kísérletről, amelyet két kétségbeesett nő kárára követett el. Még azt is elismeri, hogy egy retrovirus okozta a halálukat, amely nyilván a sertésszívekből származott. Ez a rideg valóság.

– A valóság az, hogy a páciensek emberi szívet kaptak. Igen, vélhetően egy sertésretrovírustól haltak meg, csakhogy nem a protokoll miatt. Egyvalamire ugyanis nem készülhettünk fel: a szabotázsra.

Jack már éppen készült visszavágni, hogy levezesse jogos felháborodását, amikor a szabotázs szó jelentése tudatosult benne. Ez mindjárt elvette a dolgok élét. Úgy meredt a milliárdosra, mint aki nem tudja, hogy hihet-e a fülének.

– Az éjjel, pontosabban ma hajnalban találtunk valamit, amire végképp nem számítottunk – magyarázta Wei. – Nagyon csekély mértékben, de mindkét donorszívben megtalálható volt egy PERV, a B gammaretrovírus, amelyet a klónozott patogénmentes sertésünkből természetesen kiiktattunk. Miután szekvenáltuk és összevetettük a szokványos PERV-vel, eltéréseket találtunk, ami azt jelenti, hogy mesterségesen juttatták be. Ilyesmi csakis egyféleképpen történhetett. Valaki tudatosan arra használta a PERV-et, hogy szabotálja a kísérletünket. Nem is egy véletlenszerűen kiválasztott PERV-et, hanem egy olyat, amelyik köztudottan megfertőzi az emberi sejteket.

– Miért akarná bárki szabotálni a munkájukat? – Jack nem tudta kiszűrni hangjából a kétkedést. Ez is csak újabb figyelemelterelés, egy végletekig gátlástalan üzletember újabb csele?

– Természetesen nem tudjuk biztosan – felelte Wei –, de vannak gyanúink. A kínai kormány, melyről tudjuk, hogy hatalmas erőkkel képviselteti magát a kínai egyetemeken, megköveteli tőlünk, hogy aránytalanul sok végzős kínai diákot alkalmazzunk. Az utóbbi években ezeket az ezredforduló táján született fiatalokat egyre inkább átitatja a kínai nacionalizmus, amiről talán ön is értesült a nyugati egyetemeken tanuló kínai diákok kapcsán. Ők azok, akik egyre kevésbé tolerálják, ha úgy érzik, hogy valaki vagy valami rossz fényt próbál vetni az új Kínára. A kínai kormány áll e jelenség mögött, így nem csoda, ha a diákok egy része kötelességének érzi megakadályozni, hogy felszámoljam a kínai érdekeltségeimet, és személy szerint is szakítsak a hazámmal. Nekik áll leginkább az érdekükben, hogy elbukjak. Természetesen nem tudom bizonyítani, hogy ők állnak a szabotázs mögött, ám ettől még ez a meggyőződésem.

– Ez harmatgyenge védekezés, és persze kényelmes mentség – gúnyolódott Jack. – Meg kell adni, van fantáziája. – Cinikus lénye gondolkodás nélkül félresöpörte az érveket, és azt sem értette, miért vesztegeti Wei Zhao az idejét arra, hogy elmagyarázza neki a biotechnológia finomságait.

– Nem hiszi el, amit a fiatal kínaiak nacionalista törekvéseiről mondok? Nem hiszi el, hogy a kínai kormány önkényesen korlátozza a sikeres kínai üzletemberek tevékenységét, és hogy a tőkekivonás szigorításával tudatosan veszélybe sodorja tengerentúli befektetéseik működőképességét?

– Én csak azt nem értem, mi köze ennek a két fiatal lány halálához. A menthetetlent próbálja mentegetni. Carol és Margaret az életével fizetett a nagyszabású kísérletéért, nem beszélve négy másik fiatalról, aki szintén meghalt, vagy arról a halálos járványról, amely bármelyik pillanatban kitörhet New Yorkban, Londonban s talán Rómában is. Hatan máris halottak, ki tudja, hányan lesznek még?

– Nem akarom mentegetni a szabotázst – védekezett Wei –, csak próbálom elmagyarázni, miért tekintem terrortámadásnak, ami ellenem és a cégem ellen irányult. Ha megtaláljuk a felelősöket, nekem elhiheti, hogy arányos büntetésben részesülnek. Ami a „kísérletemet” illeti, ahogy ön nevezte, szerintem nincs miért mentegetőznöm, hiszen ha nincsenek azok a terroristák, mindkét nő élne és virulna. A sertésben kitenyésztett emberi szerv a jövő, amivel életek ezreit menthetjük meg. Ami pedig a potenciális világjárványt illeti, máris komoly előrelépést tettünk a megfékezésére, éppen a CRISPR-Cas9 segítségével.

– Mennyiben? – kérdezte Jack.

– A felismerés és gyógyítás terén. A CRISPR-Cas9 jóvoltából született meg a gyorsteszt, amely tünetmentes páciens esetében is kimutatja a vírus jelenlétét, és a kísérleti gyógyszer, amely hatástalanítja. Nagy segítség, hogy a vírus légi úton nem, kizárólag cseppfertőzéssel terjed, így sokkal könnyebb lesz meghatározni azok körét, akiken feltétlenül el kell végezni a tesztet.

– Oké, oké. – Jack próbálta háttérbe szorítani hullámzó érzelmeit. Bosszúsan beletúrt a hajába, mialatt rendezte gondolatait.

– Egyet mondjon meg. Miért szánja rá az időt és energiát, hogy kifejtse nekem mindezt? Miért akar mindenáron meggyőzni valamiről, amit nyilvánvalóan nem akarok elhinni? Az egésznek semmi értelme.

– Ez tényleg jó kérdés. Ahogy magát hallgatom, én is ugyanezt kérdezgetem magamtól. Részben nyilván azért, mert potenciális ellenségként tekintek magára, ezért jobban örülnék, ha az én oldalamon állna. Azt akarom, hogy legyen a csapat része.

– De miért? – firtatta Jack. – Nem mintha nem tudnám. Így akarja elérni, hogy ne nyomozzak tovább a Doverben történtek után.

– Ugyan miért érdekelne? – tette fel a kérdést Wei. – Épp most mondtam el, mi történt. Már nincs mi után nyomoznia.

– Ez bizonyos mértékig talán igaz, de a valódi kérdés az, hogy mihez kezdek az információval. Felhívhatnám például az FDA bűnügyi nyomozóhivatalát.

– Látja, ez már közelebb áll az igazsághoz – ismerte el Wei.

– Tényleg azt hiszi, hogy ha megduplázza a fizetésemet és felajánl egy kedvező részvényopciót, akkor örök hűséget esküszöm magának?

– Aligha. – Wei láthatóan elszánt küzdelmet vívott a saját érzelmeivel. – Én csak azt gondoltam, hogy a humanitárius érzelmei talán előbbre valók, mint a bürokratikus formaságok iránti rajongása. Ha nem történik szabotázs, néhány hónapon belül előállhattunk volna Carol és Margaret eredményeivel, ily módon haladéktalanul beindíthattuk volna a transzplantációs programunkat, mely a sertésekben kitenyésztett emberi szívekre épül. A közvélemény egyszerűen kikövetelte volna. El tudja képzelni, hány életet menthetnénk meg csak abban az öt-tíz évben, míg az FDA méltóztatik engedélyt adni a tevékenységünkre?

– Áruljon el valamit. Ted Markham és Stephen Friedlander is részvényes a cégben?

– Természetesen – bólintott Wei. – Mint mondtam, azt szeretném, ha valamennyi alkalmazottunk egyetlen közös cél érdekében tevékenykedne. Mindenki, aki számít, a cég részvényese, pontosan tudja, mivel foglalkozunk, és teljes erőbedobással támogat minket.

– Krisztus a kereszten! – kiáltott fel Jack. – Ez sokkal rosszabb, mint gondoltam. Maga szerint a cél tényleg szentesíti az eszközt? Mert akkor maga se különb azoknál, akik szerint bátran megölhetünk egy embert, ha a szerveivel megmenthetünk másik nyolcat.

– Egyáltalán nem – tiltakozott Wei. – Ami itt folyik, annak semmi köze az ilyen demagóg általánosításokhoz. Minket sokkal inkább motiválnak a méltányolható és kézenfekvő törekvések, amelyeket Carol és Margaret is a magáévá tett. Sok-sok ezer emberről beszélünk, nem csupán nyolcról. Semmi más nem számít, csak a maradandó hatások, ez nem is kérdés. S persze ott van az autonómia kérdése is, ami hasonlóan fontos. A két fiatal nő részt vett ebben a döntési folyamatban. Senki sem kényszerítette őket semmire.

Jack a kezébe temette arcát, és a halántékát masszírozta, miközben az ötletszerűen sorjázó szavakat hallgatta, amelyek értelmét hiába is próbálta volna felfogni. Leginkább az bőszítette, hogy hagyta magát belehúzni ebbe a filozófiai és etikai szócséplésbe, miközben egy paranoiás, túlbuzgó és önnön fényében sütkérező milliárdos úgy rúgott fel minden szabályt, hogy meg sem próbálta megóvni a pácienseit felelőtlen kísérletezése következményeitől. Egyvalamiben mégis igazat adott neki. Immár mindent tudott a GeneRx, a Farm és a Dover Valley Kórház sötét ügyleteiről, amit csak szeretett volna – talán kicsit többet is. Már csak egy kérdés maradt nyitva: kinek mondja el mindezt, és Wei foglyaként lesz-e egyáltalán esélye bárkinek elmondani. Egy pillanatig sem kételkedett, hogy az FDA, a JK és az FBI kapva kapna egy ilyen ügyön. Pillanatnyi gondolkodás után mégis úgy döntött, hogy ha teheti, Laurie-nak mond el mindent.

Hirtelen leengedte kezét, ugyanakkor felpattant, s ezzel meglepte Weit, aki nyomban követte a példáját.

– Hát, tényleg remekül szórakoztam – jegyezte meg epésen –, de most már mennem kell. – Közelebb oldalazott az edzőterem ajtajához. Úgy számította, hogy a meglepetés az egyetlen előnye, ezt akarta kihasználni.

Wei keze fénysebességgel lőtt ki és feszült a karjára olyan erővel, mint egy satu.

– Ne siessen annyira. Addig nem megy sehová, amíg meg nem állapodtunk.

Jack meredten, mégis teljes eltökéltséggel, rezzenéstelen tekintettel és összepréselte ajkakkal nézte a férfi lapos arcát. Wei egyértelmű módon nem meggyőzni próbálta, csupán adott egy parancsot, és elvárta tőle, hogy engedelmeskedjen.

Egy hosszú pillanatig mindketten egymásra meredtek az őket elválasztó szakadék két partjáról. Aztán Jack tekintete lassan leereszkedett a karjaira kulcsolódó ujjakra. A levegőt feszült várakozás ülte meg, mintha betöltötte volna egy puskaporos hordó égő kanócának sercegése.

Jack teljes váratlansággal lendült akcióba, amikor kitépte a karját Wei szorításából, és ugyanabban a pillanatban mindkét tenyerét a férfi mellkasára fektette, hogy teljes erőből félrelökje az útjából.

A kirobbanó testi erőszak mindkettőjüket meglepte. Wei leginkább azon ütközött meg, hogy másokat megfélemlítő izmai ezúttal hatástalannak bizonyultak, míg Jack döbbenete annak szólt, hogy ellenfele jottányit sem mozdult, noha ő minden tehetetlen dühét beleadta a lökésbe.

A kínai következő mozdulata ennél is készületlenebbül érte, amikor Wei inkább reflexből, mintsem tudatosan egy körkörös karaterúgást intézett a feje ellen. Kiemelkedő kondíciójának köszönhetően Jack nem csupán előre látta ezt, de még időben le tudott bukni előle, sőt a milliszekundumnyi előnyt kihasználva rá is ronthatott volna a tagbaszakadt férfira. Mégis úgy döntött, hogy nem teszi próbára a szerencséjét olyasvalaki ellen, aki szemlátomást gyakorlott a harcművészetekben.

Az indianai középiskolában védő poszton játszott a focicsapatban, ott fejlesztette ki azt a képességét, mellyel a nála jóval nagyobb srácokat is fel tudta dönteni. Amikor most a jobb vállával felöklelte a férfit, hallotta, ahogyan minden levegő kiszorult belőle. A testcsel nyomán mindketten elterültek a szőnyegen, és nekiütköztek a székeknek. Éles robaj hallatszott, amint a bútorok feldőltek és széttörtek.

Néhány percig a földön fetrengtek, és egyikük sem tudott a másik fölé kerekedni, noha Weit az is hátráltatta, hogy előbb levegőhöz kellett jutnia. Mindkét férfit készületlenül érte a másik ereje és sportossága. Végül a hazai pálya előnye döntött. Mindketten elfeledkeztek Kang-Daéról, aki az összecsapás kirobbanásának pillanatában elszaladt segítségért, jóllehet a közelharcot a biztonsági kamerák is közvetítették. Mindennek köszönhetően percek alatt öt fegyveres és egyenruhás biztonsági őr rontott a szobába, hogy szétválassza és talpra állítsa a küzdőket, ám mielőtt ez megtörtént volna, Jacknek és Weinek is sikerült bevinnie egy utolsó csapást. Mindketten kimerültek, és levegő után kapdostak. Wei valamelyest rosszabb állapotban került ki a közelharcból, ami legalább halvány elégtételt jelentett Jacknek.

40

Csütörtök, 14.29

Noha az őrök továbbra is lefogták őt, Weit nyomban eleresztették. Jack meredten nézte a férfit, és várta, hogyan használja ki a helyzetét, amikor újabb meglepetés érte. Wei korántsem tűnt olyan dühösnek, mint gondolta. A kínai milliárdos száját elhagyó legelső szavak is erről tanúskodtak.

– Értékelem, ha valakinek ilyen jó a fizikai kondíciója – jegyezte meg, miközben megigazította gyűrődésmentes V nyakú ingét, ami némiképp elcsavarodott a testén. – Úgy látom, nem hiábavaló az a sok kosarazás és kerékpározás. Talán én is kipróbálom. Sokkal jobb formában van, mint a legtöbb amerikai a maga korában. – Meghúzta melegítője zsinórját.

Jack próbálta lerázni magáról az őt fogva tartó két nagydarab férfit, de azok csak még szorosabban markolták. Amikor ez Weinek is feltűnt, rájuk parancsolt, hogy eresszék el a foglyot. Amint kiszabadult, Jack megigazította öltözékét és nyakkendőjét, ami valahogy a tusakodás közben is a helyén maradt. Míg ő rendbe tette magát, Wei hosszas és eleven társalgást folytatott Kang-Daéval.

– Nem szívesen szólok közbe – sóhajtott fel Jack, amikor a két kínai csak nem fejezte be. Láthatóan a testőrök is kezdték elunni a szóváltást. – Amint az imént is mondtam, remekül éreztem magam, de egyszer minden jó véget ér. Indulok is, ha elárulja, hogyan juthatok vissza a civilizált világba.

– Ez nem fog megtörténni – jelentette ki Wei, miután lezárta a Kang-Daéval folytatott terjengős beszélgetést. – Legalábbis, amíg el nem döntjük, mi legyen magával.

– Szerintem az lOI-t hamarosan érdekelni fogja, hol lehetek – kockáztatta meg Jack. – Miután nem jelentkeztem be a megbeszéltek szerint, nemsokára hívják is a Dover Valleyt.

– Kötve hiszem – horkant fel Wei. – Csakis azért mentem bele ebbe a találkozóba, mert hírét vettem a felfüggesztésének. Ha engem kérdez, senki sem tud arról, hogy itt van. – Felsóhajtott. – Annyira kár ezért az egészért. Nem kellett volna így megnehezítenie a dolgomat.

– Bocsásson meg, amiért nem borultam le a nagysága előtt – gúnyolódott Jack, de közben végigfutott rajta a borzongás a felismeréstől, hogy Wei máris túl sokat mondott neki. Miközben senki, még Warren sem tudta, hol van, és a zsebében lapuló mobiltelefon maradt az egyetlen összeköttetése a külvilággal.

Wei csalódottan rázta meg a fejét.

– A dossziéja szerint ön közismerten irtózik a bürokraták hozzá nem értésétől és a mindenkit gúzsba kötő oktalan szabályaiktól. Erre építettem. Mindenki mondta, hogy kockázatot jelent, de én nem hallgattam rájuk. Azt hittem, kapva kap majd az alkalmon, hogy visszavágjon és segítsen nekünk megoldani a szervátültetések legnagyobb rákfenéjét, az állandó donorhiányt. Hála a CRISPR-Cas9-nek, olyan páratlan lehetőség nyílik meg a számunkra, amellyel mindenki csak nyerhet. Kiderült, hogy tévedtem önnel kapcsolatban, dr. Stapleton. Ne is szaporítsuk a szót. Végeztünk.

Wei az őrökhöz fordult, mandarinra váltott, és elvakkantott néhány utasítást – egyebek mellett ráirányította figyelmüket a dzsekire, melyet Jack az egyik szék háttámlájára vetett.

– Várjon – kiáltott fel Jack, amint tudatosult benne, mi történik. – Hová visznek?

– Van egy kis gondunk – felelte Wei. – Amikor a komplexumot terveztük, nem számoltunk ezzel az eshetőséggel. Mármint sosem gondoltuk volna, hogy fogságban kell majd tartanunk valakit. Így hát rögtönözünk. Utasítottam az őröket, hogy vigyék a Farmba. Ott van néhány nagyobb ketrec, egyelőre az is megteszi. Esélyt kap rá, hogy átgondolja a beszélgetésünket. Jó napot, dr. Stapleton. – Wei felkapott egy törölközőt, és a beltéri úszómedence felé vette az irányt.

Jack utána kiáltott, hogy ne hagyják még abba a társalgást, de Wei csak visszaintett a válla felett, mielőtt az ajtó bezáródott mögötte.

– Oké, dr. Stapleton – szólalt meg az egyik őr vaskos kínai akcentussal. Ő és társai némiképp másként öltöztek, mint azok az őrök, akik idehozták. Noha hasonló színű uniformist viseltek, valahogy mégis elegánsabbnak tűntek, mintha Wei a személyes szolgálatára tartotta volna őket, nem átlagos kórházi biztonsági őrnek. – Dr. Zhao kéri, hogy adja át a telefonját.

– Annak nagyon nem örülnék – Jacket teljesen készületlenül érte a váratlan kérés.

– Sajnálom, de dr. Zhao nem enged ebből – jelentette ki a férfi, akinek kis kitűzőjén kínai írásjeleket látott.

– Bocs, de a szüleim is mondták, hogy sose adjam oda a telefonomat idegeneknek.

A feszültség oldására tett erőtlen kísérlettel Jack csak annyit ért el, hogy az őr hangja felharsant, mire két társa másodszor is lefogta őt. Az őr, aki a parancsot adta, minden teketória nélkül végigpaskolta a zsebeit, amíg rá nem akadt a telefonra. Egy pillanattal később már az ő zsebében lapult.

Ekkor intett a kezével, mire Jacket újra eleresztették.

– Most pedig kimegyünk a kocsihoz. – Az őr odalökte neki a dzsekijét. – Átmegyünk a konditermen, és elhagyjuk a házat. Onnét csak egy rövid séta a kerten át. Dr. Zhao azt javasolta, hogy ne bilincseljük meg, de ha szükséges, megtesszük.

– Oké, megértettem. – Jack felrángatta magára a kabátját. Ő sem lelkesedett a kilátásért, hogy hátrabilincselt kézzel kísérjék vissza a Dover Valley Kórházba. Annál inkább tetszett neki az ötlet, hogy szabadon járhat a kertben. Biztosan tudta, hogy a kosárlabdának és a kerékpárnak köszönhetően lefutja a legtöbb kínait. Az is az eszébe jutott, hogy Wei otthona határos a Picatinny Arsenallal, amelyről Ted Markham azt mesélte, hogy kiterjedt érintetlen erdőség veszi körül. Jobb hely nem is kell az elrejtőzéshez. Nem bánta, ha a támaszpont őrsége szedi össze, amely egy ilyen jelentőségű hely esetében nyilván odafigyel a dolgokra. Rendben átkeltek az edzőtermen, és kiléptek a szabadba.

Noha már november második hetében jártak, mindenfelé tarka őszi virágok nyíltak. A kínai kertész, aki az ágyásokban dolgozott, mintha kék pizsamát viselt volna. A fején ülő kúpos és széles kalapot Jack mindig is az ázsiai földművesekkel és a rizsföldekkel azonosította.

Menet közben eltűnődött azon, hogy a birtokot talán ugyanolyan pengeéles szögesdrót kerítéssel vették körült, mint a GeneRxet és a Farmot. Ha igen, az gondot jelenthet, de ezzel együtt vállalja a kockázatot. Nem tudta, mi vár rá a Farmon, de cseppet sem találta vonzónak a kilátást, hogy ketrecben tartsák, mint valami állatot.

A várva várt esély akkor jött el, amikor elhagyták a gondozott kertet. A virágágyásokon túl keskeny pázsitsáv terült el, egyik oldalán az erdővel, a másikon az úttal. Nem bonyolította túl a dolgot. Úgy vélte, jó eséllyel lefuthatja a tagbaszakadt egyenruhásokat, akiket a fegyverövek és vastag talpú cipők tovább lassítanak. Ő most is a fekete futócipőjét viselte, és előre felhúzta a cipzárját.

Minden figyelmeztetés nélkül eredt futásnak. Úgy gondolta, könnyedén meglóghat, hiszen meg sem próbálják feltartóztatni.

Egy pillanat múltán be is veheti magát az erdőbe… de odáig sosem jutott el. Testi és lelki értelemben is kábultan, hirtelen ernyedtté vált tagokkal terült el a nyirkos földön, ahol csak nehezen tért magához. Nyilvánvalóan lesokkolták.

Az őrök odagyűltek köré. Ketten durván felrángatták. Akivel korábban beszélt, a háta mögé tekerte zsibbadt karját, és megbilincselte. Miután végzett, a csapat úgy vonszolta el a furgonig. Hátulra, két őr közé ültették be, mielőtt a tolóajtó bezárult.

Mire Wei kacskaringós felhajtójának végében áthaladtak a biztonsági kapun, Jack érzékei újra teljes hatásfokkal működtek, épp ezért kényelmetlenül feszengett összebilincselt kezével. Amint kiértek az útra, beszélgetést próbált kezdeményezni.

– Bocs, amiért elfutottam – szabadkozott. – Nem akartam tiszteletlen lenni senkivel.

Nem kapott választ. A férfi, akivel beszélt, az anyósülésen utazott, míg az őt satuba szorító két őr mögött, a harmadik sorban egy ötödik kínai is ült. Természetellenesnek tűnt, ahogy mindnyájan szó nélkül meredtek maguk elé. Ugyanezt tapasztalta akkor is, amikor a GeneRx emberei átszállították a kórházból Wei Zhao otthonába. Az őrök némasága akkor is kibillentette a lelki nyugalmából. Ő ugyanolyan természetesnek találta a kommunikációt, mint a lélegzetvételt.

– Elképesztő, milyen fegyelmezettek – jegyezte meg. – Miattam van, vagy máskor se beszélnek? – Ezúttal is hiába várt választ. Miután feladta a további kísérletezést, néma csendben autóztak, amíg csak le nem fordultak dr. Wei Zhao üzleti komplexuma felé. Lassítás nélkül suhantak el a kórház elágazása előtt.

– Szívesebben mennék a Dover Valley-be, ha nem bánják. – Várható módon ügyet sem vetettek rá.

Néhány perc múlva megálltak a kapunál, mely mögött a GeneRx és az Állattenyésztési Intézet terült el. Amint a sofőr leeresztette az ablakot, Jack kikiáltott rajta, hogy mindenki tudja, nem önkéntes látogató, akarata ellenére hurcolták ide.

– Segítség! Valaki hívja a rendőrséget!

A kapuőrök nem törődtek vele, ahogyan a jármű többi utasa sem. Úgy tűnt, mindenki ismer mindenkit. Miután a sofőr kapott egy kulcscsomót, a furgon előrelendült, és az ablak felemelkedett. Jack menet közben vágyakozó pillantást vetett a GeneRx épületére. Mindenhová kívánkozott, csak a Farmra nem. Még kevésbé egy állatketrecbe.

Meglepetésére nem fékeztek a Farm hivatalos bejáratánál, ahol előző nap behajtottak, amikor rövid körutat tett az intézetben. Elhajtottak az épület előtt, hogy megkerüljék, és az egyik szárny mentén hátulra kerüljenek, ahol senki sem látja őket. Úgy tűnt, a tömb három szárnyból áll, melyek mintha hatalmas E betűt formáznának.

A terepjáró a szárny végénél állt le, ahol vontatmányok parkoltak. Miközben az őrök kiszálltak, Jack próbálta kitalálni, hogy az intézet melyik részénél lehetnek, de sehol sem látott táblákat, csak egy szokványos hátsó ajtót és egy rámpát széles kapuval. Ezen az oldalon csak egészen fent, a csatornák alatt nyílt néhány kis ablak.

A tolóajtót elhúzták, őt kirángatták.

– Nem szabadulhatnék meg ettől a bilincstől? – vetette fel, miután megállt a kavicsos felhajtón.

– Majd ha már a ketrecben lesz. – Az egész csapat az ajtó felé indult, ahol a sofőr használta a kapuban kapott kulcsot. Sötét, ablaktalan helyiségben találták magukat. Miután mindenki besorjázott, felkapcsolták a lámpákat.

– Haladjon tovább – mutatott az őr a szemközti ajtó felé.

A következő, hangárszerű helyiséget, ahol kellemetlen szag ülte meg a levegőt, mintha egy gépsor elemei töltötték volna meg, felettük ismeretlen rendeltetésű csigasorral. Noha a magasan nyíló ablakokon át beszűrődött némi világosság, nem ért el a padló szintjéig, így a borongós fényben groteszk tömegként magasodtak köröttük a gépek.

– Erre – mutatott az őr balra, az épület központi része felé. Jack követte őrzőit, akik előtte haladtak. Újabb ötven méter után hatalmas, kerítéssel övezett területhez értek, amely mindkét irányban a messzeségbe veszett. Egy perccel később acélkeretes ajtó bukkant fel előttük. Odabent, a hatalmas ketrecben mintha fűrészporral szórták volna fel a padlót.

– Mi ez a hely? – kérdezte Jack, noha nem volt biztos abban, hogy hallani akarja a választ.

– Vágóhíd – felelt neki tömören az őr.

– Nagyszerű – jegyezte meg epésen. Ted Markham és Stephen Friedlander is mesélt neki a helyről, amikor még le akarták nyűgözni. Hát most jóval alaposabban megismerte, mint szerette volna. Felötlött benne, hogy az imént látott gépek eszerint a leölt állatok darabolására és feldolgozására valók.

A furgon sofőrje egy másik kulccsal kinyitotta a dróthálós ajtót. A zsanérok elkínzott hangon nyöszörögtek, mintha évek óta nem használták volna őket.

– Megfordulni – mordult rá az őr.

Miközben engedelmeskedett, Jack látta, hogy egyik társa szükség esetére készenlétbe helyezte a sokkolót. Nagyon nem szerette volna, ha másodszor is használja.

– Oké, befelé. – Miután levette a bilincsét, az őr a hatalmas ketrec belső terére mutatott.

Jack besandított az ajtón. A ketrec három méter szélesnek és ugyanilyen magasnak tűnt. Jobbra tíz méter után ért véget, a balján azonban beleveszett a félhomályba. Cseppet sem tűnt hívogató helynek, s ezzel még nem mondott semmit.

– Mire való ez a ketrec? – próbálta húzni az időt, miközben pontosan tudta, hogy ide terelik be a levágásra szánt állatokat.

– Befelé. – Az őr erélyesen meglökte.

A belépéshez egyszerre kellett lehajolnia és fellépnie. Maga mögött újra meghallotta a zsanérok panaszos nyikorgását, amint az ajtó bezárult, és a zárnyelv a helyére csusszant. Mire megfordult, az őrök már sarkon is fordultak, hogy távozzanak.

– Hé! – kiáltott utánuk. – Mégis, meddig kell itt maradnom?

– Senki sem válaszolt. Az őrök meg sem fordultak. Nemsokára meghallotta a külső ajtó csapódását, aztán mindenre néma csend telepedett.

Miután visszafordult, legelőször jobbra nézett el. Alig négy-öt méterre a ketrec elkeskenyedett, hogy a beterelt állatok csak egyes sorban haladhassanak tovább, mielőtt levágják és kampókra akasztva továbbítják őket a feldolgozóüzem felé. Megfordult, hogy elnézzen a másik irányba is. A ketrec errefelé fokozatosan kiszélesedett, mielőtt beleveszett a borongós sötétbe.

41

Csütörtök, 15.15

– Megveszekedett bolond! – Alig tudatosult benne, hogy hangosan is kimondja a szavakat, amelyekkel saját magát kárhoztatja. Nem értette, hogyan lehetett ennyire ostoba, hogy besétált egy mindentől távol eső vidéki házba, és ott összeverekedett egy rögeszmés milliárdos testépítővel, akiről pontosan tudta, hogy törvénytelen gyakorlatot folytat. Azt is tudta ugyanakkor, hogy az elmúlt napokban pattanásig feszültek az idegei – már jóval azelőtt is, hogy felfüggesztették volna. Egyedül és kizárólag a munkája tartotta vissza a teljes összeomlástól.

Legelőször a bezárt ajtót vizsgálta meg alaposabban. Első pillantásra felmérte, hogy a nyitásához nemcsak kívülről, de belülről is kulcsra van szükség. Nem látott reteszt vagy hasonló mechanikát. Amikor többször is megütötte, majd megrúgta a zárat, az is kiderült, hogy gondosan felkészítették az ilyen behatásokra. Ekkor a körmével próbált a zárnyelv és az ajtókeret közé hatolni, de kiderült, hogy itt hiába próbálkozna a jó öreg hitelkártyás trükkel. A rácsot is próbálta megrázni, de nem engedett – ha ellenállt a több mázsás állatok ostromának, nyilván ő sem fogott ki rajta.

Ahogy elfordult, hogy újra végigmérje végtelen ketrecét, eluralkodott rajta a teljes tehetetlenség. Gyorsan leszámolt azzal a hiú reménnyel, hogy képes lesz kiszabadulni szorult helyzetéből. Wei azt mondta, hogy egyelőre nem térhet vissza a városba – de mit értett ezen? Meddig kell várnia? S mire vár egyáltalán?

Eddig próbált nem gondolni erre, és a tagadásba menekült, de most el kellett tűnődnie azon, hogy Wei talán egyáltalán nem akarja elengedni. Igyekezetében, hogy megnyerje őt az ügyének, mindent elárult neki arról, hogyan akarja letarolni a transzplantációs piacot a sertésekben kitenyésztett emberi szervekkel. Bárhonnét nézte, egyszerűen túl sokat tudott. Nyilván azért zárták be itt, ezen a félreeső helyen, hogy lássák, milyen következményei lennének az eltűnésének. Ha senki sem keresi itt, azt tehetnek vele, amit akarnak.

Beleborzongott a felismerésbe, hogy talán más oka is lehetett, amiért ezt a helyet választották. Eszébe jutott, amit korábban hallott: ez nem csupán vágóhíd, de olyan feldolgozóüzem is, ahol újrahasznosítják a teljes állatot – csontokat, fogakat, bőrt, beleket, patákat, vért, húst. Hirtelen elképzelte magát kutyakaja és szappan képében. Nem létezett ennél alkalmasabb hely, ha nyom nélkül el akartak tüntetni valakit.

Hirtelen támadt buzgalommal indult el, hogy valamilyen kiutat találjon. Először az ajtótól balra fordult, ahol lennie kell egy méretes kapunak az állatok számára. Az is előfordulhat, hogy a kerítésen további ajtók nyílnak.

Kissé távolabb kiöblösödött a ketrec, szélessége az öt-hat métert is elérte, emellett szabályos, tizenöt méteres közönként kis ajtókat is talált, ám azokat ugyanolyan ellenállóra tervezték, mint a legelsőt. Gyorsan meggyőződött arról, hogy esélye sincs erőszakkal kinyitni bármelyiket.

Ahogy továbbhaladt, egyre sötétebb lett, mert a hangárszerű épületnek ezt a részét nem világították be a kis felső ablakok. Végül már csak tapogatózva jutott előbbre, miközben az egyik karját kinyújtotta maga elé. Jó ötven méter után ütközött a falnak. Ide már csak minimális fény ért el, Jack nem is annyira a látására, mint inkább a tapintására támaszkodott, amikor felmérte a falat. Viszonylag hamar kitapogatta a kétszárnyú ajtó peremeit. Nem érzékelt zsanérokat, ami arra utalt, hogy a szárnyak kifelé nyílnak. A jószágok nyilván ezen a kapun át kerültek a halálsorra. Hirtelen támadt rémületében döngetni kezdte a nehéz ajtólapokat.

– Segítség! – sikoltotta többször egymás után, ahogy a torkán kifért, de csak annyit ért el, hogy csengeni kezdett a füle. Miután felismerte a próbálkozás hiábavalóságát, fel is hagyott ezzel. Itt aligha hallotta meg bárki, még kevésbé olyasvalaki, aki a segítségére sietett volna.

Megfordult, és visszafelé indult. Így legalább a fény felé tartott. Menet közben újra ellenőrizte az útjába eső ajtókat, hátha valami elkerülte a figyelmét, de hiába.

Miután elérte az ajtót, amelyiken át beterelték, továbbhaladt. Az ablakokon beszűrődő fénynek hála ki tudta venni a részleteket, így a másfél méteresre szűkülő ketrec falait is. Hamarosan kinyújtott karjaival is átérte a folyosó teljes szélességét, majd öt méterrel odébb újabb öles rácshoz érkezett, amely elzárta az utat. A rácsot nyilván kintről, mechanikusan nyitják, hogy egyenként továbbengedjék az állatokat. Itt nyílt az a terület, ahol a kampóra lógatott és a szalaggal továbbított jószágok torkát elvágják. Határozottan felerősödött a kellemetlen szag, amely először megcsapta az orrát, amikor belépett a hatalmas, raktárszerű épületbe.

Próbálta megemelni a rostélyt, ám ahogy várta, az meg sem moccant. Súlyos acélrudakból állt. Újra visszafordult, hogy elkullogjon az ajtóig, amelyen át idehozták. A tehetetlen harag és a fokozódó rémület rávette, hogy megrázza, de ezúttal sem járt több sikerrel, mint a legelső alkalommal.

Végül a teljes legyőzöttség érzésével hátat fordított az ajtónak, lecsusszant a padlóra, és kinyújtotta maga elé a lábait. Teljes súlyával nekidőlt a drótnak. Örült a dzsekijének, mivel szikrányi melegséget se érzett. A nagyobb hatékonyság érdekében még a gallérját is felhajtotta.

Miközben itt ücsörgött, felidézett magában egy másik, nem kevésbé ijesztő helyzetet, amikor egy testvérpár hozzábilincselte őt a konyhai mosogató csövéhez, a Catskills-hegység egyik félreeső hegyvidéki nyaralójában. Akkor is az életéért reszketett, amíg végül kosárlabdás haverja, Warren mentette meg. A helyzet annyiban különbözött, hogy Warren akkor kivette részét a nyomozásból, így a felbukkanása nem érte teljesen váratlanul. Jelen esetben Warren csak annyit tudott, hogy a Dover Valley Kórházban vizsgálódott néhány gyanús haláleset ügyében. Elég lehetett ez ahhoz, hogy New Jersey-be utazzon és kérdezősködni kezdjen? Nem bízott volna ebben, hacsak Warren össze nem kapcsolja a múlt éjszakai utcai lövöldözést, amelyet a kínaiak követtek el, és az ebédet, ahová egy kínai milliárdos hívta meg.

Született realistaként tudta, hogy Warren felbukkanásának esélye a nullához közelít. Vagyis maradt Laurie. Neki eszébe fog jutni, hogy a Dover Valley-ben keresse, ha este nem megy haza? Megrázta a fejét. Csak annyit mondott neki, hogy a kórház fejesei állást kínálnak neki, annyira szimpatikusnak találják. Legszívesebben a falba verte volna a fejét, amiért nem árulta el, mennyire gyanúsnak találja a Dover tevékenységét.

Idegtépően lassan haladt az idő. Egyetlen neszt se hallott, ettől úgy érezte, mintha a Hold sötét oldalán tartanák fogva. Belegondolt, hogy a hely talán hangszigetelt, hiszen a feldolgozószalag munka közben rendkívül hangos lehet. A hangszigetelés pedig nemcsak a benti zajokat tartja bent, de a kintieket is kizárja.

Néhány óra múlva egyre inkább sürgette a szükség. Végül felkászálódott, arrébb sétált, és kivizelt a rácson át. Miután végzett, visszatért az ajtajához. Felpezsdítette a vérkeringését egy kis helyben futással, majd végzett néhány tornagyakorlatot. Ettől egy ideig jobban érezte magát, végül mégis visszasüppedt ugyanabba a testhelyzetbe.

Fél ötre az addigi gyér fény is gyorsan halványodni kezdett. Fél hatra szinte tapintani lehetett a sötétet, még arca elé emelt kezét sem látta. Mivel nem érték vizuális ingerek, újra önmagát kezdte kárhoztatni, amiért ostoba módon titkolózott, és semmit sem osztott meg másokkal – legfőképpen Laurie-val, mert attól tartott, hogy korlátozná a nyomozómunkában. Különösen azt sajnálta, hogy az utcai lövöldözésről nem számolt be neki.

Minél többet tűnődött azon az incidensen, annál valószínűbbnek tűnt, hogy az egész őróla szólt, nem csupán véletlenül csöppent bele egy utcai leszámolásba. Nem mintha bármire ment volna ezzel a felismeréssel, ami több kérdést vetett fel, mint ahányat megválaszolt. Eszébe jutott viszont Wei titokzatos kis megjegyzése, miszerint személy szerint nem értett egyet azokkal, akik kockázati tényezőnek tekintették őt. Akkor nem tudta mire vélni a kijelentést – s talán most sem –, mégis úgy érezte, hogy a véleménykülönbség két frakcióra oszthatta az érintetteket.

Idővel a teljes sötétség miatt, minden félelme és nyugtalansága ellenére ülő helyzetben elnyomta az álom. Nem tudta, meddig alhatott így, mielőtt arra ébredt, hogy távoli zaj hallatszik a nyomasztó csendben. Kihúzta magát, úgy fülelt, mint aki nem tudja, hogy álmodik-e. Azután már hallotta az ajtónyitódás félreismerhetetlen hangját, ami arra utalt, hogy a kulcsok csörgésére riadt fel.

Felpattant. Az esemény egyszerre töltötte el megkönnyebbüléssel és páni rémülettel, ami meghasonlott reakciót idézett elő. Nem tudta eldönteni, hogy vesse-e meg a lábát, vagy inkább bújjon el a ketrec sötétjében. Azután fény hatolt a sötétségbe, de csak egy elemlámpa ugrándozó sugara, nem a felkapcsolt mennyezeti lámpák fényárja. Ebben az érzelmi állapotban az elemlámpa a rettegés felé billentette a mérleget. Eddig titokban arról fantáziált, hogy hirtelen felkapcsolódnak a fények, és a vágóhíd dolgozói felfedezik őt a ketrecben, így az imbolygó kis lámpafény a másik szélsőség bekövetkezését valószínűsítette.

Kétségbeesetten el akart rejtőzni, csak épp nem volt hová. Mégis megpördült, s miközben végighúzta ujjait a dróthálón, berohant a ketrec sötét végébe, egyenesen a kétszárnyú ajtó felé.

A csendet hirtelen egy akcentus nélküli hang törte meg.

– Dr. Stapleton? Hol van? Nincs sok időnk.

Megtorpant és visszafordult. Két alakot látott az öt helyett, akik idehozták. Mindkettő a ketrecre irányozta elemlámpája fényét. A sugarak nyugtalanul rebbentek ide-oda, őt keresték.

Hátrahőkölt a neve említésétől. Miután egyik őr sem tette ezt, felbátorodott, s még több merszet merített az akcentus hiányából és a sürgetésből. Nem gondolta volna, hogy olyasvalaki siettetné, aki rosszat akar neki. Csak remélni merte, hogy jól olvas a jelekből.

– Itt vagyok hátul – kiáltott fel, mielőtt sietve visszafelé indult. Ahogy közeledett, a két fénynyaláb felé lendült, ezért el kellett takarnia a szemét, hogy ne vakítsák el.

– Kérem, siessen! – sürgette ugyanaz a hang. – Tényleg nincs sok időnk. Ki kell juttatnunk innen, méghozzá azonnal.

– Zene füleimnek – mormolta Jack. Ahogy elérte az ajtót, már ki tudta venni a beszélőt. Magasra nőtt, magasabbra még nála is. A másik, néma alak látványosan vékonyabbnak és alacsonyabbnak tűnt. A nagyobb fickó társa kezébe nyomta lámpáját, ami lehetőséget adott neki, hogy alaposabban tanulmányozza. Fiatalosnak tűnő ázsiait látott, aki az amerikai angolt beszélte. Hétköznapi, mégis elegáns és drága öltözéket, kigombolt inget, sportdzsekit és farmert viselt. Aztán felismerte kezében a feszítővasat, amiről belevillant, hogy talán fegyverként akarja használni ellene, de az ismeretlen sietett megnyugtatni.

– Átadom a feszítővasat az ajtó alatt. Jobb lesz, ha úgy tűnik majd, mintha odabent találta volna, és a saját erejéből sikerült kijutnia. Érti, amit mondok?

– Hogyne. – Jacknek tökéletesen megfelelt így. Nem tudta, miért van szükség rá, de emiatt később is ráér aggódni.

A férfi sietve lehajolt, hogy átcsúsztassa a feszítővasat az ajtó és a padló között, csakhogy ott nem fért át. Látható csalódottsággal egyenesedett fel.

– Tízméternyire balra van egy rostély – mutatott előre Jack.

– Ott átfér a rudak között.

– Oké, rendben. – A férfi mandarin nyelven utasította társát, hogy világítson abba az irányba. Egy perccel később találkoztak a rostélynál. Itt már könnyedén átvehette a feszítővasat.

Nem vesztegette az időt, visszarohant a bezárt ajtóhoz. Beillesztette a feszítővas egyenes végét a zár és a keret közé. Már ahhoz is jókora erőt kellett kifejtenie, hogy beékelődjön, de ekkora erőkarral már ki tudta ugrasztani a zárnyelvet a résből. Az ajtó felpattant, és a következő pillanatban kiszabadult ketrecéből.

– Dobja be a feszítővasat! – parancsolt rá a férfi. – Úgy kell tűnnie, mintha odabent találta volna.

Jack engedelmeskedett, noha nem dobta, inkább óvatosan a padlóra helyezte a vasat, hogy ezzel elkerülje a hangos csörömpölést.

– Oké, menjünk! – sürgette a férfi. Visszavette elemlámpáját vékony társától, akinek arcára így Jack vethetett egy futó pillantást. Legnagyobb meglepetésére Kang-Daéra, Wei jobbkezére ismert.

Együtt szaladtak át a vágóhídon, vissza egészen az előtérig.

Ott meglapultak a külső ajtónál.

– Kang-Dae kimegy és meggyőződik róla, hogy tiszta a levegő – jelezte a fiatalabb férfi. – Mi itt várunk.

– Felőlem – vont vállat Jack, noha mielőbb el akart tűnni a vágóhíd környékéről is.

A szótlan Kang-Dae lekapcsolta az elemlámpát, résnyire nyitotta az ajtót, és kisurrant. Nesztelenül mozgott, akár egy szellem. Egy szemvillanás alatt eggyé vált a sötéttel.

– Nagyon hálás vagyok, amiért kiszabadít – suttogta Jack. – Köszönöm.

– Szívesen – bólintott a férfi.

– Hogy hívják? – kérdezte Jack.

– Hívjon csak Davidnek – felelte a férfi.

– Szóval David.

Egy perccel később diszkrét kopogás hallatszott. David résnyire nyitotta az ajtót. Kang-Dae jelent meg. Szokás szerint nem szólt, csak jelezte, hogy indulhatnak. David válaszként lekapcsolta a lámpáját, kitárta az ajtót, és jelzett Jacknek, hogy kövesse.

Odakint csak az ajtó felett égett egy kis lámpa. Másként fenyegető sötét vette körül őket, hiszen a Farm az érintetlen erdő mélyén lapult, és nem világított a hold. A három férfi előregörnyedve surrant át a parkolón, a vontatmányok közt parkoló fekete Range Rover felé.

Míg Kang-Dae beült a sofőr helyére, David hátrament, és kinyitotta az ajtót. Intett Jacknek, hogy másszon be a csomagtartóba.

– Sajnálom, de el kell bújnia, amíg átmegyünk a biztonsági kapun. Nincs messze.

Jack egy pillanatra megtorpant. Épp most szabadult ki a bezártságból, nem szívesen vállalta volna még egyszer, de megértette, hogy nincs más választása. Némi vonakodással, de bemászott és a hátára fordult. David aktiválta az ajtót lezáró elektronikát. Egy pillanattal később Jack újra átható sötétben találta magát.

Beindult a motor, azután a jármű kitolatott, majd lassan előreindult. Jack hiába keresett bármilyen kapaszkodót, miközben az úton zötykölődtek. Nem is annyira az egyenetlenségek, mint inkább a kanyarok nehezítették meg az életét. Végül érezte, ahogy a terepjáró lassít, majd megáll. Beszélgetés hangjai szűrődtek be, majd egy pillanattal később újra előrelendültek. Nem jutottak messzire, mielőtt újra megálltak. Jack ezúttal a jármű ajtajának nyitódását hallotta. Egy pillanattal később felemelkedett a csomagtér fedele.

– Oké, dr. Stapleton – látta meg Davidet. – A kocsim itt van közvetlenül mögöttünk. Fekete Lexus. Szeretném, ha most gyorsan kiszállna és átülne abba. Minél kevesebb ideig látható, annál jobb. Nem hinném, hogy figyelnének, de sosem lehet tudni. Készen áll?

– Ennél készebb már nem is lehetnék. – Jack elkúszott a csomagtér pereméig, talpra állt és futott, hogy bemásszon a Range Rovertől néhány méterre parkoló fekete kupéba. A rövid idő alatt, amit a szabadban töltött, csak annyit mérhetett fel, hogy a Dover Valley Kórház parkolójának végében vannak. A kivilágított kórház ékkőként ragyogott a sötétben.

Egy pillanattal később David beugrott a vezetőülésbe, becsapta az ajtót és indított. Kang-Dae máris elhajtott a terepjáróval. Az egész szöktetés hihetetlenül gördülékenyen zajlott.

– Felteszem, vissza akar menni a városba. – David sebességbe tette az autót, és elindult Kang-Dae nyomában.

– Vagy a vágóhídra, amelyik szimpatikusabb. – Jack máris összeszedte magát annyira, hogy megpróbálkozzon egy epés válasszal. – Már kezdtem magam otthonosan érezni.

– Maga tényleg nem semmi, dr. Stapleton – csóválta a fejét David. – Szóval, mi legyen, az IOI vagy az édes otthon?

– Menjünk haza. – Jack máris azon tűnődött, milyen fogadtatásban lesz része.

42

Csütörtök, 21.15

Jack vetett még egy pillantást a GeneRxre, majd a Dover Valley Kórházra, mielőtt David ráfordult a vidéki útra, és beletaposott a gázba. Maguk előtt nem látott mást, csak a Range Rovert. Északnak tartottak.

– Oké. – Jack megmentőjéhez fordult, miközben lassan kezdett megnyugodni. – Elég fura nap áll mögöttem. Tudom, hogy ajándék lónak nem nézzük a fogát, mégis muszáj megkérdeznem, hogy ki maga, David.

– Megértem a kíváncsiságát – bólintott David. – A nevem igazából Zhao Daquan.

– Zhao? Úgyis, mint Wei Zhao?

– Pontosan. Wei Zhao az apám.

– Érdekes. – A közhely nem is lehetett volna találóbb. Az egész ügy, kezdve Bart Arnolddal, aki felhívta figyelmét az első metrós halálesetre, meglepetések sorából állt. Költői igazságszolgáltatásnak tűnt, hogy éppen legfőbb ellenségének fia szabadította ki a halálos veszélyből.

– Felteszem, tudni szeretné, pontosan mi folyik itt – fordult felé David.

– Jaj, dehogy – felelt Jack. – Imádok sötétben tapogatózni. Kinek kell az unalmas kiszámíthatóság?

David elnevette magát.

– Nem mondom, bírom a humorát, dr. Stapleton. Az apám megbízásából készült elemzésben is az áll, hogy vonzódik az alkalmatlan megjegyzésekhez, és sokszor szarkasztikus. Azok az elemzők megérik a pénzüket.

– Szóval látta a híres dossziémat. Tisztességtelen előnyben van velem szemben.

– Kérdezzen csak, amit akar, dr. Stapleton.

Rohamosan közeledtek a 80-as gyorsforgalmihoz, amely visszaviszi őket New Yorkba – már ha valóban oda tartanak. A Range Rover elsuhant a felhajtó alatt, hogy folytassa az utat Wei otthona felé. Jack egy pillanatra visszafojtotta a lélegzetét, David azonban habozás nélkül ráfordult a felhajtóra. Ekkor megkönnyebbülten kifújta a levegőt.

– Szóval? – biztatta David. – Mit akar tudni?

– Itt született az Államokban?

– Nem. Sanghajban.

– Tökéletesen beszél angolul.

– Köszönöm a dicséretet – mosolyodott el David. – Kilenc éve jöttem ide, hogy biotechnológiát és mikrobiológiát tanuljak az MIT-n. Nemsokára doktori címet szerzek genetikából és bioinformatikából a Columbia Egyetem Rendszerbiológiai Központjában.

– Szóval az a terve, hogy az apja nyomába lép?

– Nagy általánosságban igen. Másként nem. Az a célom, hogy az apám kínai biotechnológiai és gyógyszerészeti cégeit vezessem. Nem akarok itt élni.

– Az apjával folytatott beszélgetésekből azt szűrtem le, hogy ő inkább felszámolná a kínai érdekeltségeit, és minden erőfeszítését erre a piacra koncentrálná.

– Sajnos így van – ismerte el David. – Attól tartok, az apám és a bizalmasai ellenforradalmi tevékenységet folytatnak. Tudja, apám mindig is kivételes ember volt, kezdve azzal, hogy tudós ember létére rajong Arnold Schwarzeneggerért, a testépítésért és a harcművészetekért.

– A harcművészetekről tudnék mesélni – bólintott Jack. – Az egyik pillanatban még ártatlanul beszélgettünk, a másikban megpróbálta lerúgni a fejem. Oké, előtte én is meglöktem egy kicsit…

– Maga bunyózott az apámmal? – kerekedett ki David szeme. – Ezt nem hiszem el, dr. Stapleton. Azt pedig végképp nem, hogy megúszta egy karcolás nélkül.

– Megmentettek az apja testőrei. Nem tudom, mi történt volna, ha nem jelennek meg. Amúgy szólítson csak Jacknek. Ha már megmentett a vágóhídról, ez a legkevesebb.

– Szóval, Jack, én testesebb vagyok az apámnál, én is tanultam harcművészeteket és emeltem a súlyt az apám irányítása mellett, de akkor se mernék szembeszállni vele, pedig nemsokára betölti a hetvenet. Maga nagyon bátor, Jack.

– Inkább vakmerő és ostoba – csóválta a fejét Jack –, de térjünk csak vissza magára. Azt mondja, hogy az apja és a barátai ellenforradalmárok?

– Pontosan. Tudja, az én nemzedékem egészen másként tekint Kínára, mint a szüleink. Kína egyre erősebb. A legjobb úton jár afelé, hogy elfoglalja az őt megillető helyet a világ színpadán.

– Azt mondja, egy újfajta kulturális forradalom zajlik? – kérdezte Jack.

– Mondhatni. Kínának Mao kellett ahhoz, hogy kiszabadulhasson a múlt szorításából, elinduljon az iparosodás útján, és megfeleljen a huszadik század kihívásainak. A modern Kínának most egy új ösztönző erőre van szüksége, ha le akarja rázni magáról a gyarmati időszak átkos örökségét, a kisebbrendűségi komplexust, és meg akar szabadulni a kapitalizmus önzésétől, ami az apámat is megfertőzte. Az apám emberbarát, de azt hiszi, hogy a milliárdjai csakis az övéi.

– Azért ez furcsa. Az apja bevallotta nekem, hogy vörösgárdistaként kezdte a maói kulturális forradalom idején. Bizonyos fokig maga is ezt teszi.

– Talán így tűnik, de én csak hű akarok lenni a származásomhoz. Büszke vagyok arra, hogy kínainak születtem.

– Nem tart attól, hogy ebben a kilenc évben túlságosan amerikaivá vált? Talán nem is lesz olyan könnyű visszaszoknia a kínai életbe.

– Nem hinném, hogy gondjaim lennének ezzel. Mi, az új értelmiségi generáció tagjai akkor is szót értünk egymással, ha Vuhanban, Canberrában, Párizsban vagy éppen Bostonban végeztünk. Mindnyájan arra vágyunk, hogy újra naggyá tegyük Kínát, ha megbocsátja ezt az amerikai fordulatot. Itt, az Egyesült Államokban nyomasztó a megosztottság, és egyre nagyobb teret nyer a bevándorlásellenes elszigetelődési politika, Kínában azonban a millenniumi nemzedék éppen az összefogás erejében hisz.

– Ezzel nem is vitatkozom. Inkább hadd kérdezzek valami kézzelfoghatóbbat. Honnét tudta, hogy a vágóhídon tartanak fogva?

– Kang-Dae felhívott New Yorkban, és elmondta – felelte David.

– De miért tette? – Jack számára úgy tűnt, hogy a legtöbb kérdésre még most sem tudja a választ.

– Ez elég bonyolult – csóválta a fejét David. – Biztosan hallani akarja a teljes sztorit?

– Nincs semmi, amit szívesebben hallanék. – Az egész teljesen értelmetlennek tűnt azok után, hogy Ted Markham szerint Kang-Dae majdnem negyven éve a legteljesebb odaadással áll Wei személyes szolgálatában.

– Akkor tudnia kell, pontosan ki is Kang-Dae.

– Azt hallottam, eredetileg Észak-Koreából szökött át. Meg hogy gyakorlatilag egész életében az apjának dolgozott.

– Ez így van – erősítette meg David –, de ennél is fontosabb, hogy milyen körülmények között lett az apám asszisztense. Az apám nem önszántából fogadta maga mellé. Kang-Daét a kínai kormány ültette a nyakára, hogy mindent tudjon a tevékenységéről, és ez azóta sem változott. Apámnak nem volt más választása, mint felvenni, ami azért is ironikus, mert a legelső naptól tudta, hogy jelentéseket ír róla, csakhogy ez a legkevésbé sem zavarta. Kang-Daének nincs családja, ezért még azt is megengedte neki, hogy a házában lakjon, miközben alapjában véve utána kémkedett. Én is egész életemben ismertem. Igazi családtag nálunk.

– De miért árulta el magának, hogy a vágóhídra vittek? – ráncolta a homlokát Jack. – Ha az apja kockázati tényezőnek talál, akkor nyilván Kang-Dae is. Ott volt, amikor összeverekedtünk.

– Azonosak a céljaink – adta meg a választ David. – A kínai kormány nem akarja, hogy apám sikeres legyen itt az Államokban, mert akkor bezárhatja a kínai gyárait. A GeneRxnél dolgozó rengeteg gyakornokkal együtt én is ettől félek.

– Az apja szerint szabotálták az utolsó két szívátültetést, amikor sertésekben kitenyésztett emberi szívet használtak. Ez igaz lehet?

– Történetesen tudom, hogy igaz – felelte David. – Közösen döntöttünk így. Úgy gondoltuk, azzal tudjuk leghatásosabban hátráltatni a programot, ha megfertőzzük a klónozott kórokozómentes sertéseket egy retrovírussal. Én döntöttem a B vírus mellett, amelyről tudható, hogy szövetkultúrákban megfertőzi az emberi sejteket is. Épp csak arra nem számítottunk, hogy képes egy citokinvihar kiváltására. Ez meglepetésként ért minket. Igazából arra számítottunk, hogy a retrovírus jelenlétét még a szerv felhasználása előtt felismerik. Az eredeti protokollban szerepelt egy utolsó ellenőrzés. Nem tudom, miért maradt ki, talán ahhoz lehetett köze, hogy Carol Stewart állapota rohamosan romlott. Tragikus, hogy az utolsó ellenőrzés végül elmaradt. Attól tartok, ezzel a ténnyel már örökre együtt kell élnem.

– Az apja szerint ha nem történik ez a szabotázs, a két nő még ma is élne, ezzel pedig beköszöntene a szervátültetések szép új világa. Maga mit gondol erről?

– Az apámnak általában igaza van az ilyen dolgokban – vont vállat David. – Szerintem ezt is jól látja. Ezért ő a milliárdos, nem pedig a kollégái. A legelső pillanatban felismerte, hogy a CRISPR-Cas9 igazi áttörést hoz. Teljes bizonyossággal tudta, hogy meg fogja változtatni a klinikai orvoslás gyakorlatát. Forradalmasítja a szervátültetést, s ez még csak az első lépés.

– Nyilván megérti, hogy ezt jelentenem kell. Az a legkevesebb, hogy holnap reggel értesítem az FDA bűnügyi nyomozórészlegét. – Noha pontosan értette David minden szavát, ez sem téríthette el a végső következtetéstől, hogy két fiatal nő az életét vesztette.

– Remélem is. Emiatt döntöttem úgy, hogy kiszabadítom.

– Talán nem kéne megkérdeznem, de ha nem teszi meg, maga szerint mi lett volna velem?

– Az apám rábízta volna a sorsát egy munkatársára, akinek nincsenek különösebb erkölcsi aggályai. Gond nélkül felülemelkedik az érzésein.

– Ettől tartottam – sóhajtott fel Jack.

– Nagy hatást tett rá azzal, hogy nem hagyta annyiban Carol Stewart halálát – árulta el David. – Kang-Daétől tudom, hogy mindenáron be akarta venni a csapatba. Azt gondolta, maga megbirkózik majd minden problémával, ami a felügyeleti szervek felől támadhat. Kicsit meg is lep, hogy ellenállt neki. Nagyon meggyőző tud lenni.

– Még csak kísértést sem éreztem.

Ahogy a város felé tartottak, s mind távolabb kerültek a Farmtól és a vágóhídtól, Jack egyre inkább megnyugodott. Gyér forgalomban haladtak még a világ legzsúfoltabb hídja, a George Washington közelében is.

– Az apja mondott valamit, ami felkeltette a figyelmem – törte meg a csendet. – Szerinte a CRISPR-Cas9-nek köszönhetően a GeneRx mérnökei máris kifejlesztettek egy gyorstesztet az új gammavírus-fertőzés felismerésére és gyógyítására. Igaz ez?

– Igen – bólintott David. – A forradalmi génszerkesztési technológia egyik újabb diadala.

– Ez elképesztő. Megkönnyíti, hogy elkerüljük az incidens nyomán támadt mini világjárványt.

– Semmi kétség – értett egyet David.

Jack körülnézett a sportkocsi impozáns belső terében, a puha bőrüléseken és a lendületesen ívelt műszerfalon.

– Menő verda – próbálkozott meg egy Warrentől kölcsönzött dicsérettel.

– Megjárja – vont vállat David.

– Még sosem ültem ilyen drága kocsiban – tette hozzá Jack.

– Milyen típus?

– Lexus LC500 kupé. Lamborghinit kértem, de be kellett érnem ezzel. Apám szokás szerint nem vette figyelembe a véleményemet. Ez már csak így megy.

Jack nem felelt. Gyanította, hogy egy milliárdos apának nem lehet könnyű jól nevelnie a gyerekét. Mérhetetlenül hálás volt, amiért kiszabadult a halálos veszélyből, még ha ezt nem is köszönhette másnak, csak egy elkényeztetett fiú és egy megalomániás apa konfliktusának. A családi összetűzés valódi áldozatai azok lettek, akik már meghaltak, és várhatóan még meghalnak ettől az új retrovírusos fertőzéstől.

Miután a George Washington-hídon átjutottak Manhattanbe, David a West Side Higwaynál lehajtott, és délnek tartott.

– Láthatóan tudja, hová megyünk – jegyezte meg Jack. Nem adta meg Davidnek a címét.

– Öt éve itt élek, kiismerem magam. Azt is tudom, a Nyugati 106. utca 63-ban lakik. Kang-Dae elküldte nekem az apám dossziéjának másolatát.

Jack némi nehézség árán leküzdötte kiújuló bosszúságát, amiért Wei Zhao a magánéletében turkált, ugyanakkor eszébe jutott a bizarr utcai lövöldözés. Úgy gondolta, érdemes megemlítenie Davidnek.

– Tud valamit erről? – firtatta.

– Úgy hallom, nem sokon múlt – válaszolt David, ami arra utalt, hogy nagyon is sokat tud róla.

– Mármint? – Jack úgy érezte, mintha a legrosszabb félelmei igazolódnának be. Ha nem sokon múlt, akkor csakis az ő életéről lehetett szó.

– Fogalmazzunk úgy, hogy hírét vettük egy esetleges merényletnek, amely maga ellen irányult. Nem tudtuk biztosan, mire számítsunk, ezért úgy döntöttünk, a háttérből biztosítjuk a személyi védelmét. Nem akartuk, hogy bármi történjen magával. Úgy éreztük, maga a legjobb esélyünk arra, hogy apám és az emberei ne söpörhessék be a szőnyeg alá, ami Carol Stewarttal történt. Sajnos kiderült, hogy a félelmeink valósak. Nagy szerencse, hogy az embereink a közelben tartózkodtak.

– Értem. – Jack próbálta visszanyerni a lélekjelenlétét. Eszerint csak egy hajszálon múlt, hogy nem puffantották le.

– Bármi is történjen, az apám megpróbálja majd uralma alá hajtani a kivételesen jövedelmező transzplantációs üzletet – folytatta David. – Ennek fényében nem ártana, ha az elkövetkező napokban komolyan ügyelne a biztonságára. Az embereink továbbra is nyitva tartják a szemüket, de ha realisták akarunk lenni, akkor az apámmal és a rendelkezésére álló erőforrásokkal összevetve mi csak nyeretlen amatőrök vagyunk. Az apám nagyon eltökélt. Amennyire ő látja, a közjó, a sok megmentett élet és a javuló életminőség minden áldozatot megér.

A borzongás végigszaladt Jack gerincén, és felgyorsult a pulzusa, ahogy számításba vette a kockázatot, amelynek óhatatlanul kitette magát. Amikor el akarta űzni a belső démonait, és próbálta elterelni a figyelmét a családi bajokról, egy pillanatig sem gondolta volna, hogy a tetteinek ilyen messzemenő következményei lesznek.

David lefordult a West Side Highwayról a 96. utcára. Néma csendben autóztak egészen a Central Park Westig, majd a 106. utcáig. Jack csak akkor nyugodott meg igazán, amikor felbukkant előttük a barna homokkő ház.

David lehúzódott a padka mellé. Ahogy a kilincsért nyúlt, Jack hihetetlenül szerencsésnek érezte magát. Kinyitotta az ajtót és kiszállt, aztán behajolt az ablakon.

– Meg akarom köszönni, hogy kiszabadított. Tényleg megmentette az életem. Sokkal nagyobb veszélyben voltam, mint amennyit felfogtam belőle. Köszönöm.

– Szívesen – bólintott David. – Én is köszönetet akarok mondani a kitartásáért, ami döntő fontosságú lehet abban, hogy megtartsuk apám kínai vállalkozásait.

– Ha így is lesz, nem rajtam múlt – ismerte be Jack. – Én csak próbáltam megfelelni a belső késztetéseimnek. Tudja, egy igazságügyi orvosszakértőnek az a dolga, hogy képviselje a holtak érdekeit. Ezúttal Carol Stewartét.

– Megértem – bólintott David.

– Lenne még egy kérésem. Gondoskodna róla, hogy az IOI holnap reggelre megkapja a gammavírus-fertőzés tesztjét és gyógymódját? Szeretném, ha mielőbb túl lennénk a járványveszélyen.

– Személyesen intézkedem – ígérte meg David.

Jack benyúlt az ablakon, hogy kezet rázzon a leendő doktorral.

– Remélem, teljesülnek a Kínával kapcsolatos álmai, és minden a reményei szerint alakul.

– Köszönöm – mosolyodott el David. – Maga pedig vigyázzon magára!

Jack becsukta az ajtót, és integetett, miközben David búcsúzóul széles gumicsíkot hagyott az aszfalton. Addig nézett a sportkocsi után, amíg a hátsó lámpák apró pontokká zsugorodtak és beleolvadtak a kandeláberek fényébe, mielőtt az autó ráfordult a Columbus sugárútra, és eltűnt a szeme elől. Egy pillanatig csak állt és arra gondolt, amit David mondott. Leginkább azt szűrte le a szavaiból, hogy Kína kétségkívül meghatározó szerepet fog játszani a gyermekei életében.

Elfordult, és felemelte a tekintetét, hogy végigmérje a házat. Boldogan látta az ötödik emeleti ablakból kiszűrődő meleg, hívogató fényt, ami azt jelentette, hogy Laurie még dolgozik. A tudat hálával és szeretettel töltötte el.

EPILÓGUS

Csütörtök, 22.25

Kimerültségének és szerencsés megmenekülésének teljes tudatában indult fel a házhoz vezető lépcsőkön. Még most is fülébe csengett David figyelmeztetése, ezért komolyan mérlegelte a lehetőséget, hogy hazaérve a legelső dolga lesz felhívni Lou Soldano nyomozót, hátha el tudja intézni a rendőri védelmét. Mégis, mire elérte az első lépcsőfordulót, és elindult a második felé, már arra gondolt, hogy inkább Warrent hívja. Többször alkalma nyílt rá, hogy akció közben lássa őt és a fiúkat, ezért tudta, hogy senki a közelükbe se érhet, ha a környék védelméről vagy megfigyeléséről van szó. Mire elérte a lakás ajtaját, már eldöntötte a dolgot. Nem Lou az, akire igazán számíthat.

Miközben előhalászta a kulcsát, próbálta összeszedni minden bátorságát. Laurie több okból is mérges lehet rá – nem utolsósorban azért, mert egész nap nem lépett vele kapcsolatba. Hasonló helyzetben ő sem látott volna a pipától. Ennek megfelelően mardosó bűntudatot érzett, ahogy benyitott.

Legelőször az éteri nyugalomra lett figyelmes. Nem hallott semmilyen zajt, legkevésbé a tévé hangját. Ez csak azt jelenthette, hogy Laurie szülei már visszavonultak. Vetett egy pillantást a vendégszoba ajtaja felé. Zárva találta, fény se szűrődött ki mögüle. Caitlin ajtaját is becsukták, de a fénycsík azt jelezte, hogy ő még ébren van. Ha pedig ő lefeküdt, akkor nyilván a gyerekek is.

Miután felakasztotta a dzsekijét és lerúgta a cipőjét, továbbindult a lépcsőn. Ahogy a korlát mögül fokozatosan felsejlett a konyha és a nappali, már láthatta, hogy mindkettő üres. Csak a kis olvasólámpa világított a kanapé mellett. Hetek óta nem érzett ilyen békességet az otthonában. Mielőtt Sheldon megjelent, Dorothy szinte el sem mozdult a tévé elől, néha még Stephen Colbert és James Corden éjszakai műsorát is végignézte.

Zokniban, nesztelenül lopódzott a folyosón a dolgozószoba felé. Az ajtó nyitva állt, a benti fény kiömlött a folyosóra. Mindkét gyerekszoba ajtaját csukva találta. Amikor az iroda ajtajához ért, már látta is Laurie-t, aki az íróasztala fölé hajolt, most is tervrajzokat tanulmányozott. Nem akarta megijeszteni, azért halkan bekopogtatott. Felesége nyugodt arccal fordult felé, talán JJ-re számított. Amint felismerte őt, gyorsan átváltott a megkönnyebbülésről a bosszúságra.

– Hol a bánatos fenében voltál?

– Napoztam a zöldellő New Jersey-ben. – Jack egyetlen alkalmat sem hagyott ki, ha megcsillogtathatta szarkazmusát.

– Ne ronts tovább a helyzeten – mordult rá fenyegetően Laurie. – Miért nem hívtál vagy legalább válaszoltál? Kismillió SMS-t küldtem. Muszáj mindenáron a frászt hoznod rám? Azt hitted, nem aggódom betegre magam? Mégis, mit gondoltál?

– Attól tartok, nem nagyon gondolkodtam – ismerte be Jack. – Inkább csak reagáltam.

– Ez meg mi a frászt akar jelenteni? – Laurie láthatóan közel állt ahhoz, hogy elveszítse türelmét, amit eddig is csak nagy erőfeszítések árán őrzött meg. – Miért nem hívtál fel legalább azért, hogy annyit mondj, minden oké?

– Próbálj lehiggadni – használta Jack legmegnyugtatóbb hangját. – Elmondok mindent.

– Tényleg betegre aggódtam magam miattad. Mintha nem lenne elég, hogy ez a szakmai pályám legszörnyűbb napja, amit mellesleg éppen neked köszönhetek.

– Sajnálom – szabadkozott Jack a lehető legnagyobb őszinteséggel.

– Ennyi? Ez minden?

– Ha tudni akarod, nekem sem ez volt életem legboldogabb napja.

– Mit akarsz azzal, hogy nem gondolkodtál, csak reagáltál? És miért New Jersey? Mi a francot kerestél egyáltalán New Jersey-ben?

– Újra elmentem a Dover Valley Kórházba és a GeneRxbe. Azt kell mondanom, elképesztő dolgokat láttam.

– Tíz óra elmúlt – élesedett ki Laurie hangja. – Mi lehetett olyan fontos a Dover Valley Kórházban, hogy nem értél rá felhívni, vagy legalább annyit írni, hogy „még élek”?

– Nehéz lett volna telefonálni vagy rád írni, ha egyszer elvették a telefonom.

– Mi? Ki vette el a telefonod?

– Figyelj – próbálta Jack visszavenni az irányítást.

– Mindent elmondok, és nekem elhiheted, hogy van mit mesélnem, de előtte tudni szeretném, hogyan boldogult a város a vakriasztás után.

– Nagy szerencsénkre viszonylag hamar helyreállt a rend – sóhajtott fel Laurie, miközben férje kihúzott magának egy széket az íróasztal mellől. – A legtöbb vonalon újra jár a metró. Elindultak a buszok is. A reptéren sincsenek egetverő késések. Nyitva vannak az iskolák, vagy legalábbis holnapra nyitva lesznek. A színházak szintúgy. Az újságírók voltak olyan szívesek és világgá kürtölték, hogy nincs semmiféle influenzajárvány, pláne nem olyan, amelyik belégzés útján terjed.

– Hála istennek – bólintott Jack. – Igaz, ettől még van egy kisebb világjárvány, nem igaz?

– De igen. A lapok is megírták, hogy bár a legtöbb halálos eset itt, New Yorkban történt, London, Róma, Los Angeles és San Francisco is érintett.

– Kaliforniáról még nem is hallottam. Te jó ég, nem tudom, hogy ez lenyűgöző-e vagy inkább lesújtó. Amilyen szabadosak a mai fiatalok, néha tiszta vaskalaposnak érzem magam.

– Mindkét helyen csak egy-egy áldozat van – árulta el Laurie.

– Az újságíróknak köszönhetően a New York-iak is viszonylag hamar felfogták, hogy a metrónak semmi köze a fertőzéshez.

– Még szerencse. Fel nem foghatom, kinek jutott egyáltalán eszébe ekkora baromság.

– Ez kell a népnek – vont vállat Laurie. – Az emberek valamiért ugyanúgy rettegnek a metrón, mint a pincében. Az ilyen félelmek segítenek eladni a lapot, és végső soron éppen ez a cél.

– Na persze – horkant fel Jack. – Szerintem ez felelőtlen és pánikkeltő viselkedés, amikor a fél város metróval jár.

– Szerintem meg a média levezekelt mindent, amikor mindenki számára egyértelművé tette, hogy a betegség csak a testnedvekkel terjed, mint a HIV, vagyis belégzés útján nem lehet elkapni. Az egész vaklármát igazából ez a félelem éltette, hogy egy gyors lefolyású és végzetes légzőszervi betegséggel van dolgunk. S miközben az egész napunk ráment az emberek meggyőzésére, polgármestertől lefelé mindenkinek azon járt az agya, hogy miért nem látta előre egy ilyen téves riasztás lehetőségét. Hiába volt januárban Hawaiin az a rakétariasztás, senki sem gondolta volna, hogy az állandó tervezés, a sok gyakorlatozás és az 1918-as spanyolnátha felemlegetése ilyen pánikba lovalhatja az egész várost. Hatalmasak az anyagi veszteségek, különösen, ha figyelembe vesszük a vállalkozások átmeneti visszaesését is.

– De legalább van valami megoldás? – kérdezett közbe Jack.

– Célzott megoldás nincs, csak a konszenzus, hogy kell lennie valamilyen védekezési mechanizmusnak az ilyen téves riasztások ellen. Az nem lehet, hogy a vészhelyzeti központ ügyeletese egy személyben elindítson egy ilyen lavinát.

– És a kényszerszabadságom? – tudakolta Jack. – Újra szóba került?

– Nem, és nem is erőltettem. Az egyelőre így marad, néhány napig még biztosan. Súlyos a helyzet, fejek hullhatnak, köztük az enyém is. A polgármester és a közegészségügyi biztos máris próbál elhatárolódni. Különösen a polgármesternek kell egy bűnbak, aki nagyobb vad nálad.

– Sajnálom – sóhajtott fel Jack őszinte megbánással. – Legközelebb vigyázok a nyelvemre.

– Remélem is. Amúgy örülök, hogy végre hazajöttél.

– Mit mondjak, én is. Hát a járványügy? Annak ellenére kiszálltak hozzánk, hogy nem volt semmilyen légi úton terjedő járvány?

– Még szép. Legalább lefoglalják magukat egy valódi járványhelyzettel, de most hagyjuk ezt. Ettél valamit?

– Nemigen – vallotta be Jack.

– Éhes vagy?

– Szívesen bekapnék valamit.

– Caitlin tésztát főzött, maradt egy kevés. Érdekel?

– Naná.

Együtt léptek ki a dolgozószobából és mentek le a konyhába. Míg a felesége kivette a tésztát a hűtőből, hogy betegye a mikrohullámú sütőbe, Jack leült a pultra, és sietve felhívta Warrent Laurie mobiljáról.

– Rövidre kell fognom – suttogta, amint Warren felvette a vonal túlsó végén. – Húzós napom volt, és csak most értem haza. Az a helyzet, hogy védelem kéne nekem és a családomnak, mondjuk úgy, hogy a kínai maffia ellen. Ami múlt éjjel történt az utcán, nem volt véletlen. Engem akartak levadászni. Később felhívlak, és elmondok mindent, de előbb be kell számolnom Laurie-nak. Tudsz gondoskodni a védelmünkről? Mármint mostantól.

– Ja, gondolom, de ehhez mindenképp tudnom kell, hogy miért.

– Esküszöm, később mindent elmondok – ígérte

Jack, mielőtt kinyomta a telefont.

– Mi volt ez? – kérdezte aggódva Laurie. Már készült kivenni az ételt, amikor meghallotta Jacket. – Miért van szükségünk védelemre?

– Egy perc, és mindent elmondok. – Letette a pultra Laurie telefonját. – Előtte még tudnom kell, mit végzett a járványügy. – Úgy gondolta, kell lennie egy rövid kegyelmi időszaknak, mielőtt a rosszfiúk rájönnek, hogy kereket oldott és sikerült hazajutnia. Laurie egy pillanatig némán meredt rá, mint aki nem biztos abban, hogy a védelem kérdése várhat. Jack újra megnyugtatta, hogy mindent elmond neki, de előtte még tudni akarja, mire ment a JK.

– Rengeteget dolgoztak, és meg kell adni, értik a dolgukat – sóhajtott fel végül Laurie. – Hihetetlenül szervezettek és hatékonyak. Egy egész csapat érkezett Atlantából, az élén több járványügyi hírszerző tiszttel, akik azonnal munkához láttak. Tényleg elképesztő emberek. Máris hatalmas előrelépést értek el, azonosították az összes lehetséges kontaktot itt New Yorkban. Két másik csapat e pillanatban is ugyanezt teszi a nyugati parton. Testvérszervezetük, az Európai Betegségmegelőzési és Járványvédelmi Központ ugyanezen fáradozik Londonban és Rómában.

– Azonosították már a vírust? – kérdezett közbe Jack. – Esetleg a Közegészségügyi Központ?

– Nem hinném, de úgy tudom, hogy ez bármelyik pillanatban megtörténhet.

– Én már tudom, milyen vírusról van szó, szóval sokat segíthetünk nekik. B típusú gammaretrovírus, amely emberi sejteket is képes megfertőzni.

Laurie álla előbb elernyedt, azután leesett.

– Honnét a nyavalyából tudod? – kérdezte döbbenten és hitetlenkedve.

– Jersey-ben csiripelték a madarak – felelte Jack. – Viccet félretéve, a kutatók a New Jersey-i GeneRxben gyorsan azonosították a kórokozót, mivel pontosan tudták, mit keressenek, de ami ennél is fontosabb, a CRISPR-Cas9-nek és egy csapat molekuláris biológusnak hála már kifejlesztettek egy gyorstesztet, sőt azt is tudják, hogyan szabadulhatunk meg végleg a vírustól. Ez azt jelenti, hogy sokat segíthetünk a JK-nak. Ettől nyilván a polgármester és a közegészségügyi biztos is más szemmel fog rád nézni.

– Szent Isten! Igen, az lehet. Ez most komoly? Diagnózis és terápia egyszerre? És ilyen gyorsan? Ez hihetetlen! Egy csapásra megoldja a vészhelyzetet. Hallottam, mekkora durranás a CRISPR-Cas9, de ez tényleg fantasztikusan hangzik.

– Mint génszerkesztő eszköz a CRISPR-Cas9 kétségkívül ígéretes – engedte meg Jack –, ám ugyanúgy veszélyes is. Ebben az esetben azért jön kapóra a megoldással, mert az egész helyzetet ez okozta.

– Kezdem elveszíteni a fonalat. Hogyan okozhatott a CRISPR-Cas9 világjárványt egy régóta ismert retrovírus segítségével?

– Ha válaszolni akarok a kérdésedre, el kell mondanom, mi minden történt velem mostanában, és hogy neked, mint az Igazságügyi Orvosszakértői Intézet vezetőjének, miért kell felhívnod az FDA Bűnügyi Nyomozó Hivatalát, de előbb meg kell gyónnom.

– Ezt meg hogy érted?

– Bevallom, mostanában önző módon viselkedtem. Emma diagnózisa teljesen kibillentett a lelki egyensúlyomból. Ezt most már tisztán látom. Miközben próbáltam megbirkózni a helyzettel, nem támogattalak úgy, mint kellett volna, pedig hatalmas felelősség nehezedett rád, nemcsak a munkahelyeden, de itthon is. Őszintén sajnálom, de megígérem, hogy megértőbb leszek, és a jövőben többet segítek. Amúgy elképesztő, hogy mekkora türelemmel viseled a politikusokat, miközben az IOI-t vezeted. Tényleg büszke vagyok rád. Tudom, hogy nekem ez nem menne. Soha az életben.

Laurie pislogva harcolt kitöréssel fenyegető könnyei ellen, mielőtt vett egy nagy levegőt. A lelke mélyén Jack mindig is tudta róla, mennyire érzelmes.

– Köszönöm – suttogta Laurie, miközben tovább küzdött, hogy összeszedje magát. Mindig is jellemhibának tekintette érzelmi kiszolgáltatottságát, de különösen azóta, hogy rábízták az intézet vezetését. – Igen, stresszes időszak volt ez a számomra, a szó minden létező értelmében, de próbáltam a lehető legjobbat kihozni belőle. Nagyon sokat jelent nekem, hogy végre mellettem állsz.

– Megígérem, hogy a jövőben ez mindig így lesz.

– Én is sokat gondolkodtam – tette hozzá Laurie. – S dacára mindannak, amit történt, vagy tán éppen azért, képes voltam odaállni a szüleim elé. Közöltem velük, hogy szerintem az lenne a legjobb, ha visszatérnének a saját lakásukba. Én lepődtem meg a legjobban, amikor szót fogadtak.

Jacknek minden önuralmára szüksége volt ahhoz, hogy ne törjön ki ujjongásban.

– Köszönöm. Tudom, hogy nem lehetett egyszerű, de hidd el, mindenkinek így lesz a legjobb. Azt is köszönöm, hogy kitartottál mellettem. Szerencsés fickó vagyok, hogy rád találtam. Talán nem mindenben értünk egyet, de ha baj van, mindig összetartunk. – S miközben magában cigánykereket hányt örömében, Jack a karjaiba vonta Laurie-t.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretném kifejezni hálámat dr. William Hurlbut neurobiológiai adjunktusnak a Stanford Orvosi Egyetemről, akinek köszönhetően részt vettem a berkeley-i Kaliforniai Egyetem egyik konferenciáján, és betekintést nyerhettem a CRISPR társadalmi kihatásaiba. Ez az alkalom felnyitotta a szemem a génszerkesztési technológia ígéreteire és veszélyeire, hogy megszülethessen a könyv, melyet az olvasó a kezében tart.

BIBLIOGRÁFIA

Jennifer A. Doudna és Samuel H. Sternberg: A Crack in Creation: Gene Editing and the Unthinkable Power to Control Evolution. New York, Houghton Mifflin Harcourt, 2017. Ellentétben a CRISPR-Cas9-ről szóló többi értekezéssel, ez a mű a nagyközönségnek szól, és élvezetes a stílusa, épp ezért mindenki számára könnyen követhető, aki érdeklődik a modern molekuláris genetika részletei iránt. Az olvasó ezen keresztül megismerkedhet az új technológia ígéreteivel és veszélyeivel. Mindenki számára csak ajánlani tudom ezt a művet, hiszen a CRISPR minden bizonnyal mindnyájunk életét befolyásolja majd.

{1} Martin Jinek, Krzysztof Chylinski, Ines Fonfara, Michael Hauer, Jennifer Doudna és Emmanuelle Charpentier: A Programmable Dual-RNA-Guided DNA Endonuclease in Adaptive Bacterial Immunity („Egy programozható kettős RNS struktúra vezérlésű DNS endonukleáz az adaptív bakteriális immunológiában”) Science, 337 sz., 816-821. o.

Tartalomjegyzék

1. ELŐSZÓ

2. ELŐHANG

3. 1

4. 2

5. 3

6. 4

7. 5

8. 6

9. 7

10. 8

11. 9

12. 10

13. 11

14. 12

15. 13

16. 14

17. 15

18. 16

19. 17

20. 18

21. 19

22. 20

23. 21

24. 22

25. 23

26. 24

27. 25

28. 26

29. 27

30. 28

31. 29

32. 30

33. 32

34. 33

35. 34

36. 36

37. 37

38. 38

39. 39

40. 40

41. 41

42. 42

43. EPILÓGUS

44. KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

45. BIBLIOGRÁFIA

Landmarks

1. Borító

A mű eredeti címe:

Pandemic by Robin Cook

Copyright © 2018 by Robin Cook

Fordította: Babits Péter

Hungarian translation © Babits Péter, 2019

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2019

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Balázs Éva

Korrektor: Nácsai Katalin

Nyomdai előkészítés: Formula Stúdió

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-963-516-012-9

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon

Table of Contents

ELŐSZÓ

ELŐHANG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

32

33

34

36

37

38

39

40

41

42

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

BIBLIOGRÁFIA