Ross Macdonald

	A ZEBRACSÍKOS

	HALOTTASKOCSI

	Rakéta Regényújság

	1. fejezet
	Az irodám előtt várakozott, mikor a délelőtti kávétízpercemről visszaértem. Ezen az ütött-kopott emeleti folyosón gyakran ütközöm nőkbe, de azok a mellettem levő modellügynökségbe járnak: mindenre elszánt; ambiciózus lányok. Ez másmilyen volt. Több elegancia volt benne, mint amennyire a sminkje vallott. Korombeli lehetett.
	 Ahogy öregszik egy férfi – persze csak ha tudja, mi a jó neki –, a kedvére való nők is egyre korosabbak. A baj csak az, hogy a legtöbbjük férjnél van.
	 – Mrs. Blackwell vagyok – mondta. – Maga bizonyára Mr. Archer.
	 Megmondtam neki, hogy valóban az vagyok.
	 – A férjem körülbelül félóra múlva itt lesz magánál, ahogy megbeszélték. – Gyémántoktól csillogó karórájára nézett. – Hogy pontos legyek, harmincöt perc múlva. Már elég régóta várok.
	 – Bocsásson meg, de nem számítottam rá, hogy szerencséltet.
	 Ma délelőttre csak Blackwell ezredes látogatása van nálam előjegyezve.
	 – Semmi baj. Még van időnk beszélgetni.
	 Nem mondhatom, hogy bedobta volna nekem a bájait. A bájak csak úgy ott voltak. Kinyitottam a külső ajtót, és a várószobán keresztül a „Belépni tilos” feliratú irodámba vezettem. Székkel kínáltam.
	 Merevén ült, a lehető legkisebb felületen érintkezve a székkel.
	 Fekete bőrretiküljét a könyöke alatt szorongatta. Tekintette a falon levő gyorsfotókra tévedt: csupa olyan pofa volt, amilyet lidérces álmaiban lát az ember. Úgy vettem észre, idegesítik. Talán a tudatára, ébresztették, hol is van, ki vagyok én, és mivel keresem a kenyerem.
	 Tetszett az arca. Értelmes, sötét szeme gyengédségről árulkodott. Szája körül árnyalatnyi szomorúság ült. Ez az arc már ismerte, mi a szenvedés, és úgy látszott, éppen most készül felújítani ezt az ismeretséget.
	 Puhatolózva megszólaltam: – „Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel.” Kicsit elpirult. – Gyorsan megérzi, milyen az ember hangulata. Vagy ez szabványszöveg?
	 – Alkalmaztam már.
	 – Dante is. – Szünetet tartott, majd egészen más hangon, más ritmusban folytatta: – Azt hiszem, kissé fonák helyzetbe hoztam magam azzal, hogy idejöttem. Nehogy azt higgye, hogy rossz viszonyban vagyunk a férjemmel. Egyáltalán nem. Csak hát igen nagy kárt okozhat azzal, amit tenni készül.
	 – A telefonban a férje nem mondta meg pontosan, miről van szó.
	 Csak nem válni akar?
	 – Úristen, dehogy! Efféle probléma nincs a házasságunkban. – Talán kissé túl hevesen tiltakozott. – A férjem lánya miatt aggódom, illetve aggódunk mind a ketten.
	 – A lány magának mostohalánya?
	 – Igen, bár nem szeretem ezt a szót. Mindig igyekeztem különb lenni a mesebeli mostoháknál. Csak nagyon későn kerültem Harriet mellé. Még gyermekkorában vesztette el az; édesanyját – Meghalt?
	 – Pauline él és virul. De elvált Marktól még évékkel ezelőtt, amikor Harriet tizenegy vagy tizenkét éves volt. A válás borzasztóan súlyos hatással lehet egy kislányra, különösen, ha a pubertás küszöbén áll. Én már nem sokat tehettem azért, hogy Harriet fesztelenebből érezze magát a világban. Különben is már felnőtt, és természetes, hogy gyanakvással viseltetik irántam.
	 – Miért?
	 – Ez a dolog természetéből adódik, ha egy férfi másodszor nősül. Harriet mindig nagyon kötődött az apjához. Mielőtt férjhez mentem Markhoz, jobban meg tudtam találni a hangot a lánnyal. – Kényelmetlenül feszengett, majd rám fordította figyelmét. – Magának vannak gyermekei, Mr. Archer?
	 – Nincsenek.
	 – Nem is volt soha nős?
	 – De voltam. Csak nem értem, miért fontos ez. Maga nem azért jött ide, hogy az én magánéletemről társalogjunk. Hogy tulajdonképpen miért jött, még nem árulta el, pedig rövidesen itt lesz a félje.
	 Az órájára nézett, és felállt, szerintem ösztönösen. Egyszerűen a benne levő feszültség emelte fel a székről.
	 Cigarettával kínáltam, de nem kért. Én rágyújtottam.
	 – Tévedek, ha úgy érzem, hogy fél egy kicsit a férjétől?
	 – A legnagyobb mértékben téved – felelte határozott hangon, de mintha nehezen tudta volna folytatni, – Csak attól félek, hogy elvesztem a bizalmát. Márpedig Marknak szüksége van rá, hogy bízni tudjon bennem. Nem szívesen csinálok semmit a háta mögött.
	 – Most mégis itt van.
	 – Itt vagyok – rogyott vissza a székre.
	 – És megint csak a „miért?”nél vagyunk.
	 – Őszinte leszek magához, Mr. Archer. Nem tetszik nekem Mark „haditerve” – ironikusan ejtette ki a szót –, és ezt meg is mondtam neki. Dolgoztam szociális gondozóként, és van némi fogalmam róla, hogy mit jelent a mai világban fiatal lánynak lenni. Szerintem a legokosabb, ha hagyjuk a természetet a maga útján haladni. Menjen csak férjhez Harriet ahhoz az emberhez, ha hozzá húzza a szíve.
	 Mark azonban képtelen úgy látni a dolgokat, ahogyan én. Ádázul ellenzi a házasságot, és el van szánva rá, hogy valami drasztikus lépést tesz.
	 – És ez a drasztikus lépés azt jelenti, hogy hozzám fordul?
	 – Maga csak az egyik verzió. Pisztoly és kancsuka is szóba került. – Gyorsan hozzátette: – Nem mintha mindent komolyan vennék, amit mond.
	 – Ha pisztolyt emlegetnek, én mindig komolyan veszem. Maga mit kíván tőlem, mit tegyek?
	 Tekintete ismét a falra tűzött képekre tévedt. Gyilkosok, sikkasztók, bigámisták és szélhámosok néztek le rá, szégyentelen pléhpofával. Ölébe vette a retiküljét.
	 – Azt aligha kérhetem, hogy ne vállalja el a megbízását. Különben sem lenne semmi értelme. Egyszerűen keresne egy másik detektívet, és azt szabadítaná Harrietre meg a… a barátjára. Én csak fel akartam készíteni magát a helyzetre. Marktól nagyon egyoldalú képet fog kapni róla.
	 – Magától viszont eddig eléggé homályosat kaptam.
	 – Megpróbálok világosabban beszélni – mondta rövid, feszes mosoly kíséretében. – Harriet körülbelül öt héttel ezelőtt Mexikóba ment, mint mondta, azért, hogy meglátogassa az édesanyját – Pauline ugyanis a Chapalatónál lakik –, és festegessen egy kicsit.
	 Az igazság azonban az, hogy egyáltalán nincs jóban az anyjával, festői talentuma pedig sohasem fogja tűzbe hozni a világot. Szerintem kifejezetten azért ment a Chapalatóhoz, hogy egy férfit keressen magának. Mindegy, hogy kit, csak férfi legyen. Amennyiben ez cinikusan hangzik, hadd tegyem hozzá, hogy az adott körülmények között alighanem én is ezt tettem volna.
	 – Milyen körülményekre gondol?
	 – Az apja második házasságára, amelyet velem kötött. Nyilvánvaló, hogy Harriet nem boldog mellettünk. Szerencséjére, meg a mi szerencsénkre is, ez a kis mexikói kirándulás eredményes volt.
	 Harriet talált magának egy barátot, magával is hozta.
	 – Van neve az illetőnek?
	 – Burke Damis. Fiatal festő. Igaz ugyan, hogy a személye nem jelent különösebb társadalmi emelkedést – a férjem hajlamos rá, hogy ennek eltúlozza a jelentőségét –, de azért egészen megnyerő.
	 Pénze nincs, és ez Mark másik kifogása ellene, viszont tehetséges festő, sokkal tehetségesebb, mint Harriet, és ezt Harriet is tudja. És végtére is, Harrietnek elegendő pénze lesz mindkettőjük számára. A férfinak van tehetsége és… férfiassága, Harrietnek meg lesz pénze és odaadása – szerintem ennél több nem kell egy házassághoz.
	 – Harrietnek pénze lesz?
	 – Nagyon sok pénze, méghozzá hamarosan. Egyik nagynénje tekintélyes összeget hagyott rá. Harriet huszonöt éves korában jut hozzá.
	 – Most hány éves?
	 – Huszonnégy. Elég idős ahhoz, hogy tudja, mit akar, a maga életét élje, és szabaduljon Mark zsarnoksága alól. – Abbahagyta, mintha túl messzire ragadtatta volna magát.
	 Azt akartam, hogy folytassa. – A zsarnokság erős kifejezés.
	 – Kiszaladt a számon. Nem szeretném a férjemet a háta mögött befeketíteni. Jó ember a maga módján, de mint a legtöbb férfi, ő is hajlamos rá, hogy érzelmi téren ostobaságokat csináljon. Nem ez az első kapcsolata Harrietnek, amelyet megpróbál megszakítani. Eddig mindig sikerült is neki. Ha most is sikerül, könnyen az lehet a vége, hogy Harriet megmarad nekünk, de nagyon szomorú lány lesz belőle. – Arcát elevenné tetté ez a szenvedélyes megállapítás.
	 – Maga igazán törődik Harriettel, Mrs. Blackwell.
	 – Mindhármunkkal törődöm. Nem tesz jót Harrietnek, hogy az apja árnyékában él. Nekem sem tesz jót, hogy csak ülök, és nézem, mi folyik – nem vagyok az a tétlenül ülő típus –, és csak egyre rosszabb lesz, ha tovább folytatódik. Harriet nagyon sebezhető, Mark meg nagyon erőteljes egyéniség.
	 Mintegy e megállapítás illusztrálásául öblös férfihang harsant fel a külső helyiségben. Ráismertem Blackwell hangjára, amelyet a telefonban hallottam. Beszólt az áttetsző üvegajtón: – Bent vagy, Isobel?
	 A nő felugrott, mintha villám sújtotta volna. Nem először. Aztán megpróbálta kicsire összehúzni magát.
	 – Van hátsó kijárat? – suttogta.
	 – Sajnos, nincs. Küldjem el a férjét?
	 – Ne. Csak újabb problémákhoz vezetne.
	 Férje az ajtónál matatott, idomtalan árnyéka mozgott az üvegen.
	 – Láttam a kocsidat a parkolóban. Mit keresel te itt, Isobel? Az asszony nem válaszolt neki. Az ablakhoz lépett, és a lécredőnyön át kinézett a Sunset Boulevardra. Nagyon karcsú és merev volt a ráeső fénycsíkokban. Azt hiszem, az oltalmazó ösztön támadt fel bennem.
	 Résnyire kinyitottam az ajtót, kislisszantam a várószobába, és becsuktam magam mögött az ajtót.
	 Ez volt az első találkozásom Blackwell ezredessel. Előző nap csak telefonon beszélgettünk. Azóta utánanéztem, és megtudtam, hogy aktív katonatiszt volt, s nem sokkal a háború után vonult nyugállományba, eléggé középszerű pályafutása végén.
	 Meglehetősen nagydarab ember volt, de az évekkel vívott csatában kezdett alulmaradni. A szabad levegőtől megbarnult arca miatt korainak tűnt ősz haja. Merev méltósággal tartotta magát, de a teste már kezdett összeesni. Shetlandzakója lötyögött a vállán, az inge gallérja észrevehetően bő volt eres nyaka körül.
	 A legfeltűnőbb a szemöldöke volt rajta: olyan volt tőle, mint egy ókori római császár. Feketesége élesen elütött a hajától, középen összeért, és acélperemként szegélyezte a homlokát. Alatta meglepően zavaros volt a szeme.
	 Kiabálással próbálta leplezni zavarát: – Tudni akarom, mi történik odabent! A feleségem odabent van, igaz?
	 Kifejezéstelenül bámultam rá. – A felesége? Kicsoda maga?
	 – Blackwell ezredes vagyok. Tegnap beszéltünk telefonon!
	 – Értem. Van valami igazolványa?
	 – Nincs szükségem igazolványra! Biztosíthatom, hogy én vagyok az!
	 Úgy harsogott, mintha egy üvöltő démon – talán egy törzsőrmester kínpadra vont szelleme – szállta volna meg. Napbarnított arca előbb vörösre, majd lilára váltott.
	 Megvártam az üvöltés végét, és így szóltam: – Csakugyan maga Blackwell ezredes? Attól, ahogyan berontott ide, azt hittem, valami eszelős. Sok eszelős jár ide.
	 Egy magasra feltornyozott rózsaszínű hajú nő nézett be a folyosóról, hamis gyöngysorát markolászva. Miss Ditmar volt, aki a modellügynökséget vezette.
	 – Valami baj van?
	 – Semmi a világon – mondtam. – Csak éppen üvöltőversenyt tartottunk. Ez az úr nyert.
	 Blackwell ezredes nem bírta elviselni, hogy így beszéljenek róla.
	 Hátat fordított nekem, és úgy meredt az ajtóra. Miss Ditmar jóindulatúan legyintett, és hajboglyáját magasra tartva, parfümfelleget hagyva maga után, távozott.
	 Az irodám ajtaja kinyílt. Mrs. Blackwell már összeszedte magát – főleg ehhez kívántam időt adni neki.
	 – Mi volt ez a jelenés? – kérdezte.
	 – Miss Ditmar, a szomszéd irodából. A nagy lárma riasztotta.
	 Mindig nagyon aggódik értem.
	 – Igazán bocsánatot kell kérnem – szólt Mrs. Blackwell a férjére pillantva –, mindkettőnk nevében. Nem kellett volna idejönnöm.
	 Kellemetlen helyzetbe hoztuk önt.
	 – Voltam már hasonlóban. Élvezem.
	 – Igazán kedves öntől.
	 Mint akit láthatatlan motor forgat, Mr. Blackwell megfordult, láthattuk az arcát. A harag már eltűnt róla, sértett kifejezés ült a szemében, mintha fiatal felesége megbántotta volna azzal, hogy udvarias volt hozzám. Széles, kínos mosollyal próbálta palástolni sértettségét.
	 – Kezdjük újra, alacsonyabb hangnemben?
	 – Nekem jobban megfelelne, ezredes úr.
	 – Remek.
	 Jólesett neki, hogy a rangján szólítottam. Gyors, vízszintes kézmozdulatot tett, ami azt volt hivatva jelenteni, hogy ura önmagának és a helyzetnek. Úgy nézett körül a várószobámban, mintha azt fontolgatná, hogyan rendezze be másképp. Aztán rám nézett, és azt mondta: – Azonnal visszajövök. Csak lekísérem a feleségemet a kocsijához.
	 – Fölösleges, Mark. Magam is letalálok…– Ragaszkodom hozzá.
	 Karját nyújtotta neki. Az asszony belekapaszkodott, és kivonult.
	 Bár a férfi volt a nagydarab és a hangos, az volt a benyomásom, hogy a nő támogatja őt.
	 A redőnyön keresztül néztem őket, amint kiléptek a kapun a járdára. Nagyon szertartásosan lépkedtek egymás mellett, mintha temetésre mennének.
	 Isobel Blackwell tetszett nekem, de reméltem, hogy a férje nem jön vissza.
	2. fejezet
	Visszajött. Nyugodt volt az arca, de nem tudhattam, hogy mi (vagy ki) nyugtatta meg. Kezet fogtam ugyan vele, mikor az íróasztalom fölött kezet nyújtott, de továbbra se találtam rokonszenvesnek.
	 Ezt észrevehette – különös egy ilyen vérmérsékletű és neveltetésű ember esetében –, és tett is egy ügyetlen kísérletet, hogy eloszlassa bizalmatlanságomat: – Magának fogalma sincs róla, milyen nyomás alatt vagyok. A nők, akikkel együtt élek… – abbahagyta, és úgy döntött, hogy nem fejezi be a mondatot.
	 – Mrs. Blackwell ecsetelte némiképp ezt a nyomást.
	 – Szóval beszélt… Bár nem hinném, hogy rossz szándékkal jött volna ide. De a fene egye meg, ha már az ember felesége sem cselekszik úgy, ahogy kéne – tette hozzá sötéten –, akkor ki?
	 – Annyit tudok, hogy maga meg a felesége nem értenek egyet a leendő vejét illetően.
	 – Burke Damis nem a leendő vejem. Eszem ágában sincs megengedni, hogy ez a házasság létrejöjjön.
	 – Miért?
	 Lenézett rám, és úgy mozgatta a nyelvét a szájában, mintha idegen tárgy lenne a foga között. – A feleségem is rabja a nők régi rögeszméjének, hogy a házasságok az égben köttetnek. Úgy látszik, magát is megfertőzte ezzel az illúzióval.
	 – Én csak egy egyszerű kérdést tettem fel erről a bizonyos házasságról. Miért nem ül le, ezredes úr?
	 Feszesen ült a széken, amelyen előzőleg a felesége ült.
	 – Az az ember hozományvadász, vagy még annál is rosszabb.
	 Gyanítom, hogy az a fajta szélhámos, aki ostoba nőkkel köt házasságot, és így csinálja meg a karrierjét.
	 – Van erre valami bizonyítéka?
	 – Bizonyíték rá a képe, a modora meg a lányommal volt kapcsolatának a jellege! Az a fajta férfi, aki csak szerencsétlenné tenné Harrietet, és ez még enyhe kifejezés.
	 A lányáért való aggodalom tényleg érződött a hangjában, megtörte magabiztos csengését. Az ezredes mégsem az a tartalmatlan, fontoskodó hólyag volt, akinek hittem, legalábbis szorultak bele emberi vonások is.
	 – Milyen a kapcsolatuk jellege?
	 Közelebb húzta a székét: – Teljességgel egyoldalú. Harriet mindent kész odaadni neki: a pénzét, a szerelmét, nem megvetendő bájait. Damis nem ad cserébe semmit. Mert ő csak egy nagy semmi, egy sehonnai, egy… egy marslakó! Megjátssza, hogy nagy festő, de én értek valamit a festészethez, és még azzal se bíznám meg, hogy fesse be az istálló oldalát! Sohasem hallott róla senki, pedig érdeklődtem utána.
	 – Hol?
	 – Megkérdeztem egy pasast a képtárban. Szaktekintély a kortárs amerikai festészetben. A Burke Damis név nem mondott neki semmit.
	 – Rengeteg a kortárs amerikai festő, és mindig újak is jönnek.
	 – Igen, de rengeteg köztük a csaló, az imposztor. És nekünk éppen egy ilyennel van dolgunk ennek a Burke Damisnek a személyében. Szerintem még a neve is álnév, a hasára ütött, és úgy találta ki.
	 – Ezt még miből gondolja?
	 – Abból, hogy nem adott rá okot, hogy ne ezt gondoljam. Próbáltam kérdezgetni a múltjáról. Kitérő válaszokat adott. Amikor megkérdeztem, honnan jött, azt mondta, hogy Guadalajarából, Mexikóból. Az biztos, hogy nem mexikói, és be is vallotta, hogy az Államokban született, de azt nem mondta meg, hogy hol. Nem árulta el, hogy ki az apja, hogy miből él, hogy vannake rokonai. Amikor mát sokáig unszoltam, azt állította, hogy árva.
	 – Lehet, hogy tényleg az. A szegény gyerekek gyakran érzékenyek, főleg, ha vallatják őket.
	 – Ő nem gyerek, és én nem vallattam, és ő körülbelül olyan érzékeny, mint egy vaddisznó.
	 – Úgy látszik, melléfogtam, ezredes úr.
	 Hátradőlt a székén. Nem mosolygott, tenyerével végigsimított a fején, de vigyázott, hogy ne tegye tönkre a hullámokat gondosan fésült ősz hajában. ^ – Maga elég világosan tudtomra adja, hogy helytelennek tartja hozzáállásomat a kérdéshez. Pedig biztosíthatom, hogy nem helytelen. Nem tudom, mennyit mondott el magának a feleségem, vagy abból, amit elmondott, mennyi az igaz – mármint az objektíve igaz. A tény mindenképpen tény, hogy a lányom, akit én nagyon szeretek, bolondul á férfiakért.
	 – Mrs. Blackwell említette – jegyeztem meg óvatosan –, hogy hasonló helyzet már máskor is előfordult.
	 – Nem is egyszer. Harriet nagyon szeretne férjhez menni. Sajnos, különleges képessége van rá, hogy mindig olyan férfit válasszon, aki nem hozzá való. Ne értsen félre, nem általában a házasságot ellenzem. Én is szeretném, ha a lányom férjhez menne – de a megfelelő férfihoz, a maga idejében. De azt, hogy fejest ugorjon a házasságba egy olyan alakkal, akit alig ismer…– Pontosan mióta ismeri Damist?
	 – Csak egy hónapja. Ajijicban, a Chapalatónál szedte fel. Magam is jártam Mexikóban, és tudom,.miféle csavargókba lehet ott botlani, ha nem vigyáz az ember. Nem egy egyedülálló fiatal lánynak való hely az. Most már tudom, hogy nem lett volna szabad elengednem.
	 – Vissza tudta volna tartani?
	 Elfelhősödött a tekintete. – Az igazság az, hogy nem is próbáltam. Nehéz tele volt, és láttam, hogy változásra van szüksége. Azt hittem, az anyjánál fog maradni, a volt feleségemnél, aki Ajijicban él. Persze jobban kellett volna ismernem Paulinet, nem lett volna szabad rá számítanom. Természetesen úgy gondoltam, hogy megfelelő társasági oltalommal veszi majd körül. Ehelyett egyszerűen szabadjára engedte a városban.
	 – Bocsásson meg a szókimondásomért, de úgy beszél a lányáról, mintha ő nem volna felelős. Talán szellemileg visszamaradott?
	 – Szó sincs róla. Harriet normális fiatal nő, és az átlagosnál jóval intelligensebb. Jelentős mértékben – s ezzel mintegy lezárta az ügyet – magam neveltem. Miután Pauline úgy látta jónak, hogy elhagy bennünket, én voltam egy személyben apja is, anyja is a lányomnak.
	 Nagyon nehezemre esik nemet mondanom erre a házasságra, mert édeni reményeket fűz hozzá. De nem tartana fél évig sem. Vagyis inkább pont fél évig tartana, amikor a férfi majd ráteheti a kezét a pénzre, – Blackwell fejét az öklére támasztva, oldalról nézett rám, fél szeme majdnem becsukódott, ahogy a keze nyomta az arcát. – A feleségem bizonyára elmondta, hogy pénzről is van szó.
	 – Nem mondta, hogy mennyiről.
	 „ – Néhai nővérem, Ada, félmillió dollárt hagyott Harrietre. A kővetkező születésnapjától már ő rendelkezik a pénzzel. És legalább ugyanennyit fog kapni, ha majd én is… elpatkolok.
	 Halálának gondolata egészen elszomorította, majd a szomorúsága észrevehetően dühre változott. Előrehajolt, és akkorát csapott az asztalomra, hogy az írókészletem ugrott egyet: – Arra semmiféle tolvaj nem fogja rátenni a mancsát!
	 – Biztos benne, hogy Burke Damis az?…
	– Ismerem az embereket, Mr. Archer.
	 – Meséljen a többi férfiról, akikhez Harriet hozzá akart menni.
	 Talán hozzásegít, hogy képet alkossak Harrietről. – (Meg az apjáról.) – Elég fájdalmas még rájuk gondolni is. De mindegy. Az egyik egy negyvenes férfi volt, két tönkrement házassággal meg egy csomó gyerekkel a háta mögött. Aztán volt egy, aki népdalénekesnek mondta magát. Egy szakállas nímand. Egy másik meg belsőépítész volt Beverly Hillsben – ha láttam életemben buzeránst, ez az volt.
	 Mindnek Harriet pénze kellett. Amikor ezt megmondtam nekik, többé-kevésbé elegánsan le is köszöntek.
	 – És mit csinált Harriet?
	 – Az ő véleménye is megváltozott. Ma már ő is ugyanúgy látja őket, ahogyan én láttam kezdettől fogva. Ha most vissza tudjuk tartani valami meggondolatlanságtól, a végén Damisen is ugyanúgy keresztül fog látni, mint én.
	 – Kellemes lehet röntgenszemekkel élni.
	 Hosszan, sötéten nézett rám félelmetes szemöldöke alól.
	 – Rossz néven veszem ezt a megjegyzést. Maga nemcsak személyemben sérteget, de kifejezetten közömbös a problémám iránt. Úgy látszik, a feleségem tényleg hatott magára.
	 – A felesége nagyon bájos asszony, és nincs kizárva, hogy ő a bölcs.
	 – Nincs kizárva, bizonyos helyzetekben. De Damis megtévesztette – végtére a feleségem is csak nő. Viszont meglep, hogy magát is el lehetett bolondítani. Nekem azt mondták, hogy a magáé az egyik legjobb egyszemélyes ügynökség Los Angeles megyében.
	 – Ki mondta?
	 – Peter Colton, az államügyészségről. Biztosított, hogy magánál jobb embert nem találnék. De meg kell mondanom, nemigen látszik magán, hogy kopóvér folyna az ereiben.
	 – Talán magában folyik annyi, amennyi mindkettőnk számára elég.
	 – Mit akar ezzel mondani?
	 – Maga ezt az egész ügyet elintézettnek és lezártnak tekinti, mielőtt még én hozzáfogtam volna. Pedig semmilyen konkrét bizonyítéka nincs.
	 – Bizonyítékot szerezni a maga feladata.
	 – Ha van. Mert gyártani nem gyártok bizonyítékokat, és nem választom meg őket úgy, hogy megerősítsék magát az előítéleteiben.
	 Hajlandó vagyok nyomozni Damis után, de csak azon az alapon, hogy az lesz az eredmény, ami lesz.
	 Körülhordozta római császári tekintetét az irodámban, az ütött-kopott, olajzöld kartotékszekrényen, a redőny lécein és a falra tűzött ronda pofákon.
	 – Úgy érzi, abban a helyzetben van, hogy feltételeket szabhat az ügyfeleinek?
	 – Bizonyos feltételek mindig maguktól értetődnek. Néha azonban külön fel kell hívnom rájuk a figyelmet. Nem veszélyeztethetem a jó hírem és a működési engedélyemet.
	 Arcán megint megjelentek a színek, a rózsaszíntől a liláig.
	 – Ha úgy érti, hogy én fenyegetést jelentek a jó hírének…– Azt nem mondtam. Csak azt, hogy van, és szeretném megtartani.
	 Megpróbált lenézni rám. Úgy játszott az arcával, mint egy színész: szemöldökét fenyegetően összevonta, szemeit kőhegyű nyilakként irányította rám, résnyire nyitott szemhéjai közül. De belefáradt a játékba. Szüksége volt a segítségemre.
	 – Természetesen – szólalt meg mérsékelt hangnemben – csakis elfogulatlan, előítéletmentes nyomozásra gondoltam. Ha más a benyomása, akkor félreértett. Tisztában kell lennie vele, hogy nagyon drága számomra a lányom.
	 – Nem ártana még néhány adatot tudnom róla. Mikor jött vissza Mexikóból?
	 – Pontosan egy hete.
	 – Ma július tizenhetedike. Tehát tizedikén érkezett vissza?
	 – Várjon csak. Hétfői nap volt. Igen, hétfőn, tizedikén érkezett vissza, repülőn. Dél körül találkoztam velük a repülőtéren.
	 – Damis is vele jött?
	 – De még mennyire. Éppen ez a probléma.
	 – Egészen pontosan mi a probléma?
	 – Nyíltan semmi, legalábbis egyelőre. Volt néhány… ööö… vitánk a családban. Harriet nagyon csökönyös, és Isobel, miként maga is tudja, a szerelmesek pártján van.
	 – Maga beszélt Damisszel?
	 – Igen, kétszer. Hétfőn hármasban ebédeltünk a repülőtéren.
	 Damis sokat beszélt, festési elméletekről meg ilyesmikről. Harriet megigézve hallgatta. Rám nem tett különösebb benyomást. De a második találkozásunkkor már kezdtem érezni, hogy bűzlik valami.
	 Szombaton nálunk vacsorázott. Harriet addigra már közölte, hogy házasságot terveznek, alkalmat kerestem hát, hogy négyszemközt beszéljek Damisszel. Akkor adta azokat a kitérő válaszokat. De legalább egy dologban nem hímezetthámozott. Bevallotta, hogy nincs egy vasa sem. Ugyanakkor úgy vette szemügyre a házamat, mintha máris az övé lenne. Megmondtam neki, hogy csak a holttestemen keresztül jut hozzá.
	 – Ezt mondta neki?
	 – Később – mondta. – Vacsora után. Rendkívül visszataszítóan viselkedett az asztalnál. Megemlítettem, hogy a Blackwell névhez, három évszázados hagyomány fűződik, a család története visszanyúlik a massachusettsi első kolóniáig. Damis ezt észrevehetően mulatságosnak találta. Gúnyos megjegyzést tett a Kolónia Hölgyeire – történetesen az anyám is az volt, és kijelentette, hogy őt untatják az efféle hagyományok. Erre én azt mondtam, hogy ebben az esetben nyilván a vejemként is unatkozna, amire azt mondta, hogy egészen biztosan.
	 Később meg rajtakaptam a fickót a hálószobámban, amint éppen a ruhaszekrényemben matatott. Amikor felelősségre vontam, hogy mit művel, nyeglén azt válaszolta, hogy tanulmányozza, hogyan él a világ másik fele. Megmondtam neki, hogy ezt az én rovásomra vagy a családom bármelyik tagjának rovására sohasem fogja megtudni.
	 Felszólítottam, hogy hagyja el á házamat, és egyúttal hordja el magát a másik házamból is, ahová betelepedett. De Harriet berohant, és hatálytalanította… visszavonatta velem a felszólításomat.
	 – Damis a maga egyik házában lakik?
	 – Átmenetileg. Harriet beszélt rá még az első napon. Azt mondta, Damisnek szüksége van egy helyre, ahol festhet, és én beleegyeztem, hogy vegye igénybe a tengerparti házamat.
	 – És még mindig ott van?
	 – Feltételezem, hogy ott. Még nem is házasok, de már rajtunk élősködik. Mondom magának, hogy az az ember spekuláns.
	 – Bennem nem a szabályos, sima modorú szélhámos képe alakul ki róla. Ismerek néhány festőt. A még be nem érkezett fiatalok rájuk jellemző érzékkel tudnak másoktól elfogadni dolgokat. Rendszerint valahol vidéken élnek, dolgoznak. A legtöbbjüknek nem kell egyéb, csak északi fény meg elegendő pénz festékre meg élelemre.
	 – Ez a másik dolog – mondta. – Harriet pénzt adott neki. Tegnap véletlenül átnéztem a csekkfüzetét, röviddel azután, hogy magát felhívtam. – Habozott. – Nem szoktam matatni, de ha arról van szó, hogy a lányomat kell megvédenem…– Egészen pontosan mitől szeretné megvédeni?
	 – A katasztrófától. – Hangját baljóslatúan lehalkította. – A teljes és végleges katasztrófától. Van némi élettapasztalatom, és tudom, mi lehet abból, ha rosszul választja meg az ember a házastársát.
	 Vártam, hogy ezt megmagyarázza, kíváncsi voltam, vajon nem az első feleségére gondolt-e, amikor ezt mondta. De nem elégítette ki a kíváncsiságomat. Azt mondta: – Úgy látszik, a fiatalok sohasem tanulnak szüleik tapasztalataiból. Tragikus mulasztás. Annyit beszéltem Harrietnek, hogy majd belekékültem. De az a fickó teljesen a markában tartja. A lányom azt mondta szombat esté, hogyha kenyértörésre kerül a sor köztem és Damis között, ő Damisszel tart. Még akkor is, ha kitagadom.
	 – A kitagadás is szóba jött?
	 – Én hoztam fel. Sajnos, a fölött a pénz fölött, amit a nagynénjétől örököl, nem én rendelkezem. Adának tanácsosabb lett volna rám bíznia azt a pénzt.
	 Ebben kételkedtem. Blackwell szomorú és zavarodott ember volt: aligha alkalmas arra, hogy istennek képzelve magát, bárkinek az élete fölött rendelkezzék. De minél szomorúbb és zavarodottabb valaki, annál inkább sóvárog a mindenhatóságra. Az igazán zavarodottak mindenhatónak is hiszik magukat.
	 – Apropó, pénz – szólaltam meg.
	 Megegyeztünk a tiszteletdíjamban, adott kétszáz dollárt előlegül, és megadta Bel Airi és malibui házainak a címét. És adott még valamit, amit eszembe sem jutott kérni: levette kulcskarikájáról a tengerparti ház kulcsát.
	3. fejezet
	A ház egy elszigetelt kis telepen volt Malibu északi részén. Jó messze az országúttól, a lejtős, barna sziklák alatt vagy tizenöthúsz ház bújt össze, mintha a tenger ellen keresne oltalmát Apály lévén, a tenger eléggé csendes volt ezen a délelőttön, a borús x idő miatt mégis szürkének és fenyegetőnek tűnt.
	 Lefordultam balra az országútról, és egy bitumenes mellékúton egy zsákutcába hajtottam. Egy fehér korlát előtt, amely már közvetlenül a strandtól választotta el a parkolót, több kocsi is állt. Az egyik – égy új, zöld Buick Special – Harriet Blackwellé volt.
	 A parkolóból cölöpökön nyugvó palló vezetett végig a házsor mögött. A házak közti keskeny közökön fakón csillant meg az óceán. Megtaláltam a kérdéses házat: szürke, csúcsos tetejű, favázas épület volt. Bezörgettem a nehéz, viharvert ajtón.
	 Egy férfihang dörmögött válaszul belülről. Újból bezörgettem, és hallottam, hogy kelletlen léptek csoszognak a padlódeszkákon.
	 – Ki az? – szólalt meg a hang az ajtó mögött.
	 – A nevem Archer. Ideküldtek, hogy nézzem meg a házat.
	 A férfi kinyitotta az ajtót. – Mi baj a házzal?
	 – Remélem, semmi. Szeretném kibérelni.
	 – Az öreg küldte ide, mi?
	 – Miféle öreg?
	 – Blackwell ezredes. – Nagyon érthetően ejtette ki a nevet, mintha valami csúnya szó lenne, és nem szeretné, hogy félreértsem.
	 – Nem tudom, ki az. Egy malibui ingatlanügynökség ajánlotta ezt á házat. Nem mondták, hogy lakják.
	 – Nem hát. Piszkálnak.
	 Állt az ajtóban, szemben velem. Fiatal ember volt, trikóban; vizes vagy zsíros fekete haja a szemébe lógott, és ettől alacsonynak látszott a homloka. Érzelmes, kicsit bús, sötétkék szeme szúrásra is kész volt, de engem nem szúrt vele.
	 Arca, mindent összevéve, egy olyan fiú arca volt, aki nem akar tudni róla, hogy jóképű. Bár a „fiú” nem a legmegfelelőbb szó. Körülbelül harmincasnak saccoltam, amolyan jó harmincasnak.
	 Nedves festék volt az ujjain. Az arcát, de még csupasz lábfejét is festék pöttyözte. Farmernadrágja pecsétes volt és merev a rászáradt festéktől.
	 – Hát végül is joga van hozzá az öregnek. Én a napokban kiköltözöm. – Lenézett a kezére, megmozgatta festékes ujjait. – Csak addig maradok, amíg befejezem a festést. – A házat festi?
	 Enyhén lenéző pillantást vetett rám. – Képet festek,  amigo. – Értem. Maga művész.
	 – Ez a szakmám. Ha már itt van, bejöhet, és körülnézhet. Mit is mondott, mi a neve?
	 – Archer. Maga igazán kedves.
	 – Egy koldus nem lehet válogatós. – Mintha önmagát emlékeztette volna erre.
	 Félreállt, és beengedett a nappaliba. A konyhával együtt, amely bal kéz felől, a sarokban volt leválasztva, ez a szoba foglalta el a ház egész felső szintjét. Tágas, magas helyiség volt, szarufás mennyezettel és frissen fényezett, faszeges tölgyfa padlóval. A bútorok rotángpálmából és nyersszínű bőrből készültek. A bejárattól jobb kézre szőnyeggel borított, kovácsoltvas korlátú lépcső vezetett le az alsó szintre. Szemben vele, a szoba másik végében vörös téglakandalló volt.
	 A szoba óceán felőli oldalán, az üveg tolóajtó előtt a padlóra terített, festékfoltos ponyván festőállvány állt, rajta kifeszített vászon.
	 – Szép ház – mondta a fiatalember. – Mennyi lakbért kérnek magától?
	 – Ötszázat, augusztustól.
	 Füttyentett.
	 – Maga nem ennyit fizet?
	 – Én nem fizetek semmit.  Nada.  Én a tulajdonos vendége vagyok. – Fanyarul elvigyorodott, majd a vigyora szinte észrevétlenül fájdalmas kifejezéssé változott. – Ha megbocsát, folytatnám a munkám. Csináljon, amit akar, engem nem zavar.
	 Óvatosan, de mohón, mint a zsákmányát követő vad, keresztülment a szobán, és lecövekelt az állvány előtt. Egy kicsit zavarban voltam váratlan szívélyességétől. Másra számítottam: újabb üvöltőversenyre, sőt erőszakra. Azt azért éreztem, hogy némi feszültség van benne, de uralkodott rajta.
	 Szinte fülsértő csönd sugárzott a helyről, ahol állt. Úgy meredt a vászonra, mintha el akarná pusztítani. Aztán gyorsan lehajolt, felkapott egy tálcaszerű palettát, belenyomta az ecsetet a festékzagyvalékba, és – látni lehetett, ahogy vállizmai összerándulnak – a vászonra bökött vele.
	 A lengőajtón át kimentem a konyhába. A gáztűzhely, a frizsider, a rozsdamentes mosogató, minden ragyogott a tisztaságtól. Benéztem a faliszekrénybe is, ahol szárazbabtól szarvasgombáig mindenféle konzerv volt felhalmozva. Úgy látszott, mintha Harriet végleg háziasszonyt akarna játszani.
	 A lépcsőhöz mentem. Az állvány előtt álló alak megszólalt: – Ó!
	 – De nem hozzám beszélt. A vászonhoz szólt. Nesztelenül lementem a lépcsőn. Az alján keskeny ajtó nyílt a strandra vezető külső lépcsőre.
	 Két hálószoba volt lent, egy nagyobb elöl és egy kisebb hátul, köztük egy fürdőszoba. A hátsó hálóban csak egy ikerágy volt, rajta csupasz matracok és párnák. A fürdőszobában rózsaszínű mosdókagyló és zuhanyozófüggönyös rózsaszínű kád tündökölt. A mosdókagyló peremén arany B. C. monogramos, kopott bőrtokos borotvakészlet hevert. Kinyitottam a tokot. A borotva még nedves volt, nemrég használták.
	 A fenti nappalihoz hasonlóan a nagy hálószobából is üveg tolóajtó nyílt az erkélyre. Az extra méretű, egyszemélyes ágyat zsenília takaró borította, rajta női ruhadarabok hevertek gondosan összehajtva: gyapjúszoknya, kasmírpulóver, alsóneműk. A fiókos szekrényben kígyóbőr retikül hevert, cifra – mexikói? – aranyberakásos csattal. Kinyitottam, és egy piros bőrtárcát találtam benne, amelyben több, kisebbnagyobb címletű bankó mellett Harriet Blackwell jogosítványa lapult.
	 Benéztem a zsalus gardróbajtó mögé. Női ruhák nem voltak a szekrényben, férfiholmi is csak kevés. Az egyetlen árva öltöny szürke, könnyű kamgarnból volt, benne Calle Juares guadalajarai szabó címkéjével. A mellette lógó külön nadrágot és zakót egy Los Angelesi áruházban vásárolták, ugyanúgy, mint lent a cipőtartón álló új, fekete cipőt. A szekrény sarkában kopott, barna bőrönd lapult, fogóján a Mexicana Airlines cédulájával.
	 A bőrönd zárva volt. Megemeltem. Úgy éreztem, nincs benne semmi.
	 Mögöttem a lépcső aljában kinyílt az ajtó. Egy szőke lány lépett be, fehér fürdőruhában és sötét, széles napszemüvegben. Csak akkor vett észre, amikor már bent volt a szobában.
	 – Kicsoda maga? – kérdezte riadt hangon.
	 Egy kicsit magam is megriadtam. Nagy, magas lány volt. Noha lapos sarkú szandált viselt, szeme majdnem egy magasságban volt az enyémmel. A sötét szemüvegbe mosolyogva előadtam mentegetőzésemet, azaz á mesémet.
	 – Apa még sohasem adta ki a házat.
	 em" wi Úgy látszik, meggondolta magát.
	 – Igen, és azt is tudom, hogy miért. – A hangja magas és erőtlen volt égy ilyen nagydarab lányhoz képest.
	 – Miért?
	 – Nem tartozik magára.
	 Lekapta szemüvegét, leleplezve sötét, morcos tekintetét és még valami mást. Most már láttam, miért nem hiszi az apja, hogy egy férfi őszintén vagy tartósan szerethesse a lányát. Harriet kicsit túlságosan hasonlított az ezredeshez.
	 Ezt a lány is tudta, és lehet, hogy ez a tudat egy pillanatra sem ment ki a fejéből. Ezüstkörmű ujjaival a homlokához nyúlt, és elsimította rajta a mogorva ráncokat. A kiálló csontot azonban, amely a szeme fölött ereszként domborodott ki, és elcsúfította, nem simíthatta el.
	 Még egyszer elnézést kértem, hogy betörtem a magánéletébe, és felmentem a lépcsőn. A vőlegénye, ha az volt, egy palettakéssel éppen kobaltkéket vitt a vászonra. Izzadt volt és önfeledt.
	 Megálltam mögötte, és néztem, hogyan dolgozik. Az a fajta festmény volt, amelyről csak a festője tudja megmondani, hogy mikor van készen. Pontosan ilyet még sohasem láttam: egy ködös massza volt az egész – mint valami sötét gondolat –, amelyen néhány világosabb szín üt át – mint, mondjuk, a remény vagy félelem.
	 Vagy nagyon jó lehetett, vagy nagyon rossz, mert beleborzongtam.
	 Ledobta a kést, hátralépett, és közben meglökött. Tornateremszaga az olajfesték kellemesebb szagával keveredett. Megfordult, szemében sötét indulat tükröződött, de ahogy néztem, megenyhült.
	 – Bocsánat, nem tudtam, hogy itt áll. Körülnézett?
	 – Amennyire szükséges volt.
	 – Tetszik a ház?
	 – Nagyon. Mit is mondott, mikor költözik ki?
	 – Nem tudom. Attól függ. – Zavart kifejezés váltotta fel komolyságát, amely a munkaarca volt. – Maga úgysem szándékozik idejönni augusztus előtt.
	 – Lehet, hogy igen.
	 A lépcső tetejéről határozott hangon megszólalt a lány: – Mr. Damis a hét végén ki fog költözni.
	 A férfi savanyú, öngúnyos mosolyával fordult a lány felé: – Ez parancs, ezredes kisasszony?
	 – Dehogyis, drágám. Én nem szoktam parancsolgatni. De tudod, mit tervezünk.
	 – Nagyjából.
	 A lány izgatott sietséggel rohant feléje, kockás szoknyája csak úgy lobogott. Mint amikor egy gyerek siet a felnőtt felé, akit szeret.
	 – Csak nem azt akarod mondani, hogy megint meggondoltad magad?
	 A férfi lehajtotta és megrázta a fejét. A zavart kifejezés átterjedt a szeméről a szájára is.
	 – Ne haragudj, kicsim, de én nehezen határozok, különösen most, hogy dolgozom. De semmi sem változott.
	 – Ez csodálatos. Boldoggá teszel.
	 – Téged könnyű boldoggá tenni.
	 – Tudod, hogy szeretlek.
	 A lány megfeledkezett rólam, vagy nem törődött velem. Megpróbálta átölelni a férfit, de az a keze fejével eltolta magától.
	 – Ne érj hozzám, koszos vagyok.
	 – Koszosan is szeretlek.
	 – Csacsi kölyök – mondta a férfi nem nagyon engedékenyen.
	 – Szeretlek, imádlak, megzabállak, te koszos…Ráhajolt – magasabb volt, mint a férfi –, és szájon csókolta.
	 A férfi csak állt, kezét távol tartva Harriet testétől, úgy tűrte a szenvedélyes csókot. Rám nézett a lány feje mellett. Meglehetősen szomorú volt a tekintete.
	4. fejezet
	Amikor a lány elengedte, Damis megszólalt: – Óhajt még valamit, Mr. Archer? .
	 – Nem, köszönöm. Majd később értesítem.
	 – Ha ragaszkodik hozzá.
	 Harriet Blackwell furcsán nézett rám. – Magának Archer a neve?
	 Beismertem, hogy az. Hátat fordított nekem – a mozdulata az apjára emlékeztetett –, és csak állt, és bámult ki a szürke tengerre.
	 Damis meg, mint aki üvegharang alá lépett, amely elnyel minden hangot és érzést, ismét a festésbe merült.
	 Nem kísértettem ki magam. Elmenőben azon tűnődtem, vajon okos dolog volte személyesen megjelennem a tengerparti házban.
	 Egy pillanat múlva rájöttem, hogy nem. Mielőtt a kocsimhoz értem volna, Harriet szaladt utánam, szandálja sarka kopogott a pallón.
	 – Ugye, maga azért jött, hogy kémkedjen utánunk?
	 Megfogta és megrázta a karomat. Kígyóbőr retikülje leesett a földre. Felemeltem, és úgy nyújtottam feléje, mint valami békeajánlatot. Kikapta a kezemből.
	 – Mit forral ellenem? Ártottam én valaha magának?
	 – Dehogy, Miss Blackwell. És én sem akarok ártani magának.
	 – Hazudik! Apa bérelte fel, hogy elszakítson Burketől. Hallottam tegnap, amikor beszélt magával telefonon.
	 – Nincsenek túl nagy biztonságban odahaza egymástól.
	 – Jogom van megvédeni magam, ha szövetkeznek ellenem!
	 – Az édesapja úgy véli, hogy ő védelmezi magát.
	 – Hát persze. Azzal, hogy megpróbálja tönkretenni az életem egyetlen vágyát, a boldogságomat. – Egy kis hisztéria volt a hangjában. – Apa úgy tesz, mintha szeretne, de én azt hiszem, hogy titokban, a szíve mélyén rosszat akar nekem. Azt szeretné, ha magányos lennék és szerencsétlen.
	 – Nem szép dolog így beszélni.
	 Hirtelen hangnemet váltott. – De amit maga csinál, az szép, ugye? Szimatolni mások háza körül, úgy tenni, mintha nem az lenne, ami.
	 – Szerencsétlen ötlet volt idejönnöm.
	 – Szóval beismeri.
	 – Másképp kellett volna hozzálátnom.
	 – Maga cinikus. – Gyerekesen rám biggyesztette az ajkát. – Hogy bírja elviselni önmagát?
	 – Megpróbáltam valamit – elfuseráltam. Kezdjük elölről.
	 – Semmi beszélnivalóm magával!
	 – De nekem lenne magával, Miss Blackwell. Hajlandó beülni a kocsimba és meghallgatni?
	 – Elmondhatja itt is.
	 – Nem szeretném, ha félbeszakítanának – néztem vissza a ház felé.
	 – Burketől nem kell félnie. Nem mondtam meg neki, hogy ki maga. Nem szeretem zavarni, mikor dolgozik.
	 Úgy beszélt, mint egy ifjú feleség vagy majdnemfeleség. Ezt meg is mondtam neki. Láthatólag örömöt szereztem vele.
	 – Szeretem őt. Ez nem titok. Beírhatja a kis fekete noteszába, és beszámolhat róla apának. Szeretem Burkeöt, és férjhez fogok menni hozzá.
	 – Mikor?
	 – Most már nemsokára. – Megpróbált rejtélyesen viselkedni, nehogy elárulja a titkát. Vagy talán nem is volt biztos benne, hogy rejtegetni való titka van. – Eszem ágában sincs megmondani magának, hogy mikor vagy hol. Apám kihívná a Nemzeti Gárdát, és ez még a legkevesebb lenne.
	 – Azért megy férjhez, hogy örömöt szerezzen magának, vagy azért, hogy az apjával dacoljon?
	 Értetlenül nézett rám. Nem volt kétségem, hogy a kérdés találó volt, de úgy látszott, Harriet nem tud válaszolni rá.
	 – Felejtsük el az édesapját – mondtam.
	 – Hogy tehetném? Bármire képes, hogy megakadályozza a házasságunkat. Ő maga mondta.
	 – Én nem azért vagyok itt, hogy megakadályozzam a házasságukat, Miss Blackwell.
	 – Hát akkor mit akar?
	 – Megtudni, amit csak lehet, a barátja múltjáról.
	 – Hogy apa felhasználhassa ellene.
	 – Amennyiben van valami, amit felhasználhat.
	 – Magának nem az a feltevése, hogy van?
	 – Nem. Világosan megmondtam Blackwell ezredesnek, hogy nem szeretem, ha valakit megpróbálnak bemocskolni, és én nem szállítok anyagot semmiféle morális zsaroláshoz. Ezt maga előtt is szeretném tisztázni.
	 – És én higgyek magának?
	 – Miért ne hinne? Nekem semmi kifogásom a barátja vagy maga ellen. Ha hajlandók együttműködni…– Ó, hogyne. – Úgy nézett rám, mintha valami mocskos ajánlatot tettem volna. – Nem gondolja, hogy maga nagyon pofátlan?
	 – Csak megpróbálok egy rossz megbízást jóra fordítani. Ha együttműködnének, nagyon hamar túl. lehetnénk rajta. Nem szeretem az ilyen munkát.
	 – Nem kellett volna elvállalnia. Gondolom, azért vállalta, mert szüksége volt a pénzre. – Enyhe leereszkedés érződött a hangjában, azoknak a gazdagoknak az erkölcsi felsőbbrendűsége, akiknek soha semmit sem kellett csinálniuk, hogy pénzt keressenek. – Mennyit fizet magának apa?
	 – Egy százast naponta.
	 – Én ötszázat adok magának, ötnapi fizetését, ha egyszerűen odébbáll, és elfelejt bennünket.
	 Elővette piros pénztárcáját, és meglengette előttem.
	 – Nem tehetem, Miss Blackwell. Különben sem érnének vele semmit. Az édesapja felbérelne egy másik detektívet. És ha úgy gondolja, hogy én idegesítő vagyok, nézze csak majd meg egy másik kollégámat.
	 Harriet a fehér korlátnak támaszkodott, és csendben tanulmányozott. Háta mögött közben megindult a, nyári dagály. A dagadó hullámok felsiklottak a partra, és cikcakkos szélük mentén fövenyfutók rebbentek fel. Harriet egy láthatatlan bizalmashoz szólt, aki valahol köztem és a madarak közt helyezkedett el: – Lehet valaki becsületes?
	 – Igen, és én az vagyok. Lehetek, tehát az vagyok.
	 Semmi mosoly. Sohasem mosolygott. – Még mindig nem tudom, mit kezdjek magával. Láthatja, hogy a helyzet lehetetlen.
	 – Nem kellene annak lennie. Magát egyáltalán nem érdekli a vőlegénye múltja?
	 – Tudok mindent, amit tudnom kell.
	 – És az mi?
	 – Hogy drága ember és tehetséges, és hogy nagyon nehéz időket élt meg. Most, hogy megint fest, korlátlan lehetőségek állnak előtte.
	 Segíteni akarok neki, hogy kifejlessze a képességeit. – Hol tanult festeni?
	 – Sohasem kérdeztem tőle.
	 – Mióta ismeri?
	 – Elég régóta.
	 – Mióta?
	 – Három vagy négy hete.
	 – És ez elég ahhoz, hogy úgy döntsön: férjhez megy hozzá?
	 – Jogom van ahhoz menni férjhez, akihez akarok. Nem vagyok gyerek, és Burke sem az.
	 – Azzal tisztában vagyok, hogy o nem az.
	 – Huszonnégy éves vagyok – mondta védekezően. – Decemberben huszonöt leszek.
	 – Amikor is a birtokába jut a pénznek.
	 – Látom, apám alaposan tájékoztatta. De talán van egykét dolog, amit kihagyott. Burkeöt nem érdekli a pénz, ő azt megveti. Elmegyünk Európába vagy DélAmerikába, és egyszerűen fogunk élni.
	 Burke végzi a munkáját, én meg segítek neki, és ez lesz az életünk. – Távoli, halvány csillagok voltak a szemében. – Ha úgy látnám, a pénz az akadálya, hogy ahhoz menjek férjhez, akit szeretek, elajándékoznám.
	 – Burke mit szólna hozzá?
	 – Örülne neki.
	 – Beszélt vele róla?
	 – Mindenről beszéltünk. Nagyon őszinték vagyunk egymáshoz.
	 – Akkor nyilvánvalóan meg tudja nekem mondani, hogy hová való Burke, és így tovább.
	 Újabb csend következett. Nyugtalanul izgettmozgott, nekifeszülve a korlátnak, mintha sarokba szorítottam volna. Szemében kihunytak azok a távoli csillagok. Nyugtalan volt, hiába nem akart az lenni. Arra a következtetésre jutottam, hogy állandó eufóriával kábítja magát, ami ugyanolyan ártalmas lehet, mint bármilyen más kábítószer.
	 – Burke nem szeret a múltról beszélni. Elszomorítja.
	 – Azért, mert árva?
	 – Azt hiszem, azért is.
	 – Már legalább harmincéves. Huszonegy éves kora után már nem árva az ember. Mit csinált azóta, hogy megszűnt árvának lenni?
	 – Mindig csak festéssel foglalkozott.
	 – Mexikóban?
	 – Ott is.
	 – Mióta volt Burke Mexikóban, amikor megismerkedtek?
	 – Nem tudom. Régóta.
	 – Miért ment Mexikóba?
	 – Festeni.
	 Folyton csak körbekörbe jártunk, és a koncentrikus körök a nagy semmit kerítették körül. Meg is mondtam: – Már jó ideje beszélgetünk, és maga még mindig nem mondott semmit, amiből kiindulhatnánk, hogy megtudjak valamit a barátjáról.
	 – Mire számít? Nem ütöttem az orrom az ügyeibe. Nem vagyok detektív.
	 – Én állítólag az vagyok – mondtam búsan –, de maga miatt pancsernak érzem magam.
	 – Biztosan azért, mert tényleg pancser. De még mindig abbahagyhatja, és odébbállhat. Menjen vissza apához, és mondja meg neki, hogy kudarcot vallott.
	 A tűszúrás nem talált ugyan központi ideget, de azért reagáltam rá. – Nézze, Miss Blackwell. Én rokonszenvesnek és természetesnek találom, hogy ki akar szakadni a családi kötelékekből, és a saját életét szeretné élni. De nem ugorhat vakon az ellenkező…– Ugyanúgy beszél, mint apa. Unom már, hogy a pofámba lihegnek, és megmondják, mit szabad tennem, és mit nem. Mehet, és elmondhatja neki.
	 Borzasztó nyugtalanság kezdett erőt venni rajta. Tudtam, hogy sokáig már nem tarthatom fel. Esetlen, égimeszelő teste a türelmetlenség pantomimját adta elő, ahogy félig a korláton ülve egyik lábával görcsösen kikirúgott. Ez a szép nagy test nem vénlányságra született, gondoltam. De abban is komolyan kételkedtem, hogy Harriet szép nagy teste és szép köteg pénze Burke Damisnek való lenne. Az a köztük lezajlott kis szerelmi jelenet, amelynek tanúja voltam, teljességgel egyoldalú volt.
	 Elkomorult az arca. Elfordította. – Miért néz így rám?
	 – Próbálom megérteni.
	 – Ne fáradjon. Nincs bennem semmi megértenivaló. Nagyon egyszerű teremtés vagyok.
	 – Szerintem is az.
	 – Ez úgy hangzott, mintha sértés lenne.
	 – Nem az. De nem hinném, hogy a barátja, Burke is ilyen egyszerű teremtés volna. És ez sem sértés.
	 – Hát mi?
	 – Mondjuk, figyelmeztetés. Ha maga az én lányom lenne – és elég fiatal, az lehetne –, nagyon nem örülnék neki, hogy ilyen eszeveszett sietséggel veti magát ebbe az egészbe – csak azért, mert az apja ellenzi.
	 – Nem azért teszem. Ebben biztos lehet.
	 – Akármiért teszi, könnyen víz alatt találhatja magát.
	 Kinézett az óceánra, át a hínárfoltok felett, oda, ahol a víz már sötét és mély, ahol a cápák laknak, túl a szemhatáron.
	 – „Akaszd a ruhád egy fűzfaágra – idézte a gyermekverset – de a vízhez ne menj közel.” Ezt már hallottam.
	 – Én azt sem bánom, ha magán hagyja a ruháit.
	 Még egyszer szerencséltetett a sötét Blackwellpillantással. – Hogy mer így beszélni velem?
	 – Kicsúszott a számon. És én hagytam.
	 – Kiállhatatlan alak.
	 – Én kiállhatatlan vagyok, de maga azért megmagyarázhatna nekem egy apróságot, amit nem értek. Észrevettem, hogy a fürdőszobában B. C. monogram van a borotvakészleten. Ez nem Burke Davis monogramja.
	 – Soha nem tűnt fel.
	 – Nem találja érdekesnek?
	 – Nem. – De azért elsápadt. – Gondolom, valamelyik régebbi vendégé lehetett. Sokan megfordultak már ebben a házban.
	 – Nevezzen meg egyet, akinek B. C. a monogramja.
	 – Bill Campbell – vágta rá gyorsan.
	 – Bill Campbellnek a monogramja W. C. volna. Egyébként ki az a Bill Campbell?
	 – Apa egyik barátja. De nem tudom, hogy járte a házban, vagy sem.
	 – Vagy hogy egyáltalán létezike, igaz?
	 Túl erősen megszorongattam Harrietet, és vesztettem. Leszállt a korlátról, lesimította a szoknyáját, és elindult a ház felé. Utánanéztem. Semmi kétség, valóban egyszerű teremtés volt, ahogy mondta, mégsem sikerült felfednem a titkát.
	5. fejezet
	Visszahajtottam az országútra. Rézsűt átellenben az útkereszteződésnél egy vendéglő oldalán hatalmas, fakuló reklámtábla hirdette, hogy óriásrák kapható. Éreztem a zsírszagot, még mielőtt kiszálltam a kocsiból.
	 Testes nő állt a pult mögött, úgy festett, mintha egész életét várakozással töltötte volna, csak éppen nem énrám várt. Beültem egy ablak melletti bokszba, amelyet félig takart egy nem égő neon sörreklám. A nő villát, kést, egy pohár vizet meg egy papírszalvétát hozott. Én voltam az egyetlen vendég.
	 – A rákkülönlegességet kéri?
	 – Köszönöm csak egy kávét.
	 – Az húsz cent lesz – mondta szigorúan ha nem eszik semmit.
	 Elvitte a villát, a kést meg a papírszalvétát. Ültem, szürcsölgettem a kávét, és fél szemmel a strandról bevezető bitumen utat figyeltem.
	 A borús égbolt kezdett kivilágosodni. Mint valami hold az udvarával jelent meg a felhők mögött a nap. A homályos látóhatár lassan kitisztult, és a tenger szürkéről szürkéskékre váltott. A hullámverés olyan erősen rákezdett, hogy hallani lehetett.
	 Két vagy három kocsi jött fel a tengerparti házak felől, de Harriet zöld Buickja nem mutatkozott. Hozzákezdtem a második csésze kávéhoz. Az újratöltés csak tíz centbe került.
	 Egy törött fényszórójú, zebracsíkos halottaskocsi tűnt fel az országúton. A vendéglő előtt négy fiút és két lányt öklendezett ki magából, úgy néztek ki, mintha testvérek lennének. A naptól és a hiperoxidtól kifakult haj hosszú volt a fiúk, rövid a lányok fején, szinte egyensapkának hatott. A fürdőruha fölött mind kék trikót viseltek. Arcuk barna volt és zárkózott.
	 Bevonultak, sorban leültek a pulthoz, rendeltek hat sört, és azt itták a hatalmas szendvicsekhez, amelyeket a lányok készítettek francia zsúrkenyérből és egyéb, zacskóban hozott elemózsiából. Csendben, mohón ettek. A legnagyobb fiú, aki úgy viselkedett, mintha á vezérük lenne, két falat között néha megjegyezte, hogy nagy a hullámverés. Akár egy törzsi istenőségről szólt volna.
	 Mint a katonák, egyszerre álltak fel és masíroztak ki a halottaskocsijukhoz. Két fiú az első ülésre ült, a többi hátra, a szörfdeszkák mellé. Az egyik lány, a csinosabbik, egy grimaszt vágott rám az oldalablakon keresztül. Nem volt jobb dolgom, viszonoztam a grimaszt. A kocsi ráfordult a bitumenes útra, a strand felé.
	 – Csavargók – szólalt meg a nő a pult mögött.
	 Nem hozzám beszélt. Egy óra alatt csak két kávét ittam, így hát rám is vonatkozhatott a megjegyzés. A kávé – vagy a várakozás – kezdett idegesíteni. Rendeltem egy gyógysört, és visszafordultam az ablakhoz.
	 A nő tovább beszélt magának. – Az ember azt hinné, azért annyi tisztelet van bennük, hogy nem mázolnak ilyen csíkosra egy halottaskocsit. Nem tisztelnek ezek se élőket, se holtakat. Mit képzelnek, miből élek én, ha az ételüket maguk hozzák ide? Én nem tudom, mi lesz ebből a világból.
	 A lejtő közepe táján, egy szűk kanyar után megjelent Harriet kocsija. Amikor felért az országútra, láttam, hogy a lány vezet, a barátja meg mellette ül. Damis szürke öltönyben volt, nyakkendővel, és furcsamód emlékeztetett a férfiruhaboltok kifejezéstelen képű kirakati bábuira. Délnek fordultak. Los Angeles felé.
	 Követtem őket az országúton. Malibunál lassítottak, és Pacific Palisades kopottas peremrészein már egészen megközelítettem őket.
	 Balra fordultak a Sunset Boulevardra. Amikor a sarokra értem, pirosra váltott a lámpa. Mire ismét zöldre váltott, a Buick eltűnt a szemem elől. Megpróbáltam behozni az elvesztett perceket, de a Boulevard kanyarjai folyton lelassítottak.
	 Eszembe jutott, hogy Blackwellék a Sunset Boulevardon túl, a dombokon laknak. Abban a reményben, hogy Harriet hazafelé megy, befordultam Bel Air fényűző házai felé. De nem találtam meg Blackwellék házát, kénytelen voltam visszamenni egy szállodába útbaigazításért.
	 A szálloda bárjától látni lehetett á házat. A fehér zakós csapos mutatta meg: kecses spanyol palota volt a teraszos lejtő tetején. Adtam a csaposnak egy dollárt Blackwell pénzéből, és megkérdeztem, ismerie az ezredest.
	 – Nem mondhatnám, hogy  ismerem.  Nem afféle beszédes ivó.
	 – Hát milyen?
	 – Csendes fajta. Amilyet szeretek.
	 Visszamentem a kocsimhoz, aztán fel a kanyargós úton a dombtetőre. Nyírott puszpángsövény övezte a Blackwell ház előtti rózsakertet, a rózsaszirmok szinte lángoltak. A félkör alakú kocsifeljárón Harriet Buickja állt.
	 A kocsi teteje fölött megláttam Harriet apjának ősz fejét. A hangja az országútig kihallatszott. Egykét szót – például „sunyi”meg „tolvaj” – elkaptam.
	 Amikor közelebb értem, észrevettem, hogy Blackwellnél kétcsövű vadászpuska van. Burke Damis kiszállt a kocsiból, úgy beszélt hozzá. Nem hallottam, hogy mit mond, de a puska csöve felemelkedett a melle magasságáig. Damis utánanyúlt.
	 Az öreg hátralépett. A puska továbbra is ugyanolyan magasságban maradt. Damis előrelépett, kidüllesztette a mellét, mintha örülne, hogy puskával fenyegetik.
	 – Gyerünk, lőjön le. Legalább elintézi magát.
	 – Figyelmeztetem, hogy eddig, és ne tovább!
	 Damis nevetett. – Az „eddig” még nem volt semmi, öregem.
	 Ez a párbeszéd folyt, miközben kiszálltam a kocsimból, és lassan feléjük indultam. Féltem, hogy megbontom a jelenet ingatag egyensúlyát. A dombtetőn akkora csend volt, hogy még a lélegzetvételüket is hallottam, meghallottam a talpam alatt a kavics ropogását és a tévéantennán gyászosan búgó galambot.
	 Se Blackwell, se Damis nem nézett rám, mikor melléjük értem.
	 Nem értek ugyan egymáshoz, az arcuk mégis úgy el volt torzulva, mintha a kezük halálos markolásban tartaná a másikét. A vadászpuska dupla csöve mint egy kifejezéstelen, eszelős szempár figyelte a jelenetet.
	 – Egy galamb van a háztetőn – kezdtem könnyed hangnemben –, ha lőhetnékje van, miért nem arra lő, ezredes úr? Vagy tiltja a törvény errefelé? Mintha emlékeznék valami efféle törvényre.
	 Az arcizmaiba ivódott haragos grimasszal fordult felém. Puskája ettől a mozdulattól kilendült. Megragadtam a dupla csövet, és felfelé nyomtam, az ég felé. Aztán kirántottam Blackwell kezéből, és kinyitottam a závárt. Mind a két cső töltve volt. Beszakadt a körmöm, amikor kiszedtem a töltényeket.
	 – Adja vissza a puskámat – mondta Blackwell.
	 Visszaadtam neki üresen. – A lövöldözés semmit sem old meg.
	 Nem tanulta meg a háborúban?
	 – Ez az alak megsértett.
	 – Ahogy én hallottam, mindkét részről hangzottak el sértések.
	 – De azt nem hallotta, amit ő mondott. Mocskos dolgokkal vádolt meg.
	 – És ezért akar maga nagy, fekete mocskos szalagcímeket az újságokban, meg egy szép, hosszú, mocskos tárgyalást a törvényszéken?
	 – Minél mocskosabb, annál jobb – mondta Damis.
	 Ráförmedtem: – Pofa be!
	 Sötét és kemény volt a tekintete. – Maga ugyan nem hallgattat el engem. De ő sem!
	 – Majdnem elhallgattatta, fiacskám. Egy tizenkettes vadászpuska ilyen közelről örökre el tudja hallgattatni az embert.
	 – Neki mondja. Engem nem érdekel.
	 Damist mintha valóban nem érdekelte volna sem önmaga, sem más. De a tekintetem előtt védtelennek érezhette magát, mert beült Harriet kocsijának utasülésére, és becsapta maga mellett az ajtót.
	 Cselekedetében – valamennyi cselekedetében – volt valami kihívó, valami titokzatos.
	 Blackwell a ház felé indult, én követtem. A veranda pompás látványt nyújtott a vörösfenyő virágládákból kinőtt fuksziákkal. Én úgy láttam, mintha vér csordult volna ki a ládákból.
	 – Majdnem gyilkosságot követett el, ezredes úr. Töltetlenül és elzárva kellene tartania a puskáját, – Úgy tartom.
	 – Akkor talán el kellene dobnia a kulcsát.
	 Úgy nézett le a puskára, mintha nem emlékezne, hogyan került a kezébe. Hirtelen táskás lett a szeme alja.
	 – Hogy került erre sor? – kérdeztem.
	 – Nagy vonalakban maga is tudja. Ide telepedett ez a fickó, ráerőszakolja magát a családomra, elrabolja a legdrágább tulajdonomat…– A lánya azért nem nevezhető a „tulajdonának”.
	 – Nekem kell vigyáznom rá. Valakinek csak kell. Néhány perccel ezelőtt jelentette be, hogy hozzá fog menni ehhez a fickóhoz.
	 Próbáltam jobb belátásra bírni. Erre kijelentette, hogy egy Hitler vagyok kicsiben, és privát Gestapót szerződtettem. Ez a vádaskodás nagyon rosszul esett a saját lányomtól, de az az alak – dühös pillantást vetett á kocsi felé – még rajta is túltett – Mit mondott?
	 – Nem ismétlem meg senki előtt. Mocskos dolgot állított rólam.
	 Természetesen nem igaz. Én mindig és mindenkivel korrekt voltam.
	 Különösen a lányommal.
	 – Ebben nem kételkedem. Szeretném tudni, mi jár Damis fejében.
	 – Zavaros fiatalember – mondta Blackwell. – És azt hiszem, veszélyes.
	 – Szerintem mind a ketten azok voltak.
	 Csapódott egy ajtó, és Harriet jelent meg a piros és lila fuksziák mögött. Átöltözött, világos színű cápabőr ruhát vett fel, és a kalapján kis szürke fátyol lengedezett. (Az a kis fátyol bántotta a szememet, talán mert érzésem szerint rövidre zárta a távolságot a menyasszonyi és az özvegyi állapot között.) Egy kék kalapdoboz és egy nehéz, kék bőrönd volt nála.
	 Apja elébe ment, és a kék bőrönd után nyúlt. – Hadd segítsek, drágám.
	 Harriet elrántotta előle. – Köszönöm, bírom magam is.
	 – Csak ezt tudod mondani nekem?
	 – Már mindent elmondtunk. Tudjuk, mit gondolsz felőlünk.
	 Burké meg én elmegyünk, oda, ahol nem leszel kitéve a kísértésnek, hogy..zaklass minket. – Hideg, fiatal szemével rám nézett, majd az apja kezében levő vadászpuskára. – Itt fizikailag sem érzem biztonságban magam.
	 – A puska nincs megtöltve – mondtam. – Senkinek sem esett bántódása, és nem is fog. Jó lenne, ha még egyszer meggondolná, mit tesz, Miss Blackwell. Aludjon rá egyet.
	 Nem hozzám szólt, legalábbis nem közvetlenül.
	 – Füttyentsd vissza a kopódat – mondta Blackwellnek. – Burke meg én összeházasodunk, és neked nincs jogod ezt megakadályozni.
	 Annak is szab határt a törvény, hogy egy apának mihez van joga.
	 – Miért nem hallgatsz rám, drágám? Eszem ágában sincs semmi olyat tenni…– Ne is tégy.
	 Meglepett Blackwell okos nyugalma. Eddig nem is kellett nagyon uralkodnia magán. De hirtelen megint erőt vett rajta az üvöltő démon. – Magad választottál, én mosom kezeimet Eredj csak a mocskos kis csodapaliddal, és fetrengj vele a mocsárban. A kisujjamat sem fogom mozdítani, hogy megmentselek.
	 A lány sápadtan, hidegen, haragosan szólt vissza: – Butaságokat beszélsz, apa. Mi van veled?
	 És masírozott tovább a kocsihoz, a csomagjait lóbálva, mintha fegyverek lennének. Damis elvette és a csomagtartóba tette őket, a saját bőröndje mellé.
	 Isobel Blackwell jött ki a házból, és sietett le a veranda lépcsőjén. Amikor elhaladt köztem és á férje közt, együttérzése jeléül éstalán figyelmeztetésül, megszorította Blackwell vállát, majd Harriethez lépett.
	 – Nem volna szabad ilyet tenned az apáddal.
	 – Nem teszek én vele semmit.
	 – Ő úgy érzi. Tudod, hogy szeret.
	 – Én nem szeretem őt.
	 – Biztos vagyok benne, hogy megbánod, amiért ilyet mondtál.
	 – Miért bánnám? Itt vagy te neki.
	 Isobel vállat vont, mintha ő senki számára nem jelentene sokat. – Te fontosabb vagy neki, mint én. Megszakad a szíve.
	 – Majd csak túlteszi magát rajta. Sajnálom, hogy téged kellemetlenül érint a dolog. – Hirtelen elérzékenyült, és megölelte az idősebb nőt. – Te. voltál a legjobb hozzám. Jobb, mint ahogy megérdemeltem.
	 Isobel megveregette Harriet vállát, és Damisre tekintett.
	 – Remélem, gondját viseli, Mr. Damis.
	 – Igyekszem.
	 – Hová viszi?
	 – El innen.
	 – Ezzel nem valami sokat mond.
	 – Nem is szándékoztam sokat mondani. Ez nagy és szabad ország. Gyere, Harriet.
	 A lány kibontakozott mostohaanyja öleléséből, és beült a kocsijába, a volán mögé. Damis melléje. Megjegyeztem a rendszámukat, amint elhajtottak. Egyikük sem nézett vissza.
	 Blackwell közeledett hozzánk, meglehetősen bizonytalanul lépkedve a kavicson. Teste mintha még jobban összeesett volna, nagy arca meg még nagyobb lett.
	 – Hagyta elmenni őket – mondta vádlón nekem.
	 – Hogyan akadályozhattam volna meg? Nem alkalmazhatok erőszakot.
	 – Utánuk kellett volna mennie.
	 – Minek? Maga mondta, hogy mossa a kezeit, az ő dolguk, mit csinálnak. A felesége szólalt meg: – Talán valóban az lenne a legjobb, Mark, ha nem törődnél velük. Nem folytathatod így… mert még beleőrülsz. Okosabb, ha belenyugszol.
	 – Nem nyugszom bele, és nem fogok beleőrülni. Soha életemben nem voltam józanabb. Kikérek magamnak minden más feltételezést Szónokias lett a hangja. Az asszony gyöngéden a karjára tette a kezét.
	 – Gyere be a házba. Pihenned kell azok után, amiken keresztülmentél.
	 – Hagyj békén. – Ellökte a nő kezét, és hozzám fordult: – Azt akarom, hogy Damis börtönbe kerüljön, hallja?
	 – Ehhez bizonyítania kellene, hogy olyasmit követett el, amiért börtön jár.
	 – Hát az nem az, hogy egy lányt erkölcstelen célzattal áthozott egy határon?
	 – Ilyet csinált volna?
	 – Áthozta a lányomat Mexikóból…– Csakhogy a törvény a házasságot nem tekinti erkölcstelen célzatnak.
	 Isobel Blackwell váratlanul kuncogni kezdett.
	 Blackwell rátámadt. – Te ezt mulatságosnak találod?
	 – Nem különösebben. De még mindig jobb nevetni, mint sírni.
	 És jobb élni, mint égni. A saját szavaidat idézem, emlékszel?
	 Komolyan beszélt, de volt némi irónia a hangjában. Blackwell fogta a puskáját, és bevonult a házba. Olyan dühösen csapta be az ajtót, hogy a galamb felrebbent a tévéantennáról. Isobel Blackwell széttárta a karját, mintha egy nagyobb madár szökött volna meg tőlük.
	 – Most mit csináljak vele?
	 – Adjon neki nyugtatót.
	 – Szedte a nyugtatókat egész héten. Nem veszem észre, hogy sokat segítettek volna. Ha ez így megy tovább, félek, hogy tönkremegy.
	 – Én másokért aggódom.
	 – Damisre gondol?
	 – Bárkire, aki az ezredes útjába kerül., Könnyedén megérintette a karomat. – Csak nem gondolja, hogy tényleg képes lenne bárkiben kárt tenni?
	 – Maga jobban ismeri őt, mint én.
	 – Azt hittem, csakugyan ismerem Markot, de tavaly óta megváltozott. Mindig finom ember volt, sohasem is hittem, hogy katonának való. Úgy látszik, a hadseregnek is ez volt a véleménye. A háború után nyugdíjazták, hiába tiltakozott ellene. Az első felesége, Pauline akkoriban vált el tőle.
	 – Miért, ha szabad kérdeznem?
	 – Tőle kellene megkérdeznie. Egy szép napon Nevadába ment, elintézte a válást, és férjhez ment egy másik emberhez, egy Keith Hatchen nevű fogorvoshoz, aki már nem praktizál. Mexikóban élnek. Szerintem Paulinenak meg a fogászának joga van hozzá, hogy olyan boldogan éljen, ahogyan csak tud. De szenny Mark itt maradt, és nem tudta mivel kitölteni az életét, csak a puskáival, a sporttal meg a Blackwell család történetével, amelyet évek óta próbál megírni. És Harriettel.
	 – Kezd összeállni a kép. Azt mondja, tavaly óta megváltozott.
	 Történt azóta valami különös azon kívül, hogy Harriet fölszedte Damist?
	 – Mark tavaly ősszel fölszedett engem – felelte az asszony bizonytalan mosollyal.
	 – Maga nem lehet rossz hatással rá.
	 – Köszönöm. Nem is vagyok.
	 – Az volt az érzésem, hogy maga régebben van férjnél. – Ez részben kérdés volt, részben az együttérzés kifejezése.
	 – Valóban? Persze hogy régebben vagyok férjnél. És hosszú évek óta ismertem Markot, és Harrietet is, őt gyakorlatilag karon ülő korától. Ugyanis néhai féljem nagyon jó barátja volt Marknak. Ronald rokonságban volt a Blackwellekkel.
	 – Akkor maga feltehetően sok mindent tud, amit még nem mondott el nekem – mondta.
	 – Ez minden nővel így van. Nem ez a tapasztalata, Mr. Archer?
	 Tetszett fanyar szellemessége, pedig azt jelentette, hogy nem kapok további felvilágosításokat. Tettem egy széles kézmozdulatot.
	 – Mit gondol, folytassam ezt a dolgot?
	 Határozottan válaszolt. – Jó lenne. Tudom, hogy Marknak szüksége van valakire, aki irányítsa, és tanácsot adjon neki. Nem mintha szívesen fogadná a tanácsokat. De nekem tetszett, ahogyan maga elintézte az iménti éles helyzetet. Könnyen történhetett volna valami szörnyűség.
	 – Bárcsak a férje is belátná.
	 – Belátja. Biztos vagyok benne, bár beismerni nem fogja. – Sötét szeme tele volt érzelemmel. – Maga jót tett velünk, Mr. Archer, és ha továbbra is mellettünk marad, továbbra is csak jót fog tenni. Tudjon meg mindent Damisről, amit csak lehet. Ha tiszta lapot tud kiállítani róla, erkölcsileg értve, nagyon elősegítené, hogy Mark belenyugodjon a házasságba.
	 – Nem arra gondol, hogy szerecsenmosdatást végezzek?
	 – Dehogyis'. Engem az igazság érdekel, akármi legyen is az.
	 Nemcsak engem, mindnyájunkat. És most, ha megbocsát, azt hiszem, jobb, ha megyek, és utánanézek a férjemnek. Ezentúl, azt hiszem, az lesz az élethivatásom, hogy fogjam a kezét.
	 Nem panaszkodott, de egy kis rezignáltságot felfedeztem a hangjában. Mikor megfordult, nagyon karcsúnak látszott könnyű ruhájában, és én azon kaptam magam, hogy a korát saccolgatom. Ha Blackwelléket Harriet csecsemőkora óta ismeri, és az első férje révén ismerte meg őket, több mint húsz éve mehetett férjhez először.
	 Ami azt jelentette, hogy már túl van a negyvenen.
	 Akárcsak én.
	6. fejezet
	Blackwell kulcsával mentem be a tengerparti házba. Az emeleti nagyszobában semmi sem változott, csak a kandallóban volt némi elszenesedett papír. Amikor megpróbáltam – kiemelni a piszkavassal, széthullott. A festmény néhol még nedvesen csillogott a festőállványon. Az üvegajtón rézsút beeső világosságban egy kobaltkék folt – Damis utoljára pöttyinthette oda – bámult rám, mint egy szem.
	 Kicsit hátrább léptem, hátha úgy megértem a képet. Aztán lementem a nagy hálóba. A zsalus gardróbajtó tárvanyitva állt, a gardrób kirámolva. A fiókos szekrényben sem volt semmi, a fürdőszobában pedig csak néhány tiszta törülköző. A hátsó szoba üres volt.
	 Visszatértem az elülső hálószobába, és figyelmesen átvizsgáltam. A papírkosarat kiürítették, talán éppen annak a tartalmát égették el a fenti kandallóban. Damis keményen dolgozhatott, hogy eltüntesse a nyomait.
	 Egy darab papír azonban elkerülte a figyelmét. A tolóajtó és a tokja közé volt szorítva, bizonyára azért, hogy az ajtó ne zörögjön.
	 Vastag, sárgás papír volt, kicsire összehajtogatva. Széthajtogattam, és láttam, hogy egy olyan boríték, amilyenben a légitársaságok adják ki a jegyeiket.
	 Ez a Mexicana Airlines borítékja volt, belül a lehajtóján a járattal kapcsolatos adatok. Ezek szerint Mr. Q. R. Simpsonnak július l0én 8.40kor kellett elhagynia a guadalajarai repülőteret, és ugyanaznap 13.30kor kellett megérkeznie a Los Angelesi nemzetközi repülőtérre.
	 Kutattam még egy kicsit a hálószobában, de csak pormacskákat fedeztem fel az ágy alatt. Felmentem. A festmény visszahúzott maga elé. Másként hatott rám minden alkalommal. Most úgy láttam, vagy úgy véltem látni, hogy a kép félelmetes és csúnya – sötét erők láthatók rajta. Talán a fantáziámat magyaráztam bele, de úgy tűnt, hogy ez a sötétség a halál visszavonhatatlan sötétsége.
	 Kísértett a gondolat, hogy magammal viszem, és megmutatom egy szakértőnek. Ha Damis ismert művész, á stílusát bizonyára felismeri. De nem mozdíthattam el a képet, mert az olajfesték még nedves volt, és elmázolódott volna.
	 Kimentem a kocsihoz a fényképezőgépemért. A zebracsíkos halottaskocsi parkolt a kocsim mellett üresen. Az égbolt közben kitisztult, néhány napfürdőző hevert a homokon, mint megannyi hulla valami iszonyatos katasztrófa után. A szörfvonalon túl hat hullámlovas várakozott ájtatos pózban a deszkáján.
	 Egy nagy hullám emelkedett feléjük. Öten meglovagolták, úgy álltak rajta, mint szobrok egy mozgó, kék domboldalon. A hatodik, egy lány, nem volt ilyen ügyes. A hullám rázúdult. Elvesztette a deszkáját, és úszhatott utána.
	 Ahelyett hogy még egyszer próbálkozott volna vele, kihozta a partra a fején. Ott hagyta a homokon, a dagályvonal fölött, és felmászott a sziklás parton a parkolóhoz. Melleválla egy fiatal amazoné volt, de reszketett, és szinte könnyekkel küszködött.
	 Az a lány volt, aki a múltkor rám grimaszolt, így volt valami közös köztünk. – Szépen hasalt – mondtam.
	 Úgy nézett rám, mintha még sosem látott volna, sőt mintha most sem látna. Én egy másik törzsnek vagy fajnak voltam az egyede.
	 Szeme nedvesen és vadul csillogott, mint az oroszlánfókáé.
	 Egy férfifelöltőt vett ki a halottaskocsi hátuljából, és magára vette. Jó minőségű, barna tweed volt, drága holmi, de hullámos fehér sónyomok voltak rajta, mintha megmártották volna a tengerben.
	 Barna bőrgombjai közül az egyik, a legfelső, hiányzott. A lány reszkető ujjakkal gombolkozott, aztán felhajtotta a gallért a tarkóján, amelyet a nedves, összetapadt haj úgy borított, mint egy aranysisak.
	 – Ha fázik, van fűtés a kocsimban.
	 – Áh – mondta, és hátat fordított.
	 Színes filmet tettem a gépembe, és csináltam néhány felvételt Damis festményéről. A repülőtérre menet beadtam a filmet egyik fényképész barátomhoz, Santa Monicában. Megígérte, hogy gyorsan előhívja.
	 A Mexicana Airlines alkalmazottja, egy nagyon udvarias fiatalember keresgélt néhány percig, aztán megadta a felvilágosítást: Q.
	 R. Simpson valóban rajta volt a július 10i, Guadalajarából érkező járaton. Harriet Blackwell is. Burke Damis nem.
	 Saját használatra levont következtetésem az volt, hogy Damis jött Simpson néven az Egyesült Államokba. Mivel Mexikót nem hagyhatta el át nem ruházható turistajegy nélkül, és hozzánk sem léphetett volna be, ha nem igazolja állampolgárságát, valószínűnek látszik, hogy Q. R. Simpson volt Damis valódi neve.
	 Az udvarias, fiatal mexikói azt is közölte, hogy a július 10i járat személyzete aznap kora délután ismét megérkezett Mexikóból. A pilóta és a másodpilóta bent van az irodában, de ők úgysem tudnak semmit az utasokról. A steward és a stewardess pedig, akik tudnának, már hazamentek. Holnap reggel viszont megint el kell repülniük. Ha kijönnék felszállás előtt a repülőtérre, talán lenne néhány percük a számomra, hogy beszéljenek a barátomról, Seńor Simpsonról.
	 A fiatalember szívélyességétől egészen felfrissültem, és visszasétáltam az Útlevél és Vámrészleghez. A szolgálatos egyenruhások sorra vizsgálgatták az engedélyemet, mintha valami olyasmi lenne, amit zabpelyhes dobozban találtam.
	 Szükségét éreztem, hogy egy segítőkész szaktekintéllyel is megkonzultáljam a dolgokat, és a belvárosba hajtottam. Peter Colton a kuckójában ült az ügyészségen, egy „Bűnügyi főfelügyelő” feliratú ajtó mögött.
	 Peter abban őszült meg, hogy érvényt akart szerezni a törvénynek. A fegyelmezettség és a megfontoltság rovátkái mint kardvágások vésődtek az arcába. Szemét rám villantotta fél szemüvege fölött, amely lecsúszott hatalmas, agresszív orrára.
	 Éppen végzett egy stencilezett irat olvasásával, láttamozta, és betette a „továbbítandók” kosarába.
	 – Ülj le, Lew. Hogy vagy?
	 – Kösz. Csak beugrottam megköszönni, hogy beajánlottál Blackwell ezredesnek.
	 Talányosan nézett rám. – Nem látszol nagyon hálásnak. Blackie nehéz perceket szerez neked?
	 – Ha nem is éppen ő, valami mindenesetre igen. Különös ügyet bízott rám. Nem is tudom, hogy ügye vagy sem. Lehet, hogy csak Blackwell képzeleg.
	 – Sosem volt képzelgő típus.
	 – Régóta ismered?
	 – Alatta szolgáltam Bajorországban, közvetlenül a háború után.
	 Ezzel büntetett az isten. A Katonai Közigazgatásnál volt, rám pedig a Katonai Rendőrség civil ruhás részlegét bízták.
	 – Milyen volt neki dolgozni?
	 – Nehéz – mondta Colton, majd elgondolkodva hozzátette: – Blackie túlságosan szeretett parancsolgatni. A háború alatt nem volt lehetősége rá. Valamelyik washingtoni barátja – vagy ellensége – a hátsó vonalban tartotta. Nem tudom, hogy ez Blackie vagy inkább a katonák védelmében történte így. Őt nagyon elkeserítette, s emiatt kemény volt az embereihez. De seggfej, és sohasem vettük túl komolyan.
	 – Milyen értelemben volt kemény az embereihez?
	 – Mindenhogyan, amit csak ki tudott agyalni. Piti kis szabályokat erőltetett. A fraternizálás megakadályozása volt a mániája. Az embereimnek ott volt a sok gyilkosság, az erőszak, a fekete piac, de Blackie elvárta tőlünk, hogy éjszakánként a mulatókban tartsunk ellenőrzéseket, hogy elfojtsuk a fraternizálást. Megőrjítette, ha arra a fraternizálásra gondolt, ami az ártatlan amerikai fiatalemberek és az emberevő Fräuleinok között végbement.
	 – Valami szexdifi van vele?
	 – Ilyen erős kifejezést nem használnék. – De Colton vigyora ádáz volt. – Puritán, régi puritán családból. És ráadásul a családjában, is voltak fraternizálási problémák. A felesége egyéb férfiaknál is érdekelt volt. Hallottam, hogy később el is vált tőle.
	 – Miféle nő volt a felesége?
	 – Egészen jó, de közelebbről nem ismertem. Fontos ez?
	 – Az lehet. A lánya, Harriet látogatóba ment hozzá Mexikóba néhány héttel ezelőtt, és ott rossz kapcsolatba keveredett. Legalábbis nem látszik túl ígéretesnek. A fickó festő, a neve Burke Damis vagy az is lehet, hogy Q. R. Simpson. A lány magával hozta, és férjhez akar menni hozzá. Blackwell úgy véli, hogy a férfi csak a pénzéért akarja elvenni a lányát. Azzal bízott meg, hogy ennek járjak utána, és nyomozzak ki Damisről mindent, amit csak lehet.
	 – Vagy esetleg Q. R. Simpsonról, ahogy mondod. Damis álnevet használ?
	 – Egyelőre csak feltevés. De az egészen biztos, hogy egy héttel ezelőtt Q. R. Simpson név alatt érkezett az országba. Lehet, hogy az az igazi neve, mert nem hangzik álnévnek.
	 – És azt akarod, hogy ennek nézzek utána.
	 – Jó lenne.
	 Colton felvette a golyóstollát, és felém bökött vele.
	 – Tudod, hogy hivatalos időt és pénzt nem fordíthatok efféle magánügyekre.
	 – Még egy régi barát kedvéért sem?
	 – Blackwell nem barátom. Csak azért mondtam be neki a nevedet, hogy minél hamarabb megszabaduljak tőle.
	 – Magamra céloztam – mondtam –, voltam olyan beképzelt.
	 Egyszerű adatkérés, az Állami Bűnügyi Nyomozóhivataltól nem venne igénybe sok időt, és hosszú távon sok kellemetlenséget megtakaríthatna. Te szoktad mondani, hogy nektek a bűntettek megelőzése fontosabb, mint a megtorlásuk.
	 – Milyen bűntettre gondolsz?
	 – Mondjuk, gyilkosságra nyereségvágyból. Nem állítom, hogy ez bizonyos. Engem elsősorban az vezet, hogy egy naiv, fiatal lányt megkíméljek egy csomó szomorúságtól.
	 – És magadat egy csomó lábmunkától.
	 – Én a szokásos lábmunkát így is megcsinálom. De hiába kopogok be innen Alaszkáig akár minden ajtón, ha nem tudom meg, amit tudnom kellene.
	 – Pontosan  mit? –  Hogy van-e priusza Q. R. Simpsonnak vagy Burke Damisnek.
	 Colton felírta a neveket egy jegyzettömbre. Sikerült felkeltenem a kíváncsiságát.
	 – Hát megkérdezhetem Sacramentót.
	 A faliórára nézett. Majdnem négy volt. – Ha nem túlzsúfoltak a vonalak, még kaphatunk választ, mielőtt éjszakára becsukjuk a boltot. Megvárod odakint?
	 Egy rendőrújságot olvasgattam az előszobában az első oldaltól egészen az apróhirdetésekig. Néhány helyen rendőrújoncokat kerestek, havi négyszázötven dollárért.
	 Peter Colton pontosan ötkor nyitotta ki az ajtót és hívott be az irodájába. Egy telexszalag zizegett a kezében.
	 – Burke Damisről semmi – mondta. – Quincy Ralph Simpson már más tészta: az eltűnt személyek listáján szerepel már két hete.
	 De a felesége szerint jóval előbb eltűnt.
	 – Felesége van?
	 – Ő jelentette az eltűnését. Fönt lakik északon, San Mateo megyében.
	7. fejezet
	Késő alkonyat volt, amikor a gép leszállt a Félsziget végén. Az öböl sötét karimája mentén elszórt városok fényei – mint egy szakadt nyaklánc kövei – csillogtak. San Francisco távolabb fénylett, egyedül, mint a szellem városa, amelyet két hatalmas hídja köt a valósághoz.
	 Taxival Redwood Citybe vitettem magam. Az Igazságügyi Palota földszintjén a szolgálatos rendőr vörös, mókusképű fiatalember volt, akinek a tekintetéből sem különösebb észre, sem ostobaságra nem lehetett következtetni. Diplomatikusan átnézett rajtam, várva, hogy közöljem, civil vagyok-e vagy valaki más.
	 Megmutattam neki az igazolványomat, és elmagyaráztam, hogy egy Quincy Ralph Simpson nevű ember érdekelne. – A Los Angelesi Ügyészség szerint maguk jelentették körülbelül két hete, hogy eltűnt.
	 Rágódott rajta egy ideig, aztán megkérdezte: – És maga megtalálta?
	 – Lehetséges, hogy meg.
	 – Hol?
	 – Los Angelesben. Van képük Simpsonról?
	 – Megnézem. – Az iroda végébe ment, feltúrt egy fiókra való körözvényt meg körlevelet, de üres kézzel jött vissza. – Sajnos nem találok egyet sem. De elmondhatom, hogy néz ki. Középmagas, körülbelül száznyolcvan centi, közepes testalkatú, hetvenöt kiló lehet, és fekete a haja. A szeme színét nem tudom. Sebhelye vagy egyéb különös ismertetőjele nincs.
	 – Kora?
	 – Körülbelül mint én. Huszonkilenc vagyok. Ő a maga embere?
	 – Lehetséges. – (De csak éppen hogy.) – Körözik valamiért Simpsont?
	 – Legfeljebb tartásdíj miatt, de nem tudok róla, hogy feljelentés érkezett volna ellene. Miből gondolja, hogy körözzük?
	 – Abból, hogy maga személyleírást tud adni róla.
	 – Ismerem. Vagyis, már láttam itt.
	 – Mit keresett itt?
	 Egyfajta bizalmaskodó malíciával támaszkodott a pultra: – Nem feltétlenül illik fecsegnem arról, amit itt látok, barátom. Ha meg akar tudni valamit a dologról, forduljon a fiúkhoz odafent.
	 – Royal kapitány fent van?
	 – Nincs szolgálatban. Nem szívesen zavarnám otthon. Jól ismeri?
	 – Dolgoztunk együtt egy ügyben.
	 – Milyen ügyben?
	 – Nekem sem feltétlenül illik erről fecsegnem, barátom. Meg tudja adni Mrs. Simpson címét?
	 Telefonkönyvet vett elő a pult alól, és felém lökte. Q. R. Simpson benne volt: Marvista Drive 2160. A taxisofőr azt mondta, hogy ez a Skyline Boulevardon túl van, a Lunaöböl felé. Ötdolláros fuvar.
	 Sötétedő dombokon át robogtunk, aztán egy hirdetőtáblánál – ahol a szakadozott plakátról megtudhattuk, hogy: „Előleg és kezelési költség nélkül!” – letértünk az országútról.
	 Új, kicsi, egyforma házak álltak a környéken, amely már kezdett nyomornegyeddé zülleni. Száguldottunk a cikcakkos utcákon, mint motorizált patkányok a labirintusban, míg végül megtaláltuk a keresett címet.
	 Két üres ház közt állt egy harmadik, amely szintén úgy nézett ki, mintha senki sem lakná. Előtte egy darabka gyep, de már kiszáradt barnának látszott a fényszórók fényében. Egy 1952es Ford kabriolet – hátsó ablaka ki volt törve – állt a nyitott garázsban.
	 Megkértem a sofőrt, hogy várjon, és becsengettem. Fiatal nő küszködött a vetemedett ajtóval, amíg ki tudta nyitni.
	 Szemrevaló kis barna volt, nagyon karcsú, a szája piros, szeme sötét és mohó. Rövid, testhez simuló fekete ruhát viselt, amely a térdét már szabadon hagyta, és egyéb bájait is csak féligmeddig takarta.
	 Jól tudta, hogy mije mit ér. – Nem ingyen mozi. Mit akar?
	 – Ha maga Mrs. Simpson, a férjéről, szeretnék beszélni.
	 – Tessék, beszéljen róla. Hallgatom. – Fejét félrehajtotta, dühösen imitálva a feszült érdeklődést.
	 – Maga bejelentette, hogy eltűnt.
	 – Igen, bejelentettem, hogy eltűnt. Két hónapja a színét sem láttam. És egészen jól érzem magam nélküle. Kinek hiányzik? – keserűség és bosszúság tette érdessé a hangját. Elnézett mellettem, az ápolatlan, göröngyös gyepen túlra. – Ki az ott a taxiban?
	 – Csak a sofőr. Azt mondtam neki, hogy várjon meg.
	 – Már azt hittem, hogy Ralph – mondta egészen más hangon. – Megijedtem, hogy bejön nekem, meg minden.
	 – Nem Ralph. Azt mondta, hogy már két hónapja eltűnt, de csak két hete jelentette…– Felőlem annyi külön útja lehetett, amennyit csak akart. Ment már el azelőtt is, de ilyen sokáig még sohasem maradt el. Mr. Maley mondta a motelban, hogy szólnom kellene a zsaruknak. Mert vissza kellett mennem dolgozni a motelba. De még így sem tudom fizetni a ház részleteit, ha Ralph nem segít be. Na, aztán sokat értem vele, hogy szóltam a zsaruknak! Nem csinálnak azok semmit, csak ha bizonyítja az ember, hogy bűntény történt, vagy valami. – Összeráncolta kifejező felső ajkát. – Maga is zsaru?
	 – Magándetektív vagyok. – Megmondtam a nevemet. – Találkoztam egy emberrel, aki esetleg az ön eltűnt férje. Bemehetnék?
	 – Jöjjön.
	 Előrement a nappaliba, és körülnézett, mintha a vendég szemével akarná látni. Kicsi, tiszta, szegényes szoba volt, berendezése az a fajta olcsó, műanyag bútor, amelynek még akkor is fizetjük á részleteit, amikor már tönkrement. A nő felkapcsolta a háromkarú lámpát, és hellyel kínált a pamlag végén. Ő a másik végére ült, és hegyes könyökével a térdére támaszkodva előrehajolt.
	 – Hol találkozott vele?
	 – Malibuban.
	 Nemigen figyeltem arra, amit mondok. Bekeretezett olajfestmény lógott a tévé fölött a falon. Bár fel lehetett ismerni, hogy Mrs. Simpson portréja, szerintem amatőr munka volt. Odamentem, és közelebbről is megnéztem.
	 – Állítólag én vagyok – mondta mögöttem Mrs. Simpson.
	 – Megvan a hasonlatosság. A férje festette?
	 – Igen. Ez a hobbija. Egy időben komolyan akart vele foglalkozni, de egy ismerőse, egy igazi festő megmondta neki, hogy nem elég tehetséges. Ilyen az egész élete: sok reményteljes kezdés,, és soha befejezés. Szóval most Malibuban él, mint hal a vízben, míg én betegre dolgozom magamat. Mit csinál ott? Aranyat mos?
	 Nem válaszoltam azonnal a kérdésére. Egy szamárfüles, papírkötésű könyv hevert a tévén: „A nyomozás művészete”. Ez volt az egyetlen könyv a szobában. Kezembe vettem, és végigpörgettem a lapjait. Sok oldal sűrűn alá volt húzgálva, és néhányat gyenge ceruzarajzok ékesítettek a margón.
	 – Ez volt Ralph másik hobbija – mondta a nő. – Nagy detektív szeretett volna lenni, hogy könnyebben éljünk. Persze nem sikerült neki. Egyetlen tervével vagy álmával sem jutott soha semmire. Egy ismerőse a zsaruktól mondta is neki, hogy az ő priuszával Szájához kapta a kezét.
	 Letettem a könyvet. – Ralphnak priusza van?
	 – Dehogy. Ezt csak úgy mondtam. – A tekintete kemény és védekező lett. – Nem mondta, hogy mit csinál Ralph Malibuban.
	 – Nem vagyok biztos benne, hogy a férjét láttam ott.
	 – Hogy nézett ki?
	 Leírtam Burke Damist, és mintha a felismerés fénye villant volna a szemében. De határozottan kijelentette: – Ez nem ő.
	 – Szeretnék megbizonyosodni róla. Van fényképe Ralphról?
	 – Nincs. Sohasem fényképeztette le magát.
	 – Esküvői képük sincs?
	 – Csináltattunk, de Ralphnak nem volt pénze, hogy elhozza a képeket. Ugyanis Renóban esküdtünk, és Ralphnál még húsz dollár sem tud megmaradni. Nem bírja ki, hogy ne játsszon, ha Renóban van.
	 – Sok időt tölt Renóban?
	 – Amennyit csak el tud csípni a munkától. Régebben én is vele mentem, szórakoztatónak találtam. De megváltozott a dologról a véleményem. Emiatt nem voltunk képesek soha egy centet sem spórolni.
	 Visszaültem az asszony mellé. – Miből él Ralph, Mrs. Simpson?
	 – Mindent csinál, amihez hozzájut. Nem fejezte be a középiskolát, és ez megnehezíti a dolgát. Elég jó hidegtálakat tud készíteni, de órák hosszat utál szakácskodni. Ugyanígy volt a mixerkedéssel is, mert azt is csinálta egy darabig. Mint inasnak is volt néhány jól fizető állása a Félszigeten. De túl büszke az efféle munkához. Utálja, ha parancsolgatnak neki. Talán – tette hozzá keserűen – bármilyen munkához túlságosan büszke, ezért is hagyott el engem.
	 – Régen elhagyta?
	 – Két hónapja, már mondtam. Május tizennyolcadikán este. Aznap jött vissza Nevadából, és rögtön indult is Los Angelesbe. Azt hiszem, csak azért jött vissza, mert rá akart beszélni, hogy adjam oda a kocsit. De megmondtam neki, nem megyek bele, hogy itt hagyjon kocsi nélkül. Így aztán kénytelen volt busszal menni. Én vittem ki a buszállomásra.
	 – Miért ment Los Angelesbe?
	 – Nem tudom. Előadott egy mesét, amikor megpróbált rábeszélni, hogy adjam oda a kocsit, de én nem hittem el. Azt mondta, hogy titkosrendőrként dolgozik. Ezt a mesét már hallottam tőle régebben is, amikor az autós bárban dolgozott a Camino Reálon. Állítólag fizettek neki a zsaruk, hogy füleseket adjon.
	 – Milyen füleseket?
	 – Hasisszívó srácokról meg hasonlók. Nem tudtam, hogy higygyeke neki vagy sem. Gondoltam, talán csak azért beszél, hogy fontosabbnak tüntesse fel magát. Mindig zsaru szeretett volna lenni.
	 – De a priusza miatt nem lehetett.
	 – Nincs priusza.
	 – Maga mondta, hogy van.
	 – Maga hallucinált. Különben is fáradt vagyok. Elegem van ebből.
	 Hirtelen felgyűlt benne az energia, felpattant, és az ajtóhoz lépett, hogy távozásra ösztökéljen. Én maradtam ahol voltam, a műbőr pamlagon.
	 – Távozhat – mondta. – Nem Ralphot látta Malibuban.
	 – Ebben nem vagyok biztos.
	 – Akár szavamat is adom rá.
	 – Rendben van, elfogadom. – Egy információs forrással nem szabad vitatkozni. – De engem azért még mindig érdekel Ralph.
	 Magát nem?
	 – Dehogynem. A felesége vagyok. Legalábbis állítólag. De – van egy furcsa érzésem errefelé – tette bal kezét a szívére. – Az, hogy becserélt egy új típusra, és  ez az a titkosrendőri munka.
	 – Tudja, ki lehet az a másik nő?
	 – Nem. Ez csak egy érzés. De hát miért megy el, és miért nem jön vissza egy férfi?
	 Számos választ tudtam volna adni erre a kérdésre, de nem láttam sok értelmét, hogy elmondjam őket. – Amikor Ralph felszállt a buszra, nem mondott valami olyasmit, hogy Mexikóba megy?
	 – Nekem nem.
	 – Járt ott valaha?
	 – Nem hiszem. Ha járt volna, elmondta volna nekem.
	 – Beszélt valaha arról, hogy külföldre megy?
	 – Mostanában nem. Régebben beszélt arról, hogy egyszer visszamegy Japánba. A koreai háború idején volt ott egy ideig. De várjon csak, azt hiszem, magával vitte a születési bizonyítványát. Ebből lehet arra gondolni, hogy szándékában volt elhagyni az Államokat, nem?
	 – Lehet. Los Angelesben kellett neki a születési bizonyítványa?
	 – Valószínűleg, bár már hetekkel előbb szólt, hogy keressem meg neki. Órákig tartott, amíg megtaláltam. Nevadába akarta magával vinni. Azt mondta, munkába akar állni, azért kell neki.
	 – Milyen munkába?
	 – Azt nem mondta. Különben is lehet, hogy az orromnál fogva vezetett. – Felalá járkált, majd elém állt. – Gondolja, hogy elhagyta az országot?
	 Mielőtt válaszolhattam volna, a házban valahol megszólalt a telefon. A nő összerezzent, és kisietett a szobából. Hallottam, ahogy megszólalt: – Itt Vicky Simpson beszél.
	 Hosszú szünet következett.
	 – Nem hiszem – mondta.
	 Újabb szünet.
	 – Az nem lehet ő – mondta. – ő nem halhatott meg.
	 Halkuló hangja után mentem a konyhába. Vicky a sárga, műrostlemez reggelizőpultnak támaszkodott, a kagylót eltartva fejétől, mint valami veszedelmes sárga madarat. Pupillái kitágultak, olyan volt a szeme, mint egy vaké.
	 – Ki az, Mrs. Simpson?
	 – Egy zsa… egy rendőr délről. Azt mondja, hogy Ralph halott.
	 Nem ő lehet…– Hadd beszéljek vele.
	 Átadta a kagylót. Beleszóltam: – Itt Lew Archer. Bejegyzett magándetektív vagyok, a Los Angelesi ügyészséggel működöm együtt.
	 – Onnan érdeklődtek nálunk az este. – A rendőr hangja halk és bizonytalan volt. – Itt van ez a hulla nálunk, és nincs azonosítva.
	 Egy ottani főfelügyelő hívott, bizonyos Colton, lehet, hogy maga ismeri.
	 – Ismerem. Kivel beszélek?
	 – Leonard vagyok. Wesley Leonard őrmester. Én csinálom az azonosítási munkát itt, a Citrus megyei seriff hivatalában. A Los Angelesiek segítségét szoktuk igénybe venni, és már ezzel a hullával kapcsolatban, is kértük a segítségüket. Mr. Colton arra kíváncsi, hogy nem eze az a bizonyos Ralph Simpson, aki eltűnt. Mi bizonyára elkevertük valahová az eltűntek listáját – tette hozzá bocsánatkérően –, vagy lehet, hogy meg se kaptuk.
	 – Megesik az ilyesmi.
	 – Meg. Szóval bizonyosságot szeretnénk. Volna lehetőség rá, hogy Mrs. Simpson idejöjjön?
	 – Azt hiszem, igen. A személyleírás ráillik a hullára?
	 – Tökéletesen. Magasság, testsúly, haj és szemszín, feltételezett életkor, minden stimmel.
	 – Hogyan halt meg?
	 – Ezt kissé nehéz megállapítani. Kicsit összetörődött, ahogy a bulldózer kikotorta.
	 – Egy bulldózer kotorta ki?
	 – Igen. Most építik nálunk azt az új utat a város nyugati részén.
	 Jó néhány házat kisajátított az állam, tudja, ezek már üresen állnak, és a szerencsétlen pasas az egyik ház mögött volt elásva. Nem is nagyon mélyre. Amikor a múlt héten legyalulták a házakat, egy gép beleakadt, és felszínre hozta.
	 – Mióta halott?
	 – Az orvos szerint két hónapja. Száraz idő volt mostanában, elég jól konzerválódott. Most már csak az a kérdés, hogy kicsoda. Mikor tudna idejönni Mrs. Simpson?
	 – Még ma este, ha sikerül felraknom egy gépre.
	 – Remek. Keressen engem a Citrus Junctioni törvényszéken.
	 Wesley Leonard őrmester, mint mondtam.
	 Amikor letettem a kagylót, Mrs. Simpson megszólalt: – Jaj, nem… Nem megyek.
	 Szinte sokkosán, botladozva hátrálni kezdett, és megállt a sarokban, a frizsider mellett.
	 – Lehet, hogy Ralph meghalt, Vicky.
	 – Nem hiszem el. Nem akarom látni, ha ő az.
	 – Valakinek azonosítania kell.
	 – Majd azonosítja maga.
	 – Én nem ismerem.  Maga ismeri.
	 Szemfestékje elmaszatolódott. Sötét könnyeket törölt ki a szeméből. – Nem akarom  holtan látni. Még sohasem láttam halottat.
	 – A halottak nem bántják. Csak az élők bánthatják az embert.
	 Libabőrös karjához nyúltam. Elhúzta.
	 – Ha inna egyet, könnyebb lenne – mondtam. – Van valami ital a házban?
	 – Nem szoktam inni.
	 Kinyitottam a kredencet, kerestem egy poharat, és megtöltöttem a csapnál. Egy kevés víz az állára csorgott. Dühösen törölte le egy konyharuhával.
	 – Nem akarok odamenni. Csak rosszul lennék tőle.
	 Egy idő után mégis ráállt, és szedelőzködni kezdett, miközben én a part menti légitársaságot hívtam, Egy tíz harmincas Los Angelesi gépre kaptunk helyet. Éjfélre már Citrus Junctionhoz közeledtünk a kocsimmal, amelyet még délután a repülőtéren hagytam.
	 Az országutat mindkét oldalról sűrű narancsligetek szegélyezték.
	 Egy letarolt részhez értünk, ahol a sztrádaépítés csataterét házak vették körül. Földgyaluk meredeztek a sötétben, mint alvó őshüllők.
	 Az országúiból lett a város főutcája. Nem volt sűrűn lakott város, hiába volt Los Angeles közelében. Éjszakára minden zárva volt, csak néhány kocsma nem. Egykét ember csatangolt az üres utcákon munkásruhában, az alkohol és magány kettős terhe alatt imbolyogva.
	 – Nem szeretek itt lenni – mondta Vicky. – Isten háta mögötti hely.
	 – Nem kell sokáig maradnia.
	 – Meddig kell? Nincs egy vasam sem.
	 – Talán majd a rendőrség gondoskodik magáról. Várjuk ki a végét.
	 A törvényszék fémkupolája tompa fényű buborékként dudorodott a csillagok alatt. Az épületben áporodott emberszag volt, mint egy szennyesládában. Az ügyeletes rendőrt egy földszinti irodában találtam meg. Közölte, hogy Leonard őrmester a hullaházban van, mindjárt a sarkon.
	 Kétemeletes, fehér, koloniál stílusú épület volt, előtte a gyepen tábla:  Norton Temetkezési Vállalat.  Vicky visszahőkölt, mikor kiszálltunk a kocsiból. Karon fogtam, keresztülvágtam vele egy szegfűillatú csarnokon, aztán a csarnok végében egy kivilágított kapun keresztül beléptünk a formalinszagba.
	 Belecsimpaszkodott a karomba. – .Nem bírom végigcsinálni.
	 – Muszáj. Lehet, hogy nem is Ralph.
	 – Akkor mit keresek én itt?
	 – Lehet, hogy mégis Ralph.
	 Eszelős tekintettel nézett körül. A helyiség üres volt, csak egy szürke koporsó állt a fal mellett egy állványon.
	 – Abban van?
	 – Nem. Szedje össze magát, Vicky. Egy perc az egész, és végeztünk is.
	 – De mihez kezdek aztán?
	 Erre a kérdésre már nem tudtam válaszolni. Nyílt egy újabb ajtó, és egy őrmestersávos rendőr közeledett felénk. Középkorú, pocakos férfi volt, pisztolytáskával az övén. Olyan barátságos tekintete volt, amilyenre a telefonhangja után számítani lehetett. – – Én vagyok Leonard.
	 – Archer. A hölgy pedig Mrs. Simpson.
	 Az őrmester túlzott udvariassággal hajolt meg: – Örülök, hogy megismerhettem, asszonyom. Kedves, hogy idefáradt.
	 – Muszáj volt, nem? Hol van?
	 – Az orvos foglalkozik vele.
	 – Hogyan? Még él?
	 – Rég halott, asszonyom. Bocsásson meg. Dr. White a belső szerveivel foglalatoskodik, azt próbálja megállapítani, hogy mi okozta a halálát.
	 Mrs. Simpson majdnem összerogyott. Elkaptam a hóna alatt. Átsegítettük Leonarddal egy szomszédos szobába, ahol égett egy éjjeli lámpa, és erős szegfűillat terjengett. A nő ledőlt egy kárpitozott díványra, tűsarkait maga alá húzva.
	 – Csak egy kicsit kell várnia, asszonyom. Dr. White azonnal előkészíti a tetemet, hogy megszemlélhesse. – Leonard hangjára átragadt valami a kenetteljes környezetből. – Talán hozhatok egy italt. Mit inna?
	 – Balzsamot.
	 Az őrmester meghökkent, s valami meghatározhatatlan hangot produkált.
	 – Menjen innen, és hagyjon békén! Semmi bajom.
	 Követtem Leonardot a boncterembe. A halott egy zománcozott asztalon feküdt. Inkább nem írom le, hogy milyen volt. A földben és az asztalon töltött idő nem előnyére változtatta meg. Nem hasonlított Burke Damisre, de életében sem hasonlíthatott rá.
	 Dr. White éppen egy pillangómetszést varrt össze a tetemen.
	 Gumikesztyűs keze műkéznek hatott. Kopasz ember volt, dohánybarnított bajsza alatt kutyapofa, szájában égő cigaretta. Fejét lassan jobbrabalra hajtogatta, hogy ne menjen a szemébe a füst, amely aztán a vakító fényű mennyezeti lámpa köré csavarodott.
	 Megvártam, amíg befejezi, amit csinál, és egy gumilepedővel egészen az álláig betakarja a hullát.
	 – Mit talált, doktor úr?
	 – Szíven szúrták. Mintha egy asztali jégcsákánnyal csinálták volna. – Lehúzta a gumikesztyűt, a mosdóhoz lépett, megeresztette a csapot, és folytatta: – Azok a zúzódások a fején szerintem a halál után keletkeztek… jóval a halál után.
	 – A bulldózertől?
	 – Gondolom, attól.
	 – Pontosan mikor került elő?
	 – Pénteken. Ugye, péntek volt, Wesley?
	 Az őrmester bólintott. – Péntek délután.
	 – Végeztek akkor gyorsszemlét?
	 Dr. White visszafordult a mosdótól, a kezét törölgette.
	 – Semmiresem volt utasítás. Az ügyész és a seriff, aki egyben a halottkém is, Sacramentóba ment küldöttjelölő gyűlésre.
	 – Különben is – szólt közbe Leonard, a mundér becsületét védve – a jégcsákányseb aligalig látszott. Csak egy pici vágás volt a bal mell alatt.
	 Nem az én dolgom volt elmondani nekik, mi a kötelességük. Segítőkészséget vártam tőlük. – Megtalálták a jégcsákányt?
	 Leonard széttárta a karját. – Ott, ahol a bulldózerek már átmentek, nem lehet megtalálni semmit. Talán maga is látta azt a felfordulást, mikor bejött a városba…– Láttam. Bejöhet már Mrs. Simpson?
	 A doktorhoz és az őrmesterhez beszéltem, de a kérdés a levegőben maradt, mintha a halottnak szólt volna az asztalon. Egy pillanatig az volt az érzésem, hogy mindjárt válaszol is. Kezdett lehangolni a helyiség.
	 Bevezettem Vicky Simpsont. Amíg egyedül volt, megnyugodott.
	 Összeszedett annyi erőt, hogy keresztülmenjen a szobán, megálljon az asztal mellett, és lenézzen egy végtelennek tűnő pillanatra a szétroncsolt fejre.
	 – Ő az. Ralph.
	 Bizonyította is: megsimogatta a férfi poros haját.
	 Felnézett Leonardra. – Mi történt Vele?
	 – Jégcsákánnyal leszúrták, asszonyom, két hónappal ezelőtt.
	 – Szóval azóta halott?
	 – Igen, két hónapja.
	 Vicky tekintetén mint egy gyorsított film futott át a kéthónapi várakozás. Vakon megfordult. Visszavittem abba a szobába, ahol az éjjeli lámpa égett.
	 – Tudja, ki ölte meg, Vicky?
	 – Honnan tudnám? Nem is voltam soha Citrus Junctionban. Így hívják ezt a porfészket?
	 – Említette, hogy Ralph pénzt kapott a rendőrségtől, mert füleseket szállított nekik.
	 – Ezt ő mondta. Nem tudom, igaze vagy sem. Különben is ez már rég volt.
	 – Voltak Ralphnak bűnözőkel kapcsolatai?
	 – Nem. Nem olyan ember volt.
	 – Maga azt mondta, hogy priusza volt.
	 A fejét rázta.
	 – Megmondhatja nyugodtan, Vicky. Már nem árt neki vele.
	 – Tulajdonképpen semmiség – mondta. – Kis srác volt még.
	 Rossz társaságba keveredett középiskolás korában, és egyszer rajtakapták őket hasisszíváson. Aztán mind javcsiba kerültek. Ez volt Ralph priusza.
	 – Biztos?
	 – Nem hazudok.
	 – Nem beszélt soha egy Burke Damis nevű emberről?
	 – Burke Damis?
	 – Damis az, akivel találkoztam, akit leírtam magának. Művészember, festő, aki valószínűleg a maga férjének a nevét használja.
	 – Miért tenné?
	 – Talán, mert szégyelli a saját nevét. És azt hiszem, Ralph nevével jött át a határon a múlt héten Mexikóból. Biztos, hogy a Burke Damis név nem mond semmit magának?
	 – Biztos.
	 – A személyleírás alapján se ismerős?
	 – Nem. De most a saját testvéremet sem ismerném meg, ha besétálna ezen az ajtón. Mikor hagy már békén?
	 Leonard lépett a szobába. Az a gyanúm, hogy hallgatózott odakint, és kihasználta az alkalmat, hogy félbeszakítsa a faggatózásomat. Kedves ember volt, felajánlotta, hogy á felesége meg ő majd gondját viselik Vickynek az éjszaka hátralévő részében.
	 Hazahajtottam Los Angelesbe: egy forró zuhany, egy hideg ital és egy sötét ágy – ennyit észleltem az otthonomból.
	8. fejezet
	A visszatérő álmomat álmodtam: különböző formákban, de mindig előjön, amióta csak visszaemlékszem. Álmomban megint középiskolás vagyok, utolsó éves. Egy stréber lány mosolyog rám a szomszéd padból.
	 – Szegény Lew. Meg fogsz bukni.
	 Lelkem mélyén be kell látnom, hogy ez igen valószínű. Az érettségi, mint a purgatórium leküzdhetetlen meredélye, fenyegetően tornyosul előttem. És emberek őrzik, egyegy olyan könyvvel a kezükben, amelyet nem olvastam.
	 – Én egyetemre megyek – mondja a lány. – Te mit fogsz csinálni?
	 Fogalmam sincs róla. Agyam egyik része álmomban is tudja, hogy már jó negyvenes, felnőtt férfi vagyok, a középiskola már nem árthat nekem semmit. Mégis itt vagyok ismét Mr. Merrit osztályában, rettegek az érettségitől, és azon gondolkodom, mihez kezdek, miután megbuktam.
	 – Szakmát kell tanulnod – mondja a kis beképzelt.
	 Eddig volt többé-kevésbé az, amit mindig álmodtam. De most valahogy másként folytatódott. Foghegyről odavetettem a lánynak: – Nekem már van szakmám. Detektív vagyok. Majd olvasol rólam az újságokban.
	 Meleg, jóleső érzés töltött el, mikor felébredtem. Az ablak homályos szürke téglalapján kis madarak kukucskáltak be. Az álom még sohasem végződött így. Azt akarta tudtomra adni, hogy befutottam? Nem valószínű. Az ember egész életében „befut”, legalábbis próbálkozik, gyürkőzik felfelé ugyanazon a szerpentinen, csak minden kanyarnak más a neve.
	 Eszembe jutott a Blackwell-ügy, és rögtön elnyomta a madárhangokat, kiszívta mellemből a maradék melegséget. Valójában két ügy volt: az egyik az enyém, a másik a hatóságé, de a kettő összekapcsolódott. A kapocs apró volt, de minden kétséget kizáróan megvolt: egy légitársaság borítékja és rajta Q. R. Simpson neve, s a borítékot Burke Damis vagy valaki más hagyta a tengerparti házban. Ezt a kapcsolatot akartam tovább vizsgálni a rendőrség túlzott közreműködése nélkül. Fennállt a lehetőség, hogy Damis teljesen ártatlan abban, hogy hozzá került a boríték, vagy abban, hogy Simpson nevét használta.
	 Már világos nappal volt, és a madarak is rég befejezték reggeli műsorukat, mikor újra elaludtam. Késő délelőtt ébredtem fel újból.
	 Lehet, hogy abban reménykedtem, hogy még egyszer valami jót álmodom. De inkább csak úgy időzítettem az ébredésemet, hogy ne legyen alkalmam beszámolni Peter Coltonnak.
	 Nagy repülőtérlátogató lett belőlem az utóbbi időben. Most, mielőtt kimentem, előbányásztam a születési bizonyítványomat a hálószobai gardrób mélyén levő vasládikából. Nem volt határozott tervem vele, csak gondoltam, nem árt, ha magammal viszem.
	 A Mexicana Airlines asztalánál ülő fiatalember úgy üdvözölt, mint egy rég nem látott testvért: az engem érdeklő kísérő személyzet már jelentkezett a járatára, a steward és a stewardess az étteremben kávézik. A férfi magas és sötét hajú, a nő kicsi, dundi, csinos és vörös. Mindketten a Mexicana egyenruháját viselik, nem téveszthetem el őket.
	 Az étterem leglármásabb szögletében szúrtam ki őket: kávéjuk fölé hajolva ültek egy hosszú pultnál. A nő mellett üres volt egy szék, rácsusszantam. Csakugyan csinos nő volt, bár az egyensapka alól kigöndörödő vörös tincsről láttam, hogy festi a haját. Szép sötét szeme volt, szája, mint a cseresznye. Az American Airlines légikísérőihez hasonlóan rajta is kellő mennyiségű smink volt „fellépés” előtt.
	 Spanyolul beszélgettek a stewarddal. Vártam, amíg egy kis szünet áll be a beszélgetésükben.
	 – Miss Gomez?
	 – Igen, uram, miben segíthetek? – mondta kellemes akcentussal.
	 – Egy kis felvilágosítást szeretnék kérni. Egy héttel ezelőtt egy ismerősöm, egy férfi meg egy nő a maguk járatával repült Guadalajarából Los Angelesbe. Ez hétfőn volt, július tizedikén. Talán emlékeznek rájuk, vagy legalábbis az egyikükre. A nő nagyon magas, körülbelül olyan korú, mint maga, szőke. Gyakran visel sötét szemüveget, és feltehetően drága ruha volt rajta. A neve Harriet Blackwell.
	 A lány határozottan bólintott: – Igen, eml
kszem Miss Blackwellre, nagyon csinos nő. A vele átellenben ülő hölgy rosszul lett – rossz légköri viszonyokba kerültünk Mazatlán után –, és ő vette gondjaiba a beteg hölgy kisbabáját. – Odaszólt a stewardhoz: – Emlékszel arra a magas hölgyre, aki olyan kedves volt a babához?	 – Si. –  Miss Blackwell jól van? – kérdezte aggodalmaskodva a lány.
	 – Gondolom, jól. Miért kérdezi?
	 – Gondoltam rá később, miután leszálltunk. Most meg maga érdeklődik utána…– Miért gondolt rá, miután leszálltak?
	 – Azért, mert… Nem beszél spanyolul? Spanyolul jobban ki tudom fejezni magam.
	 – Ön tízszer jobban beszél angolul, mint ahogy én valaha is beszélni fogok spanyolul.
	 – Gracias, seńor. –  Széles, vakító mosolyt kaptam cserébe a bókért. – Nos, miután leszálltunk, láttam, mikor áthaladt a vámon. Nagyon… izgatottnak látszott. Azt hittem, el fog ájulni. Odamentem hozzá, és megkérdeztem, nincse valami baja. A vele levő férfi mondta, hogy nincs. Nem tetszett neki… nem akarta, hogy kérdezősködjem, így hát ott hagytam őket.
	 – Le tudná írni azt a férfit?
	 – Igen. – Leírta Burke Damist. – Nagyon szép fiatalember – tette hozzá árnyalatnyi gúnnyal a hangjában.
	 – Mi volt a neve?
	 – Nem emlékszem rá.
	 Társához fordult, és pergő spanyol nyelven mondott neki valamit. Az vállat vont. Ő sem emlékezett.
	 – Ki tudhatja a nevét?
	 – Talán maga – mondta hetykén a lány. – Azt mondta, hogy a barátai.
	 – Azt mondtam, hogy az ismerőseim.
	 – Értem. Valami bajba keveredtek?
	 – Érdekes kérdés. Miből gondolja?
	 – Maga miatt – mondta a lány. – Azt hiszem, maga bajt jelent nekik.
	 – A férfinak igen, a nőnek nem. Egymás mellett ültek a gépen?
	 – Igen. Együtt szálltak be Guadalajarában. Felfigyeltem rájuk, azt hittem,  recien casados –  nászutasok. De nem egyforma volt a nevük.
	 – Mi volt a férfi neve?
	 – Mondtam, hogy nem emlékszem rá. Ha megkeresném az utaslistát…– Megpróbálná megkeresni?
	 – Maga rendőr?
	 – Nyomozó.
	 – Aha. Hol találom meg?
	 – A gépen, ha van még egy hely a számomra. – Az órámra néztem, fél órám volt még a felszállásig.
	 – Hét közepén soha sincs tele a gép.
	 Igaza volt. Retúrjegyet vettem szívélyes barátomtól, a visszatérésem időpontját nem töltöttem ki. Ugyanabban az épületben, egy másik íróasztalnál mexikói turistaigazolványért folyamodtam. A tisztviselő, aki átvette a folyamodványomat, a nagy sietségben alig nézett bele a születési bizonyítványomba.
	 – Pronto,  legépelem az igazolványát. A gépe hamarosan indul.
	 A maradék időben elintéztem a szükséges telefonbeszélgetést Blackwell ezredessel. Az első csengetésre felvette a kagylót, mintha a készülék mellett várt volna a hívásomra.
	 – Mark Blackwell beszél.
	 – Itt Archer. Harriet nem jelentkezett?
	 – Nem. Nem is számítok rá. – A hangja remegett, depresszióról árulkodott. – Maga sem hallott róla, lefogadom.
	 – Nem. Az üggyel voltam elfoglalva. Az este az öbölben jártam.
	 – Oda mentek?
	 – Lehetséges, de én nem azért jártam ott. Hogy rövidre fogjam, egy gyilkosságra bukkantam, s lehetséges, hogy a dologban Damis is benne van.
	 – Egy gyilkosságban? – Annyira lehalkult a hangja, alig lehetett hallani. Rekedten suttogta: – Csak nem azt akarja mondani, hogy Harrietet meggyilkolták?
	 – Nem. Az áldozat egy Simpson nevű egyén, jégcsákánnyal szúrták le két hónappal ezelőtt Citrus Junctionban. Megpróbálom kinyomozni a kapcsolatát Damisszel, és adatokat gyűjtök Damis kilétére és múltjára vonatkozóan. A következő logikus lépés szerintem az lenne, ha visszamennék addig a pontig, ahol Harriet találkozott vele, és onnan indulnék előre. Ha nincs kifogása ellene, Mexikóba repülnék.
	 Hosszú ideig csend volt a vonalban. A fülkében is hallottam, hogy odakint a hangszórók az én gépem indulását jelzik.
	 – A vonalban van, ezredes úr?
	 – Itt vagyok. Szóval Mexikóba akar menni? Mikor?
	 – Körülbelül öt perc múlva. Kétszáz dollárjába fog kerülni.
	 – A pénz nem számít. Mindenképpen menjen, ha úgy gondolja, hogy hasznos lesz.
	 – Semmiféle eredményt nem tudok garantálni, de érdemes megpróbálni. Meg tudná adni a volt felesége címét Ajijicben?
	 – Nincs meg a címe. De az amerikai kolónia bármelyik tagja meg tudja mondani, hogy hol lakik. Pauline sohasem volt az a visszahúzódó típus.
	 – Hatchen a vezetékneve?
	 – Úgy van. Sok szerencsét.
	 A repülőgép félig üres volt. A bal szárny felett ültem, ablak mellett. Miközben a vörös hajú stewardess odavezetett, észrevettem, hogy furcsán néz rám.
	 Los Angeles mozaikja megdőlt, majd barnás smogba veszett alattunk. Miután a gép felvette a repülési magasságot, a stewardess mellém ült az üres helyre. Egy összehajtogatott újság volt a kezében, s a sminkje alatt is látni lehetett, hogy nem egészséges a színe.
	 – Megtaláltam a július… július tizedikei ülésrendet. Annak a férfinak, aki Miss Blackwelllel volt, Simpson volt a neve. Q. R. Simpson.
	 – Gondoltam.
	 – Gondolta? – nézett rám vádlón a lány. – Akkor miért nem mondta, hogy Seńor Simpson halott?
	 – Nem voltam biztos benne. – Ez féligazság volt, vagy félhazugság, attól függ, hogy melyik Simpsonról beszélünk. – Maga honnan tudja, Miss Gomes?
	 Az orrom alá dugta a reggeli  Times-t, és vörös körmével rábökött a címoldal alján a legújabb hírekre.
	 „Azonosították a leszúrt férfit”, hirdette az egyik hír címe.
	A jégcsákánnyal leszúrt Quincy Ralph Simpson holttestét, amelyet a múlt pénteken találtak meg Citrus Junctionban elásva, az este minden kétséget kizáróan azonosította az özvegye. Az áldozat, aki két hónappal ezelőtt tűnt el, San Mateo megyei lakos volt. Wesley Leonard, a Citrus megyei seriff hivatalának őrmestere szerint Simpson valószínűleg gengszterbandák egymás közti leszámolásának az áldozata. –  Látja? – unszolt Miss Gomez. – Halott. Meggyilkolták.
	 – Látom.
	 – Maga azt mondta, hogy nyomozó. Ebben az ügyben nyomoz?
	 – Most már nem tagadhatom, igaz?
	 – Mexikóit gyanúsít? – kérdezte hazafiasan.
	 – Amerikait.
	 Ettől megkönnyebbült, de csak rövid időre. – Szegény Miss Blackwell, annyira odáig volt érte. Egész idő alatt, még amikor a hölgy babáját tartotta, folyton úgy nézett rá, mint egy… – kereste a megfelelő szót – mint egy szentre.
	 – Nem volt szent.
	 – Rufian volt?… Gengszter?
	 – Nem hinném.
	 – Az újság azt írja, hogy gengszterleszámolás áldozata lett.
	 – A gengszterek civilekkel is leszámolnak.
	 A stewardess összeráncolta a homlokát erre a gondolatra. Nekem a beszélgetés kettőssége kezdett az idegeimre menni, vagy talán az a kettősség zavart, ahogyan Damisre gondoltam. Annak ellenére, hogy gyűltek ellene a bizonyítékok, igyekeztem tárgyilagos maradni.
	 Örültem, amikor a lány elment, hogy a dolga után lásson. Utána nem is jött vissza. Valahányszor elhaladt mellettem az ülések között, gondosan kerülte a tekintetemet. Bizonyára attól félt, hogy megfertőzöm, mivel Simpson meghalt.
	 A tenger felett repültünk, látótávolságra a szárazföldtől.
	 A levegő tökéletesen tiszta volt. Baja California úszott el lassan a gép szárnya alatt, akár a pokol véget nem érő, kietlen partvidéke, amelynek kopárságát nem töri meg sehol egy fa, sehol egy ember.
	 Ahogy a nap lejjebb ereszkedett, a sárga dombok árnyéka egyre hosszabban nyúlt a száraz völgyekbe. A megművelt földekből kirajzolódó első zöld és barna sakktábla megkönnyebbülést jelentett szemnek és léleknek egyaránt: a kietlenség sem tart örökké.
	 Miss Gomez kicsit felengedett, mire a vacsorámat hozta. – Élvezi a repülést, uram?
	 Igent mondtam.
	 Vörös napnyugtában köröztünk Mazatlán fölött. A part közelében a három sziklasziget fenyegetően emelkedett ki a bíborszínűtengerből. A halászbárkák mellett egyetlen teherhajó horgonyzott a kikötőben. A város másik végén, túl a repülőtéren – ahol leszálltunk – új blokkházak sorakoztak a tengerparton, mint egy miniatűr Copacabana.
	 Betereltek minket a repülőtér épületébe, állítólag azért, hogy ellenőrizzék a turistaigazolványainkat. Egy fiú madzagon rángatott kosztümös bábukat árult, nem nagy sikerrel. Meztelen karja majdnem olyan vékony volt, mint a fabábuké.
	 A sor lassan haladt előre a párás hőségben. A viharvert szónoki pulpitusféle elé kerültem, ahol egy fehér inges, nyitott gallérú férfiú elnökölt. Himlőhelyes volt a képe, és ettől különös hangsúlyt kapott a kérdése: – Certificado de vacunación, seńor? Nekem nem volt. Senki sem mondta, hogy oltási bizonyítvány kell. Ostobaság volt, de ezt mondtam. A férfi inkább sajnálkozva, mint haragosan hajolt felém: – Vacunaciónnak lennie kell. Nem engedhetem Mexikóba belépni a …– Hogyan kaphatnék?
	 – Ahora beoltják, itt és most.
	 Odaintett egy olajzöld egyenruhás alkalmazottat, aki átkísért az épület túlsó végébe az orvosi rendelőhöz. Egy fehér köpenyes, barna bőrű, zömök nő anyai mosollyal várt rám az asztalnál. Mögötte a fehér falon, cakkos repedések látszottak.
	 – Oltás?
	 – Sajnos igen.
	 Felírta a nevemet és az otthoni címemet egy kartonlapra. – Ne féljen, nem fog fájni. Én sosem okozok fájdalmat. Zakót le, és tűrje fel az ingét a bal karján, kérem.
	 Ügyesen megütötte a karomat, ahogy a tű bement.
	 – Jól tűrte – mondta. – Vannak, akik összecsuklanak.
	 – Maga meg jól beszél angolul.
	 – Csoda? Hat évig voltam Fresnóban segédnővér, mielőtt praktizálni kezdtem. Az egyik lányom Los Angelesben van férjnél. Lehajthatja az inge ujját. Lehet, hogy holnapra jelentkezik valami utóhatás.
	 Begomboltam az ingem ujját, és felvettem a zakómat. – Sok ilyen rögtönzött oltást ad?
	 – Naponta legalább kettőt-hármat, amióta a kormány megszigorította. Sokan vagy otthon felejtik az igazolásukat, vagy egyáltalán nem is tudnak róla, hogy kell. Annyi mindent kell elintézni a Los Angelesi repülőtéren, hogy az embernek eszébe se jut.
	 Csekély volt a valószínűsége, hogy itt megtudok valamit, de azért megpróbálkoztam: – Nemrég egy Los Angelesi ismerősöm is megfordult itt, valamikor az utóbbi két hónapban. Kíváncsi volnék, őt is beoltottae.
	 – Hogy nézett ki?
	 Leírtam Burke Damist.
	 Elhúzta a száját. – Igen, mintha emlékeznék rá. Nagy, vastag bicepsze volt, mint magának. De félt a tűtől. Megpróbálta kibeszélni magát.
	 – Mikor volt ez?
	 – Nem tudom pontosan megmondani. Vagy két hónappal ezelőtt, ahogy mondta. De ha megadja a nevét, kikereshetem.
	 – Quincy Ralph Simpson.
	 Kihúzta az íróasztal egyik fiókját, átfutotta a kartonokat, és kivett egyet.
	 – Megvan. Simpson. Május huszadikán oltottam be.
	 Eszerint Burke Damis két nappal azután tette a lábát Mexikó földjére, hogy az igazi Simpson utoljára elment hazulról. És ugyancsak eszerint valószínű, hogy Simpsont május 18a és 20a között ölték meg, és annak is nagyobb a valószínűsége, mint az ellenkezőjének, hogy az az ember ölte meg, aki ellopta a nevét.
	 – Nagyon jó megjelenésű fiatalember volt – mondta a nő. – Kellemesen elbeszélgettünk, miután túlestünk az oltáson.
	 – Miről beszélgettek?
	 – A lányomról Los Angelesben. Meg érdeklődött, hogy ezek itt a földrengéstől vannake – mutatott a nő a falon levő repedésekre.
	 – Erre én is kíváncsi vagyok.
	 – Nem a földrengéstől vannak. A hurrikántól. Az épület egy részét teljesen elsöpörte. Nem mondaná meg, hogy ami megmaradt belőle, az utóbbi tíz évben épült.
	 A zöld egyenruhás ismét megjelent. Két újabb áldozatot hozott magával: egy fiatal párt, akik erősködtek, hogy nekik azt mondták, ezek a formalitások akkor is ráérnek, ha majd Mexikó Cityben lesznek. A nővér anyai mosollyal fogadta őket.

	9. fejezet
	Ömlött az eső, amikor Guadalajarában leszálltunk, mintha a gép leereszkedése közben átszakított volna valami burkot az égbolt alján.
	 Hiába rögtönöztem újságból sátorlapot a fejem fölé, mire a géptől a reptéri épületig értem, a hátamhoz ragadt a ruhám.
	 Beváltottam néhány nedves dollárt száraz  pesó ra, és megkértem a pénztárost, hogy ha lehet, szerezzen nekem egy angolul tudó taxist.
	 A pénztáros elküldte a portást, aki egy nylon esőkabátos emberrel jött vissza. A taxis rám vigyorgott csöpögő bajsza alól.
	 – Hova akar menni, uram?
	 – Ajijicbe, ha van ott szálloda.
	 – Igen, uram, van egy nagyon szép  posadá juk.
	 A parkoló pocsolyáit kerülgetve egy viszonylag új Simcához vezetett. Csuromvizesen ültem be az első ülésre.
	 – Nedves esténk van.
	 – Igen, uram.
	 Félóráig furikázott velem, és közben életrajza részleteivel szórakoztatott, mint a nővér, aki beoltott Mazatlánban. Ő is a Central Valleyben tanult meg angolul.
	 – Vizesnyolcas voltam – mondta némi büszkeséggel. – Háromszor lógtam át a határon. Kétszer elkaptak odaát, és visszapateroltak egy buszon. Harmadszorra sikerült, és egész Mércédig jutottam.
	 Merced környékén dolgoztam négy évig, a földeken. Ismerős Mercedben?
	 – Igen. Milyenek voltak a munkakörülmények?
	 – Nem túl jók, de a fizetés, az nagyon jó volt. Összeszedtem annyit, hogy hazajöhessek és vállalkozásba kezdjek – veregette meg a Simca kormányát.
	 Meredek, fekete dombok közül jutottunk ki egy tóparti útra. Sápadt, fodrozódó víztükör csillant meg néha előttem. Szamárfalka vágtázott át előttünk a reflektorfényben, és tűnt el ismét a sötétben.
	 Az esőáztatta szélvédőn keresztül engem szürke, összezsugorodott szellemlovakra emlékeztettek.
	 Templomtornyok és egyéb épületek rajzolódtak ki előttünk a sötétben. Az eső alábbhagyott, és mire Ajijicbe értünk, teljesen elállt Már elmúlt tíz óra, de gyerekek nyüzsögtek a kapuk alatt. Szüleik a meredek, macskaköves utcákon korzóztak, ahonnan már le is folyt a víz.
	 A főtér sarkán nagykendős öregasszony állt a járdán egy faasztal mögött. Valami pörköltfélét árult egy fazékból, a szaga megcsapta az orromat, ahogy elhaladtunk mellette. Leírhatatlan, átható szag volt, nem lehetett semmihez sem hasonlítani. Mexikószag.
	 Amikor elértük a  posadá t, már inkább otthon érezhettem magam. Az éjszakai portás, Stacy nagydarab, középkorú amerikai volt, aki megörült nekem. Az oszlopos hall kihalt volt. Látó és hallótávolságon belül nem volt más emberi lény, csak Stacy, én meg a sofőröm, aki a bejáratnál várt rám.
	 Stacy úgy tüsténkedett körülöttem, mintha azt akarná elhitetni, hogy ő nem is  egy ember. – Én majd ellátom önt, Mr. Archer. Azt választhatja a bungalók közül, amelyik tetszik.
	 – Bármelyik megfelel. Azt hiszem, csak egy éjszakát töltök itt.
	 Csalódottan nézett rám. – Kiküldőm a  mozót a csomagjaiért.
	 – Nincs csomagom.
	 – De hát  csuromvíz,  uram.
	 – Tudom. Szerencsére az öltönyöm csavarás nélkül szárad.
	 – De nem száríthatja magán. – Locsogott, de tele volt együttérzéssel. – Ide figyeljen, ön nagyjából az én méretem. Kölcsönadok egy nadrágot meg egy pulóvert, ha akarja. Hacsak nem akar azonnal lefeküdni.
	 – Nincs szándékomban. Nagyon megköszönném.
	 – Egy amerikai honfitársnak bármit – mondta gúnyosan, de félig komolyan.
	 A nedves kerten át a bungalómhoz vezetett. Tiszta volt és tágas, a kandallóban bekészítve várt a tüzelő. Stacy, mielőtt elment, meghagyta, hogy még fogmosásra is csak a palackozott vizet használjam. Meggyújtottam a tüzet, és nedves öltönyömet felakasztottam egy fogasra a kandallópárkány fölött.
	 Stacy hamarosan visszajött egy nyaláb száraz ruhával. Széles gumiarca fénylett a nagylelkűségtől és a közben elfogyasztott italtól.
	 A flanellnadrág nekem csípőben bő volt. Megszorítottam a derékszíjammal, aztán belebújtam a magas nyakú kék pulóverbe is. Akár egy céltábla, akkora S betű volt a szív fölé varrva, s a pulóverből az a fajta fenyőkölni áradt, amilyet a férfiillatukra sokat adó férfiakra szoktak rásózni.
	 – Nagyon jól fest benne – állapította meg Stacy.
	 Állt, és sóvárogva nézett rám. Talán önmagát látta tíz évvel fiatalabban és jó tíz fonttal könnyebben. Kicsit zavart lett, amikor közöltem vele, hogy elmegyek. Már biztosan beleélte magát egy kandalló melletti meghitt beszélgetésbe: „És mi az életfilozófiája?” – „Mindig menni,  amigo.” Stacy tudta, hol laknak Hatchenék, és pergő spanyolsággal megmondta a sofőrömnek. Egy névtelen utcába hajtottunk. A sarkon templom állt.
	 Hatchenék kapuja már zárva volt. Kopogtattam egy darabig, míg végre reagáltak. Nem a kopogásom volt az egyetlen zaj a környéken: valahol feljebb rádió szólt az utcában, teljes hangerővel; lódobogás hallatszott; szamár ordított groteszkül a sötétben; a templomtorony órája háromnegyedet ütött, aztán megismételte a nagyothallók kedvéért; disznó visított.
	 Egy férfi nyitotta ki a kémlelőnyílást, és a képembe világított. – Quién es?  Maga amerikai?
	 – Igen. A nevem Archer. Maga Mr. Hatchen?
	 – Dr. Hatchen. Ugye, nem ismerem magát? Valami baj van?
	 – Közvetlen baj nincs. Odaát, az Államokban az ön feleségének a lánya, Harriet megszökött egy Burke Damis nevű fiatalemberrel, akit talán maga is ismer. Azért jöttem ide, mert utána nyomozok, Blackwell ezredes megbízásából. Hajlandó Mrs. Hatchennel együtt beszélni velem?
	 – Azt hiszem, nem térhetünk ki előle. Holnap délelőtt megfelel?
	 – Lehet, hogy holnap délelőtt már nem leszek itt. Ha adnának most egy kis időt, megpróbálnám rövidre fogni.
	 – Rendben van.
	 Kifizettem a sofőrömet, Hatchen pedig kinyitotta a kaput. Egy zárt kerten, téglajárdán vezetett keresztül, egy zseblámpa fényénél.
	 Sovány, korosodó ember volt, energikusan lépkedett.
	 Mielőtt beléptünk a házba, megállt a külső lámpa alatt. – Hogy érti azt, hogy Harriet megszökött Damisszel?
	 – Feleségül akar menni hozzá.
	 – És ez baj?
	 – Attól függ, mit derítek ki Damisről. Egykét gyanús dolgot már találtam.
	 – Például?
	 – Minden valószínűség szerint álnéven jött ide.
	 – Az nem ritkaság. A Chapalaerdő tele van inkognitóban élő emberekkel. De jöjjön csak be. A feleségemet érdekelni fogja a dolog.
	 Villanyt gyújtott a zárt, oszlopos előcsarnokban, és keresztülvezetett rajta egy szobába. Ott egy nő ült a heverőn, szemmel láthatóan szándékosan elegáns pozitúrában. Fején hatalmas, szőke „hajtömeg, aprólékos gonddal elrendezve. Fekete ruhája kiemelte gömbölyűválla fehérségét. Klasszikus vonalú állán és nyakán némi nyomot hagyott már az idő.
	 – Bemutatom Mr. Archert, Pauline. A feleségem – mondta Hatchen büszkén.
	 A nő egy trónfosztott királynő gőgjével fogott velem kezet, és addig el nem engedte a kezemet – mintha indián párbajt akart volna vívni –, amíg le nem ültem mellé a heverőre.
	 – Üljön le – mondta, akkor már teljesen feleslegesen. – Minek köszönhetjük a szerencsét?
	 – Mr. Archer a jó öreg Mark megbízásából jár itt.
	 – Ó, de izgalmas! És mit talált ki megint a jó öreg Mark? Várjon, ne mondja meg. Kitalálom. – Mutatóujját felfelé tartotta az orra előtt. – Harriet miatt aggódik.
	 – Egyből eltalálta, Mrs. Hatchen.
	 Halványan elmosolyodott. – A régi história. Mindig úgy vigyázott rá, mint egy kotlóskakas.
	 – Kotlós  tyúk – mondta Hatchen.
	 – Kotlós  kakas. – Mindenesetre megszökött, és férjhez ment ahhoz a Damis nevű pasashoz – mondta a férfi.
	 – Nem lep meg. Örülök, hogy volt benne ennyi bátorság.
	 Harrietnek sohasem ártott volna valamivel több az anyja természetéből és kedélyéből. De ha már a kedélyről beszélünk, Mr. Archer – intett az ujjával Keith meg én éppen inni készültünk egy pohárkával lefekvés előtt. Velünk tart?
	 Hatchen nagy szemeket meresztett. Még mindig a szoba közepén állt. – A mai adagodat már megittad, drágám. Tudod, mit mondott az orvos.
	 – Az orvos Guadalajarában van, én meg itt.
	 – Én is itt vagyok.
	 – Akkor légy jó fiú, és készíts nekünk egy italt. Tudod, mit szeretek.
	 A férfi vállat vont, és hozzám fordult. – Magának mit adhatok?
	 – Whiskyt kaphatok?
	 – A whiskyt nem ajánlom. A gin, az oké.
	 – Gin tonikkal jó lesz.
	 Hatchen kiment, de ideges pillantást vetett a feleségére, mintha az esetleg képes volna megszökni, mialatt ő kint van. Az asszony most teljes bájkészletét bedobta nekem.
	 – Tudom, most biztosan azt gondolja, fura egy anya vagyok, akit egyáltalán nem érdekel a lánya sorsa, boldogulása és így tovább. Az igazság az, hogy én amolyan szökevényféle vagyok. Rég megszöktem Marktól meg a családi tűzhelyétől. Tizenhárom éve még csak nem is láttam őt, és a tizenhármas adott esetben szerencsés szám. Új oldalra lapoztam, és új fejezetet kezdtem… s ez a fejezet szerelemről és szabadságról szól. – Romantikusan búgott a hangja, mint az eolhárfa húrja.
	 – Nem egészen világos előttem, hogy miért hagyta ott a férjét.
	 Magától értetődőnek tartotta, hogy válaszoljon a burkolt kérdésre. – Mert a házasságunk tévedés volt. Nagyon kevés közös vonás volt bennünk. Én szeretem a mozgást, az izgalmakat, az érdekes embereket, az olyanokat, akik tudnak élni. – Oldalt hajtott fejjel nézett rám. – Azt hiszem, maga ilyen ember. Meglep, hogy Mark a barátja. Ő minden szabad idejét arra használta, hogy a Blackwell-családfát kutassa.
	 – Nem mondtam, hogy Mark barátja vagyok.
	 – De úgy értettem, hogy ő küldte magát ide.
	 – Magándetektív vagyok, Mrs. Hatchen. Mr. Blackwell azért fogadott fel, hogy nyomozzak Damis múltja után. Reméltem, hogy maga tud némi segítséget nyújtani.
	 – Nem nagyon ismertem azt az embert. De_ kezdettől fogva éreztem, hogy Harriet bele van habarodva.
	 – Mikor volt az a kezdet?
	 – Pár nappal azután, hogy Harriet ideérkezett. Ennek valamivel több mint egy hónapja. Nagyon örültem, hogy látom. – Mintha meglepte volna, amit mond. – Talán… csalódott voltam egy kicsit, de örültem.
	 – Miért volt csalódott?
	 – Több okból is. Mindig reméltem, hogy ki fogja nőni a „rút kiskacsa” periódust, és bizonyos fokig természetesen ki is nőtte. Végtére is a lányom. – Mozgékony mutatóujját a szemöldökéhez emelte, majd végighúzta az orrán, a száján és az állán. – Aztán csalódott voltam, mert egyáltalán semmi közös nincs bennünk. Nem kellettek neki a barátaink, nem kellett a mi életstílusunk. Mi mindent megpróbáltunk, hogy jól érezze magát, de még az első hét vége előtt elköltözött.
	 – Damishez?
	 – Ilyet Harriet nem tenne. Nagyon ad a konvenciókra. Műtermet bérelt valahol a tó mellett. Azt hiszem, a férfinak is volt ott a környéken egy műterme. Semmi kétségem afelől, hogy sok időt töltöttek együtt. Csinálják csak, ha jó nekik, gondoltam.
	 – Maga ismerte Burke Damist, mielőtt Harriet találkozott vele?
	 – Nem, és nem is a mi casánkban találkoztak. Természetesen láttuk néha Damist, de nem beszéltünk vele, amíg Harriet be nem mutatta. Ez, ahogy már mondtam, néhány nappal azután történt, hogy a lányom ideérkezett.
	 – Hol lehetett „néha” látni Damist?
	 – Leginkább a  Cantinában. Azt hiszem, Harriet is ott szedte…ott találkozott vele. Egy csomó művészkedő fiatalember jár vagy legalábbis járt oda.
	 – Maguk is ott látták, mielőtt Harriet találkozott vele?
	 – Ó, igen, többször is. Elég feltűnően jóképű, nem?
	 – A Burke Damis nevet használta?
	 – Gondolom, igen. De megkérdezhet bárkit a  Cantiná ban. Itt van lejjebb, ebben az utcában.
	 – Meg fogom tenni. Mielőtt Harriet ideérkezett, Damis nem próbált kapcsolatba lépni magukkal?
	 – Soha. – Összeszűkült a szeme. – Csak nem engem akar Mark megtenni bűnbaknak valamiért?
	 – Nem, csak eszembe jutott, hogy Damis esetleg már előbb kiszúrta Harrietet, még mielőtt Harriet idejött.
	 – Kiszúrta?
	 – Mint pénzes lányt.
	 – Nem tőlünk szerzett róla tudomást, ha erre gondol.
	 – És semmi jel nem mutatott arra, hogy szándékosan tervezte a Harriettel való találkozást?
	 – Nem. A  Cantináb an csípte fel, szegény lány meg hálás volt, és el volt kápráztatva.
	 – Miért nevezi szegény lánynak?
	 – Mindig sajnáltam Harrietet. Mindkettőnktől csak rossz jutott neki. Tudom, hogy önző nőnek látszom, amiért otthagytam mint kisgyereket az apjánál. De nem volt más választásom, ha meg akartam menteni a lelkemet.
	 Vártam, hogy ezt bővebben is kifejtse. Szemében keménység tükröződött: túl sok változást látott, és nem változott meg tőlük.
	 – Hogy rövidre fogjam a dicstelen történetet: beköltöztem a tahoei házba, és Renóban beadtam a válópert. Nem szívesen tettem.
	 A szívem szakadt meg, hogy Harriettől el kell válnom. De másként sehogy sem szakíthattam el a Markhoz fűző kötelékeket, ha csak gyilkossággal nem. Nehogy azt higgye, hogy azt nem fontolgattam.
	 De egy nevadai válás civilizáltabb megoldásnak látszott. Keith – a konyha felé mutatott, ahol éppen jeget tört a férje –, Keith is ugyanabban a járatban volt Nevadában. Miért marad vajon kint olyan sokáig?
	 – Talán lehetővé akarja tenni, hogy beszélgessünk.
	 – Igen, nagyon figyelmes ember. Nagyon boldog voltam eddig Keithszel, higgye el. – Egy kis dac volt a hangjában. – Ugyanakkor ne gondolja, hogy nem éreztem bűntudatot a lányom miatt. Amikor Harriet a múlt hónapban meglátogatott minket, visszatért a régi bűntudat. Olyan nyilvánvaló volt, hogy szeretne… hogy szüksége volna valamire tőlem. Valamire, amit nem tudtam megadni, és ha tudtam volna is, nem fogadta volna el. Még mindig hibáztatott, hogy cserbenhagytam őt, ahogyan ő mondta. Próbáltam megmagyarázni a dolgot, de egy vádoló szót sem akart hallani az apjáról. Mindig az apja volt minden gondolata. Hisztérikus roham vett rajta erőt, és azt hiszem, rajtam is. Összevesztünk, és ő meg itthagyott.
	 – Valószínűleg így lett érett gyümölcs Damis számára. Sok ilyen férfit ismertem. Olyan lányokra meg asszonyokra vadásznak, akik éppen kiléptek a család védőszárnyai alól.
	 – Nagyon fondorlatos alaknak festi le őt.
	 – Az is. Mond magának valamit a Q. R. Simpson név? Quincy Ralph Simpson?
	 Megrázta a fejét, frizurája megcsusszant. Mintha lelepleződött volna: egész személyiségét gombostűk tartják össze. – Ismernem kellene ezt a nevet?
	 – Tulajdonképpen nem számítottam rá, hogy ismeri.
	 – Miféle nevet? – kérdezte a férj az ajtóból. Kovácsolt réztálcát hozott, három pohár ital volt rajta, geometrikusán elhelyezve.
	 – Azt a nevet, amelyet Burke Damis használt a határon, idejövet és amikor távozott. Quincy Ralph Simpson.
	 – Sohasem hallottam.
	 – Majd megismeri, ha elolvassa a kaliforniai újságokat.
	 – Csakhogy nem olvassuk őket. – Széles mozdulattal osztotta ki az italokat. – Megszöktünk a kaliforniai újságok, az atombombák, a jövedelemadók elől…– És a magas italárak elől – tette hozzá a felesége.
	 – Ennek a ginnek literje itt negyven amerikai centbe kerül – mondta a férfi –, és ennél jobbat semennyiért se kap. Hát akkor salud –  emelte fel a poharát.
	 Ittam. A gin jó volt, mégsem melegített fel. Valami hidegség és idegenség volt ebben a szobában, meg azokban, akik benne ültek.
	 Úgy ültek itt, mint a költöző madarak, amelyek elvesztették tájékozódási ösztönüket. Legalábbis így éreztem a pohárral a kezemben.
	 Letettem, és felálltam. Hatchen is felállt.
	 – Mi van arról a Simpsonról az újságokban?
	 – Simpsont leszúrták egy jégcsákánnyal két hónappal ezelőtt. A múlt héten találták meg a holttestét.
	 – És azt mondja, hogy Damis az ő nevét használta?
	 – Igen. – És őt gyanúsítják Simpson meggyilkolásával?
	 – Igen. Legalábbis én.
	 – Szegény Harriet – mondta Mrs. Hatchen, és ivott egy kortyot.
	10. fejezet
	A  Cantinának több egymásba nyíló helyisége volt, valaha magánház lehetett. Ezen a kedd éjszakán fél tizenkettőkor szinte visszanyerte régi jellegét. Egyetlen ivó ült a sarokban, az elhagyott zenekari pulpitus mögött, egy nagydarab férfi, hosszú, sárga, gallérjára lógó hajjal. Senki más nem volt a  Cantinában.
	 Jó néhány kis olajfestmény lógott a falakon. Pacáik, elmosódott foltjaik és spiráljaik engem azokra a formákra emlékeztettek, amelyeket Burke Damis vásznán láttam. Közelebb léptem a képekhez, és az aláírást kerestem rajtuk.
	 – Las pinturas eladók,  seńor – szólalt meg egy lágy hang mögöttem.
	 Egy pincérkötényes mexikói fiatalember beszélt. Orra törött volt, szája fizikailag és morálisan is elgyötört. Fekete szemében intelligencia lángolt.
	 – Sajnálom, nem vásárolok képeket.
	 – Senki sem vásárol. Soha senki. „Szólt a holló, soha már.”– Maga Poet olvas?
	 – Még az iskolában olvastam, seńor – mosolygott. – Annabel Lee. „Tengerpart bús mezején meghűlt, s meghalt szegény.” Tanár szerettem volna lenni, de apám elvesztette a hálóit, és abba kellett hagynom a tanulást. Nagyon kevés a pénz, és nem könnyű munkát találni. Gyenge a turizmus idén nyáron.
	 – Miért?
	 Vállat vont. – Ki érti a madarak vándorlását? Én csak azt tudom, hogy nehéz becsületesen megélni. Megpróbáltam bokszolni is, de nem nekem való. – Megérintette az orrát. – Iszik valamit, seńor?
	 – Talán egy sört.
	 – Barnát vagy világosat?
	 – Világosat.
	 – Bueno,  barna nincs is. Három üveg világos sörünk van, egy litro tequila, jég semmi. De a sör azért hideg.
	 Széles mosollyal bement egy oldalsó szobába, s egy palackkal meg egy pohárral tért vissza. Megtöltötte a poharat.
	 – Jó sör.
	 – Az, uram. Értek az italokhoz. Tudok martinit is vagy bármilyen italt keverni. Dolgozom néha partikon, ezért beszélek jól angolul. Kérem, mondja meg a barátainak, ha első osztályú  cantinero kell nekik, José Perez a  Cantinából rendelkezésükre áll.
	 – Sajnos, nincs barátom errefelé.
	 – Turista?
	 – Olyasmi.
	 – Nem művész,  por ventura?  – mondta fél szemmel Stacy pulóverére nézve. – Sok művész jár ide. A főnököm is az. – A magányos ivó felé nézett, a sarokba.
	 – Szeretnék beszélni vele.
	 – Szólok neki, seńor.
	 Jósé átrohant a termen, és mondott valamit spanyolul a hosszú hajúnak. Az fogta az italát, és úgy vánszorgott felém, mintha a teremben derékig érő víz állna. Szőtt deréköve, amelyen ametiszt berakásos ezüstcsat volt, két féltekére osztotta pocakja gömbjét.
	 – Aha – mondta. – Vevőt és amerikai honfitársat látok.
	 – Jó szeme van. Egyébként Archer a nevem.
	 Dülöngélve állt mellettem.
	 – Miért nem ül le?
	 – Köszönöm. – Letelepedett egy székre. – Én Chauney Reynolds vagyok, nem retyerutyája Sir Joshua Reynoldsnak, bár én is belekontárkodok a festészetbe. Sir Joshuát mindig jobb kritikusnak tartottam, mint festőnek. Vagy nem osztja a véleményemet? – Kicsit harciasan hajolt előre.
	 – Nem tudom, Mr. Reynolds. Nem vagyok műértő.
	 – Azt hittem, az, mivelhogy a képeket nézte. Nem számit. Örülök, hogy van egy kuncsaftunk.
	 – Mi történt a többi kuncsafttal?
	 – Ou sont les neiges d'antan?  Nagyon megugrott a forgalom, becsszóra, amikor átvettem a bérletet. Azt hittem, aranybánya van a kezemben. – Lenézett vaskos kezeire, és mintha meglepődött volna, hogy üresek. – Aztán egyszer csak elmaradtak az emberek. Ha ez így tart tovább, bezárok, és visszamegyek dolgozni.
	 – Festésből él?
	 – Festegetek. Szerencsére van némi privát bevételem. Senki sem él meg a festésből. Az embernek meg kell halnia előbb, hogy meg tudjon élni a festésből. Van Goghnak, Modiglianinak, mindegyik nagy festőnek meg kellett halnia.
	 – És Picasso?
	 – Picasso a kivétel, aki erősíti a szabályt. Ürítem poharam Pablo Picassóra. – Felemelte a poharát, és ivott. – Maga miből él, Mr. Archer?
	 – . Én detektív vagyok.
	 Koppanva tette le a poharát. Véraláfutásos szemeit bizalmatlanul meresztette rám, mint egy sebzett bika. – Gladys küldte, hogy szimatoljon utánam? Nem tudhatja, hol vagyok.
	 – Nem ismerek semmilyen Gladyst.
	 – Becsületszavára?
	 – És magáról sem hallottam mostanáig. Ki az a Gladys?
	 – A volt feleségem. Juarezben elváltunk, de a New Yorki bíróságok nem ismerik el azt a válást. Ezért vagyok én itt, barátom.
	 Örökre. – Igyekezett érzékeltetni, hogy ez hosszú idő.
	 – Engem – mondtam – egy Burke Damis nevű fiatalember érdekel.
	 – Miért körözik?
	 – Nem körözik.
	 – Na ne… Sok krimit olvastam én a hosszú éjszakai ébrenlétek alatt, és felismerem magában a kopót, aki éppen most készül elcsípni egy pernahajdert.
	 – Szépen fejezi ki magát. Fogadok, hogy ismeri Damist.
	 – Csak futólag. Betért ide egypárszor, jobbára azelőtt, hogy átvettem a bár… a bérletet. – Ráhajolt az asztalra, hosszú haja törött szárnyként leffegett a füle mellett. – Mit gondol, miért nem jár már ide senki? Mondja meg… maga profi, tárgyilagos megfigyelő: kellemetlen személyiség vagyok én?
	 – Jósé azt mondja, hogy mindenütt gyengén megy az üzlet – mondtam diplomatikusan. – Olyan ez, mint a madarak vándorlása.
	 Körülnézett, rátalált Jóséra, aki a falat támasztotta, és még egy tequilát kért tőle. Jósé újratöltötte a poharát.
	 – Beszélt valaha Damisszel?
	 – Úgy nem, hogy bizalmasbeszélgetésnek lehetne nevezni. Rokonszenves fickó, de különösebben nem ismerkedtünk össze. Rendszerint társasággal volt. Nem tudja, Ajijicben van még?
	 – Nem. Meg tudna nevezni valakit abból a társaságból?
	 – Bill Wilkinsonnal láttam leggyakrabban.
	 – Hol találom meg ezt a Wilkinsont?
	 – A  The Place ben lesz. Úgy tudom, most ott üzletel, amióta az a kis összetűzésünk volt.
	 – Miféle összetűzésük?
	 – Tulajdonképpen Mrs. Wilkinsonnal tűztem össze. Az a nő amolyan délkaliforniai típus, aki azt hiszi magáról, hogy ha van pénze, akkor ő már műgyűjtő. Megmondtam neki, mit csinálhat a pénzével, és hogy Bill is jobban tenné, ha azt csinálná. Én nem vagyok nőgyűlölő…– Damis sem az, úgy tudom. Látta nőkkel?
	 – Szinte csakis velük. Sokszor volt vele Annie Castle. Még azelőtt, hogy azzal a szőke nővel összejött, mi is volt a neve?
	 – Nem érdekes. Ki ez az Annie Castle?
	 – Egy művész, kézműipari boltja van a  plaza másik oldalán.
	 Damisnek meg ugyanabban az épületben van vagy volt a műterme.
	 A fizikai közelség kétségtelenül megtette végzetes hatását. Annie elég helyes lány, ha valaki szereti a sötét hajú, komoly nőket. De a fickó dobta, amikor az a kis nagydarab szőke megjelent.
	 – Hogyhogy „kis nagydarab”?
	 – Quién sabe?  Nagydarab lány, kicsi egyéniség… Még nem sikerült betörnie a nők közé. Ha egyszer sikerül, nem is lesz rossz nő.
	 A szépség nem annyira a külsőben van, mint a lélekben, a szemekben. Ezért olyan nehéz lefesteni.
	 – Úgy látom, alaposan megfigyelte azt a szőke lányt.
	 – Hát igen. Mi is volt a neve? Miss Blackstone, azt hiszem. Már jó ideje, hogy az anyja bemutatott minket egymásnak. De mostanában nem láttam. Pedig a magasakat különös előszeretettel kísérem figyelemmel, mert én is elég extra méret vagyok. Gladys majdnem hat láb,  mirabile dictu.  A Boweryn dolgozott egy kabaréban, amikor kimentettem onnan, és modellt csináltam belőle, én marha. Az lett az egészből, hogy ide jutottam, a saját külön Bowerymre.
	 Felálltam. – Köszönöm a felvilágosítást. Megmondaná, hogy jutok a  The Place hez?
	 – Megmondhatom, de ide figyeljen, jóember. Nekem kedvemre van ez a beszélgetés. Igya meg a sörét, és csináltatok magának Jóséval egy rendes italt. Hol van Jósé? Jósé!
	 – Ne fáradjon. Beszélnem kell Bill Wilkinsonnal.
	 Nehézkesen felállt. – Ahogy parancsolja. Nem akarja elmondani, miről van szó?
	 – Kitalálhatnék magának egy történetet, de csak időpocsékolás lenne. – Elővettem a pénztárcámat. – Mennyivel tartozom a sörért?
	 – Semmivel. – Főúri gesztussal nagyot legyintett, s ettől majdnem elvesztette az egyensúlyát. – Maga idegen, a portámon, semmiképpen sem fogadhatom el a pénzét. Különben is az az érzésem, hogy szerencsét hoz nekem.
	 – Még soha senkinek sem hoztam, Mr. Reynolds.
	 Megmondta, hogyan jutok a  The Place hez, és nekivágtam az éjféli utcáknak. A gyerekek már eltűntek a kapualjakból. Néhány férfi s egykét nő még az utcán volt. A pokrócba burkolózott férfiakban – kalapjuk sötét árnyékot vetett az arcukra – mind összeesküvőt láttam. De amikor az egyik kisebb csoportnak  „Buenas noches”-t mondtam, kórusban zengett utánam a  „Buenas noches”.  11. fejezet 
	A The Place már zárva volt. Visszafordultam a főtér felé. Már senkit nem találtam ott, csak az egycellás börtön egyetlen lakóját a rács mögött.
	 A fogoly indián tekintetétől kísérve jártam körbe a teret. Már megtettem az út hétnyolcadát, amikor egy kézzel festett angol nyelvű tábla állított meg: „Anne népi kézműipari munkái”. Az ablaktáblák zárva voltak, de fényt láttam mögöttük, és ritmikus kattogás és zakatolás hallatszott bentről.
	 Amikor kopogtam az ajtón, a zaj abbamaradt. Aztán cipősarkak kopogtak a kőpadlón, és a nehéz ajtó nyikorogva ki, nyílt. Aprócska nő lesett ki rám.
	 – Mit óhajt? Már nagyon késő van.
	 – Tisztában vagyok vele, Miss Castle. De holnap reggel szeretnék elrepülni innen, és gondoltam, ha úgyis fent van…– Tudom magáról, hogy kicsoda – mondta vádlón.
	 – Gyorsan terjed a hír Ajijicben.
	 – Azt is elárulhatom, hogy feleslegesen jött ide. Burke Damis rég elment Ajijicből. Az igaz, hogy egy műtermet adtam ki neki rövid időre. De semmi egyebet nem tudok róla.
	 – Furcsa. Rólam mindent tud, pedig még soha nem látott.
	 – Nincs ebben semmi furcsa. A  Cantina pincérje barátom. Én tanítottam a húgát szőni.
	 – Szép magától.
	 – Hozzátartozik az életemhez meg a munkámhoz. Maga nem tartozik hozzá. És ha lenne szíves kivenni a nagy lábát az ajtórésből, visszamennék szőni.
	 Nem mozdultam. – Későig dolgozik.
	 – Én mindig dolgozom.
	 – Látja, én is, amikor nyomozok. Legalább van bennünk valami közös. És szerintem van még egyéb közös is.
	 – El sem tudom képzelni, mi lehet az.
	 – Burke Damis magát is érdekli és engem is.
	 – Érdekel? Nem értem, mire gondol.
	 – Én se egészen, Miss Castle. Magának kellene elmondania.
	 – Nem mondok magának semmit.
	 – Szerelmes Burke Damisbe?
	 – Dehogy vagyok! – vágta rá szenvedélyesen, és ezzel sok mindent elárult. – Ez a legabszurdabb kijelentés… öö … kérdés, amit valaha kérdeztek tőlem.
	 – Tele vagyok abszurd kérdésekkel. Megengedné, hogy bemenjek és feltegyek néhányat?
	 – Miért kellene megengednem?
	 – Mert maga komoly nő, és komoly dolgok történnek. Nem szórakozásból repültem ide Los Angelesből.
	 – Hát mi történik?
	 _ – Egyebek közt – mondtam – az, hogy Burke megszökött egy fiatal lánnyal, aki azt sem tudja, hol van a merre.
	 Egy hosszú pillanatig hallgatott. – Ismerem Harriet Blackwellt, és egyet is értek azzal, ahogy jellemzi. Érzelmileg teljesen analfabéta, és Burkere … gyakorlatilag ráerőszakolta magát. Én semmit sem tehetek ez ellen, és nem is akarok.
	 – Akkor sem, ha veszélyben van az a lány?
	 – Burke részéről fenyegetné veszély? Kizárt dolog.
	 – Szerintem nagyon is lehetséges. Pedig én már sokát gondolkoztam rajta.
	 Közelebb lépett. Szeme csillogott, s meglegyintett nem parfümös, könnyű, tiszta illata. – Maga tényleg azért jött ide az Államokból, hogy engem Burkeről faggasson?
	 – Igen!
	 – Talán … csinált valamit Harriet Blackwelllel?
	 – Nem tudom. Eltűntek.
	 – Miből gondolja, hogy csinált valamit?
	 – Csak akkor beszélek, ha maga is beszél. Azt hiszem, mind a ketten ugyanarra gondolunk.
	 – Nem. Maga adja a számba a szavakat.
	 – Nem kellene ezt tennem, ha beszélne.
	 – Talán jobb is volna – mondta, inkább a lelkiismeretének, mint nekem. – Jöjjön be, Mr. Archer. – Még á nevemet is tudta.
	 Az üzlethelyiség mögötti szobába vezetett. Az egyik sarokban kézi szövőszék állt, rajta cifra mintájú, színes szövet. A falak és a bútorok hasonló, csodálatos mintázatú anyagokkal voltak borítva.
	 Anne Castle is csodálatos volt a maga módján. Tarka mexikói inget viselt, fölötte hímzett blúzt, és a fülében akkora aranykarikákat, hogy hintázni lehetett volna rajtuk. Rövidre vágott fekete haja csak kiemelte filigrán termetét és egyéniségét. Szeme barna volt, intelligens és sokkal melegebb, mint a hangja után reméltem.
	 Leültünk a díványra, és azt mondta: – Szóval ott tartottunk, hogy elmondja, mit csinált Burke.
	 – Először – pszichológiai okokból – magát szeretném hallani róla.
	 – Úgy érti – mondta óvatosan –, hogy esetleg már nem akarok beszélni, miután maga elmondta a mondanivalóját?
	 – Valahogy úgy.
	 – Olyan szörnyű a dolog?
	 – Lehet, hogy nagyon szörnyű. Nem tudom.
	 – Akár gyilkosság is? – Olyan volt, mint egy gyerek, aki nevén nevezi a dolgokat, amiktől fél – hulla a padláson, csontváz a szekrényben –, mert biztos akar lenni benne, hogy nem léteznek.
	 – Lehetséges. Kíváncsi volnék, miért gondolt erre?
	 – Hát – próbált kibúvót keresni – maga mondta, hogy Harriet veszélyben van.
	 – Ennyi az egész?
	 – Persze. – A csontváz a szókimondás határáról ijesztette el.
	 Visszakozását tiltakozással igyekezett leplezni. – Biztos vagyok benne, hogy téved. Látszott rajtuk, hogy odavannak egymásért. És Burkere nem mondhatja, hogy erőszakos ember.
	 – Mennyire ismerte őt, Miss Castle?
	 Habozott. – Az előbb azt kérdezte, hogy szerelmes vagyok-e belé.
	 – Bocsássa meg az otrombaságomat.
	 – Nem izgat. Olyan nyilvánvaló? Vagy Chauncey Reynolds árulkodott?
	 – Csak azt mondta, hogy gyakran volt együtt Burkekel, mielőtt Harriet Blackwell színre lépett.
	 – Igen. Azóta is egyfolytában próbálom Burkeöt elfelejteni.
	 Nem nagy sikerrel. – A sarokban álló szövőszékre pillantott. – De legalább rengeteget dolgoztam.
	 – Elmondaná egészen elölről?
	 – Ha ragaszkodik hozzá. Bár nem látom, miben fog ez segíteni magának.
	 – Hogyan ismerte meg?
	 – Teljesen hétköznapi módon. Bejött az üzletbe mindjárt másnap, ahogy idejött. A  posadá ban nem felelt meg neki a szobája a világítás miatt. Olyan lakást keresett, ahol festhet. Azt mondta”, már jó ideje nem volt alkalma festeni, és már ég a vágytól, hogy hozzálásson. Nekem véletlenül van egy műtermem, amelyet nem használok, és megegyeztünk, hogy kiadom neki egy hónapra.
	 – Ennyi időre akarta kivenni? Egy hónapra?
	 – Egy vagy két hónapra, nem kötöttük ki pontosan.
	 – És két hónapja jött ide?
	 – Majdnem napra pontosan. Mennyi minden változott itt röpke két hónap alatt! Tükröződött valamennyi a szemében. – Na és aznap, amikor beköltözött, sürgősen Guadalajarába kellett mennem.
	 Az egyik kis tanítványomnak reumás a szíve, és sürgősen kórházba kellett vinni. Burke is velünk jött, és meglepett, hogy az úton milyen kedves volt a kislányhoz, aki az egyik legjobb tanítványom. Bevittük a kórházba, aztán elmentünk ebédelni a  Copa de Lechébe. Akkor ismertük meg egymást igazán.
	 Beszélt a művészi tervedről. Még mindig az absztrakció rabja, mondta, de mint módszert próbálja alkalmazni, hogy minél mélyebben hatoljon az életbe. Az a véleménye, hogy az amerikai ember öntudatlanul egy tragédiát él át. Szenved, anélkül hogy tudná, hogy szenved vagy hogy mi lehet a szenvedés oka. Szerinte ez az ok a szexuális életünkben rejlik. – Hirtelen elpirult. – Burke nagyon beszédes, ahhoz képest, hogy festő.
	 – Én nem vettem észre – mondtam. – Az ebédet ki fizette?
	 Még jobban elpirult. – Maga nagyon sokat tud róla. Én fizettem.
	Ő le volt égve. Elvittem egy művészboltba is, ahol az én folyószámlámra vett négyszáz pesóért festéket. Nem ő kérte, én ajánlottam fel, és nem is bántam meg.
	 – Visszafizette?
	 – Természetesen.
	 – Az  előtt vagy az  után,  hogy Harriettel megismerkedett?
	 – Előtte. Legalább egy héttel azelőtt, hogy a lány idejött.
	 – Miből csinált pénzt?
	 – Eladott egy képet Bill Wilkinsonnak, vagyis inkább a feleségének… az asszony a pénzes fél. Megpróbáltam rábeszélni, hogy ne adja el, vagy ha már ragaszkodik hozzá, adja el nekem. De el volt tökélve, hogy neki adja el, és a nő is, hogy megveszi. Háromezerötszáz pesót fizetett neki érte, és én ennyit nem tudtam volna megengedni magamnak. Burke később megbánta, hogy eladta a képet, és megpróbálta visszavásárolni Wilkinsonéktól. Hallottam, hogy nagy perpatvar lett belőle.
	 – Ez mikor volt?
	 – Néhány hete. Csak másodkézből hallottam róla. Burke meg én akkor már nem beszéltünk, és nekem Wilkinsonékhoz semmi közöm. Bill Wilkinson részeges alak, aki elvett egy nála idősebb nőt, és rajta élősködik.
	 – Úgy tudom, hogy Wilkinson jó cimborája volt Burkenek.
	 – Egy darabig. Bill Wilkinsonban van bizonyos érzék, hogy megértse az emberek gyengéit, és Burkeöt is elfogadta egy időre.
	 – És  vice versa? –  Nem így volt. Mit kaphat egy olyan ember, mint Burke, egy Bill Wilkinsontól?
	 – Eladott a feleségének egy képet háromezerötszáz pesóért.
	 – Az egy nagyon jó kép – védte Anne a barátját és annyiért is olcsó volt. Burke soha sincs jó véleménnyel a munkájáról, de még ő is elismerte, hogy abban sikerült eltalálnia azt a fajta tragikus festést, amit csinálni szeretne. Nem olyan volt az a kép, mint – néhány Vázlattól eltekintve – a többi dolgai.
	 – Figuratív?
	 – Portré. Egy bájos fiatal lány arcképe. Burke „Egy ismeretlen nő arcképé”nek nevezte. Megkérdeztem tőle, ismerte valakit, aki olyan volt. Azt mondta, hogy lehet, de lehet, hogy csak álmodta.
	 – Maga mit gondol?
	 – Azt hiszem, ismerhette, és emlékezetből festette le. Még sohasem láttam senkit olyan bőszen dolgozni. Tizenkét, tizennégy órákat festett naponta. Nekem kellett erőszakolnom, hogy egyen valamit.
	 Amikor csak bevittem hozzá a  comidá ját, úgy dolgozott, hogy csurgott arcán a könny meg a veríték. Addig festett, míg bírta a szeme, aztán kiment a városba, és merevrészegre itta magát. Én dugtam ágyba hajnaltájban, de reggel már megint fent volt és festett.
	 – Szép hónapot szerezhetett magának.
	 – Szép volt – mondta Anna hevesen. – Szerettem őt. Még mindig szeretem.
	 Hát ez a szenvedély beismerése volt. Ha bujkált is benne némi hisztéria, uralkodott rajta. Általában mindenen uralkodott, azzal, hogy állandóan dolgozott.
	 „Ültünk, és bizonytalanul mosolyogtunk egymásra. Vonzó nő volt, egyenes természete tiszta vonalakba rendezte az arcát. Eszembe jutott Chauncey Reynolds részeg bölcselkedése Harrietről: még nem sikerült betörnie a nők közé. Anne Castlenak sikerült.
	 Túl sokáig felejthettem rajta a szemem. Egy kolibri fürgeségével állt fel és ment keresztül a szobán, majd a fal mellett kinyitott egy guruló italbárt.
	 – Adhatok valamit inni, Mr. Archer?
	 – Köszönöm, nem, még hosszú éjszaka áll előttem. Majd ha maga meg én végeztünk, megpróbálom felkeresni Wilkinsonékat. Szeretnék egy pillantást vetni arra a portréra, amelyet vettek. Többek között.
	 Határozottan csukta be a bár ajtaját. – Még nem végeztünk?' ~ – Sajnos nem, Miss Castle.
	 Visszaült a díványra. – Mit akar még tőlem?
	 – Még mindig nem látom tisztán Damist és a múltját. Beszélt magáriak a korábbi életéről?
	 – Keveset. Valahonnan közép-nyugatról jött. Különböző művészeti iskolákban tanult.
	 – Megnevezte őket?
	 – Lehet, de nem emlékszem rájuk. Az egyik talán Chicagóban volt. Ismerte az ottani intézet gyűjteményét. De azt a legtöbb festő ismeri.
	 – Hol élt, mielőtt Mexikóba jött?
	 – Hol itt, hol ott, úgy vettem ki. Mint a legtöbbünk.
	 – Az itteniek?
	 Bólintott. – Ez a mi ötvenegyedik államunk. Akkor jövünk ide, ha a másik ötvenet már végigpróbáltuk.
	 – Burke Kaliforniából jött ide, ezt tudjuk. Említette valaha San Mateo megyét vagy általában az öböl vidékét?
	 – Lakott egy ideig San Franciscóban. Nagyon ismerte az ottani múzeum El Grecóit.
	 – Úgy látszik, mindig csak a festésről beszélt.
	 – Beszélt ő mindenről az égvilágon – mondta Anne –, csak a múltjáról nem.  Arról alig szólt.” Elmondta, hogy évekig boldogtalan volt, és hogy gyerekkora óta én tettem boldoggá először. .
	 – Akkor miért fordított hátat magának olyan hirtelen?
	 – Ez nagyon fájdalmas kérdés, Mr. Archer.
	 – Tudom, de ne haragudjon érte. Csak azt próbálom megérteni, hogyan került a Blackwell lány a képbe.
	 – Nem tudom megmagyarázni – mondta kis sóhajjal. – Egyszer csak puff, és benne volt, a közepében.
	 – Burke nem tett említést róla, mielőtt Harriet ideérkezett?
	 – Nem, itt ismerkedtek meg.
	 – És nem is volt tudomása előbb a létezéséről?
	 – Nem. Mit akar ezzel sugallni? Hogy csak őrá várt itt, és közben hazudozott nekem, vagy valami hasonló melodramatikus dolgot?
	 – A kérdéseimben nincs semmilyen sugalmazás. Egyszerűen csak kérdések. Nem tudja véletlenül, hol találkoztak?
	 – Egy partyn, Helen Wilkinsonnál. Én nem voltam ott, így nem tudom elmondani, hogy ki kit mutatott be és kinek, vagyis, hogy úgy mondjam, ki volt a támadó. De tudom, hogy szerelem volt az első látásra. – Majd szárazon hozzátette: – A lány részéről.
	 – És Burke részéről?
	 Tiszta vonalú szemöldöke összeszaladt, és egy pillanatra szinte elcsúnyította. – Nehéz megmondani, Úgy otthagyott engem, mint azt a bizonyost, amikor Harriet megjelent a láthatáron. Abbahagyta a festést is. Hetekig minden idejét a lánnyal töltötte, és a végén el is ment vele. Mégis, ama néhány alkalommal, amikor együtt láttam őket – még itt lakott, de én úgy intéztem, hogy a lehető legkevesebbet lássam –, az volt a benyomásom, hogy nincs valami rettenetesen oda a lányért.
	 – Mire alapozza ezt?
	 – Az „alap” túl határozott szó arra, amit mondani tudok: ahogy nézett rá, meg ahogy nem nézett. Olyannak látszott, mint aki a dolgát végzi, méghozzá meglehetősen kevés lelkesedéssel. De lehet, hogy ez csak vágyálom a részemről.
	 .Kételkedtem benne, hogy az lenne. Én sem láttam Damis arcán érdeklődést, amikor a malibui házban Harriet odarohant hozzá.
	 – Nem hiszem, hogy maga túl sok vágyálmot enged meg magának, Miss Castle.
	 – Nem? De hát valahogy nem úgy beszéltek egymással, mint ahogy szerelmeseknek illenék. Ahogy például Burke meg én beszéltünk, amikor… mi voltunk együtt. – Most sem volt szép sötéten összevont szemöldöke. – Arról beszéltek, hogy mennyi pénze van Harriet apjának, meg milyen szép háza a Tahoetónál. Ilyesmikről – mondta lenézően. – A lány részletesen leírta neki, mintha csak ingatlant kínálna eladásra. Tudom, hogy keményen ítélem meg, de kemény megpróbáltatás volt hallgatni is. Beszélt a nagy tölgyfa gerendákról meg a kőkandallóról, ahol egy ökröt is meg lehet sütni, ha kéznél van egy ökör, aztán a tóra néző panorámaablakról. A csüggesztő az volt, hogy Burkeöt élénken érdekelte a lány kiselőadása ezekről az anyagiakról.
	 – Mondott neki a lány olyasmit, hogy odaviszi?
	 – Azt hiszem. Igen, emlékszem rá, pedzette, hogy ideális, eldugott hely lenne ott tölteni a mézesheteket.
	 – Azt hiszem, ez a leghasználhatóbb adat, amit eddig mondott – jegyeztem meg. – Egyébként hogyan sikerült ilyesmit meghallania?
	 Egyik fülkarikáját cibálta zavarában. – Nem akartam kikotyogni.
	 Bár akár be is vallhatom, ha már mindent bevallók. Hallgatóztam.
	 Nem volt szándékomban, de egymás után több éjszaka is idehozta a lányt, és az én jó szándékaimnak egyszer csak vége lett. Tudnom kellett, miket mondanak egymásnak. – Enyhe gúnnyal folytatta: – Szóval a nő azt mondta, hogy az apjának egy halom pénze van meg három háza, és Burke csak úgy itta a szavait. Lehet, hogy nehéz gyermekkora volt, ki tudja?
	 – Furcsa dolog ez a szélhámosokkal. Gyakran jómódú, tekintélyes családból származnak.
	 – Burke  nem szélhámos. Jó festő.
	 – Nekem még várnom kell a véleménynyilvánítással, mindkét dologban. Magának sem kellene elsietnie az ítéletét.
	 – Egyébbel sem próbálkoztam az utóbbi hetekben. De borzasztóan nehéz, ha az embernek már nem szabadok az érzelmei. – Tehetetlenül tárta szét a karját.
	 – Szeretném megnézni a műtermeit, amelyet kiadott neki. Lehetséges volna?
	 – Ha gondolja, hogy segítségére lesz…Az udvar túlsó oldalán, ahol egy Volkswagen parkolt éjszakára, nagy ablakos, különálló téglaépület volt a kőkerítés mellett. Anne kulccsal kinyitotta az ajtót, és felkattintott egy villanyt odabent. A csupasz falú, nagy helyiségnek rovarirtószaga volt. Több, disznóbőrrel behúzott, ülésre szerintem alkalmatlan szék állt benne, s a sarokban egy tábori ágy, rajta csupasz, vékony matrac. Az egyetlen szép holmi a kéziszövésű függöny volt a nagy ablakon.
	 – Elég egyszerűen lakott itt – mondtam.
	 – Mint egy szerzetes a cellájában – mondta kesernyés gúnnyal. – Persze kiürítettem a műtermet, amióta kiköltözött. Vasárnap múlt egy hete.
	 – De csak másnap repült Los Angelesbe.
	 – Gondolom, az utolsó éjszakát a lánnyal töltötte.
	 – Töltöttek együtt éjszakákat, ugye?
	 – Igen. De nem tudom, mivel töltötték őket. Ne higgye, hogy állandóan kémkedtem utánuk. Csak egyszer bizonyultam gyengének.
	 Karját a mellén összefonva állt, mint egy szobor, kemény elszántsággal, hogy soha többé nem adja be a derekát. – Feltártam magam teljes meztelenségemben, Mr. Archer. Itt látható a klasszikus eset: a lakásadónő, aki beleszeret a bérlőjébe, és faképnél hagyják.
	 – Én egyáltalán nem ilyen megvilágításban látom magát.
	 – Miféle más megvilágításban tud engem látni?
	 – Meglepődne, ha megmondanám. Volt már férjnél, Miss Castle?
	 – Egyszer. Azért hagytam ott az egyetemet, hogy férjhez menjek. És pont egy költőhöz. Nem sikerült a házasság.
	 – Ezért száműzte magát Mexikóba?
	 – Nem ilyen egyszerű a dolog. És én sem vagyok az – mondta rejtélyesen mosolyogva. – Maga talán nem is értheti, hogy vagyok én ezzel a faluval. Öreg, mint az országút, és új, mint az Édenkert – az igazi új világ –, és én örülök, hogy a része vagyok. – Majd szomorúan hozzátette (mert gondolatai mindig egyetlen dolog körül jártak): – Azt hittem, már Burke is kezd valami ilyesmit érezni.
	 Körüljártam a helyiséget, benéztem a végéhez csatolt fürdőszobába is. Minden csupasz volt és tiszta, nem árulkodott semmiről.
	 Visszatértem a nőhöz.
	 – Damis nem hagyott itt semmit?
	 – Személyes holmikat nem, ha ez érdekli. Semmije sem volt, amikor idejött, csak az ecsetei, és akkor sem volt sokkal többje, amikor elment.
	 – Üres kézzel jött?
	 – Csak az a ruhája volt, amit viselt, és az is eléggé kopott. Rábeszéltem, hogy csináltasson magának egy öltönyt Guadalajarában.
	 Igen, én fizettem.
	 – Sokat tett érte.
	 – Nada. –  Kapott valamit viszonzásul?
	 – Nem akartam én tőle semmit.
	 – Semmi emléket vagy valamit?
	 Habozott. – Burke adott egy kis önarcképet Csak amolyan vázlat. Én kértem tőle.
	 – Láthatnám?
	 – Ha akarja.
	 Bezárta a műtermet, és az udvaron át visszavezetett a hálószobájába. A bambuszkeretes, fekete-fehér kis kép az ágya felett lógott a falon. A vázlat túlságosan stilizált volt ahhoz, hogy tökéletes legyen a hasonlóság, és az egyik szem valamilyen okból nagyobb volt, mint a másik, de könnyen fel lehetett „ismerni rajta Burke Damist. Sötéten bámult egy sűrű keresztvonalakból rakott fészek mögül.
	 Anne Castle védekezően összefonta a mellén a karját, és visszanézett rá.
	 – Egy szívességet szeretnék kérni magától. Nagy szívességet.
	 – A vázlatot akarja – mondta.
	 – ígérem, hogy visszakapja.
	 – De hát maga tudja, hogy néz ki. Látta, nem?
	 – Láttam. De nem tudom, hogy kit láttam.
	 – Gondolja, hogy álnevet használ?
	 – Szerintem legalább két álnevet. A Burke Damis az egyik.
	 Quincy. Ralph Simpson a másik. Nem használta a Simpson nevet, amíg magánál lakott?
	 A fejét rázta. Összeszedett vonásai elbizonytalanodtak, arcán várakozás tükröződött.
	 – Simpson néven jött Mexikóba. Amikor elment, szintén azt használta. Csakhogy a Quincy Ralph Simpson név körül van valami furcsaság. Az az ember, akié eredetileg volt, meghalt.
	 Előrenyújtotta a nyakát. – Hogyan halt meg?
	 – Jégcsákánnyal a szívében, két hónappal ezelőtt, egy Los Angeleshez közeli városban. Burke nem említette magának ezt a helyet?
	 A neve Citrus Junction.
	 – Soha. – Maga mellé ejtette a karját. Ránézett az ágyra, aztán leült. – Azt akarja mondani, hogy Burke ölte meg?
	 – Burke, vagy akármi is a neve, az első számú gyanúsított a listámon, és egyelőre az egyetlen is. Közvetlenül azután hagyta el az Egyesült Államokat, hogy Simpson eltűnt. Úgyszólván teljesen bizonyos, hogy Simpson papírjait használta.
	 – Ki volt az a Simpson?
	 – Egy jelentéktelen kisember, aki detektív szeretett volna lenni.
	 – Burke után nyomozott… valami bűntény miatt?
	 Különös csengése volt a hangjának. Az a bizonyos hulla megint elkezdett járkálni a padláson. A csontváz is megjelent a szekrényben félig hunyt szemhéja mögött.
	 – Maga egyszer már említette a gyilkosságot – mondtam, – Erre a bűntényre gondolt?
	 Levette rólam a tekintetét, a képre nézett, aztán megint énrám.
	 Kétségbeesetten szólalt meg: – Burke megölt volna egy nőt?
	 – Nem lehetetlen – mondtam közömbös hangon.
	 – Tudja, hogy kit?
	 – Nem. És maga?
	 – Nem mondta meg a nevét, meg nem is mondott róla semmit.
	 Csak azt… – Kiegyenesedett, próbálta fegyelmezni a gondolatait. – Pontosan szeretném fölidézni, mit mondott Ez akkor volt, amikor először voltunk együtt éjszaka. Sokat ivott, és lehangolt volt.  Postcoitalis „tristesse”; azt hiszem, így nevezik.
	 Kegyetlen volt önmagához. Ujjaival az ágytakarót birizgálta.
	 Aztán egyik kezével a mellén matatott. Már nem rám nézett.
	 – Mondani akarta, hogy mit mondott Burke, Miss Castle.
	 – Nem bírom kimondani.
	 – Bizonyos értelemben már kimondta.
	 – Nem lett volna szabad beszélnem. A faképnél hagyott lakásadónő elárulja démoni szeretőjét. Ezt nem hittem volna magamról.
	 Reménytelen eset vagyok – mondta, és oldalt vetette magát. Arcát belefúrta a párnába, lába a padlóra lógott.
	 Jó lába volt, és ezzel testem középpontja ugyanúgy tisztában volt, mint a fejem. El is öntött egy érzelemhullám: szerettem volna megvigasztalni. De nem nyúltam hozzá. Több emléke volt, mint amennyivel meg tudott birkózni. Meg nekem is.
	 Az az emlék, amely engem érdekelt, hirtelen tört elő, a párna félig el is nyelte. – Azt mondta, hogy ő szerencsétlenséget hoz a nőire.
	 És hogy ne legyen hozzá semmi közöm, ha nem akarom kitörni a nyakam. Mert ez történt a legutóbbi nőjével is. .
	 – Micsoda?
	 y ti Megfojtották. Ezért kellett elhagynia az Államokat.
	 – Ezek szerint ő volt a felelős a nő haláláért. Bevallotta magának?
	 – Nem mondott ilyet közvetlenül. Inkább fenyegetésnek vagy figyelmeztetésnek hangzott, amit mondott. Valószínűleg meg akart félemlíteni. De végül is sohasem bántott. Pedig nagyon erős. Bánthatott volna, ha akar.
	 – Nem ismételte meg még egyszer a vallomást vagy fenyegetést?
	 – Nem, de nekem később gyakran az eszembe jutott. De sohasem hoztam szóba. Egy kicsit mindig féltem tőle utána. Ugyanakkor továbbra is szerettem. És szeretném most is, akármit csinált.
	 – Két gyilkosság nem akármi, igen furcsa embernek kell lennie hozzá.
	 Felemelte arcát a vigaszt nyújtó párnáról, felült, végigsimította a szoknyáját, aztán a haját. Sápadt volt és feldúlt, megviselte a morális émelygés roham.
	 – Nem tudom elhinni, hogy Burke olyan ember.
	 – A nők semmit sem tudnak elhinni a férfiról, akit szeretnek.
	 – De milyen bizonyíték van ellene?
	 – Az, amit mondtam magának, és amit maga mondott nekem.
	 – Hát az éppenséggel” semmi. Lehet, hogy egyszerűen csak fecsegett nekem.
	 – De maga akkor nem így gondolta, és később sem. Most is rögtön azt kérdezte tőlem, hogy nem valami gyilkosságról van-e szó. És meg kell mondanom, hogy bizony arról van szó. Huszonnégy órával ezelőtt láttam Ralph Simpson holttestét.
	 – De azt nem tudja, hogy a nő ki volt?
	 – Még nem. Nem tudok semmit Damis múltjáról. Ezért jöttem ide, és ezért szeretném kölcsönkérni magától a képét.
	 – Hogyan fogja felhasználni?
	 – Egy ismerősöm az egyik Los Angelesi újság képzőművészeti kritikusa. Ismeri a fiatal festőket, néhányukat személyesen is. Megmutatom neki a vázlatot, talán arról meg is tudja nevezni a barátját.
	 – Miért gondolja, hogy nem Burke Damis a neve?
	 – Ha szökésben van, ami valószínű, nem fogja a saját nevét használni. Mexikóba Simpson álnéven jött be, amint már mondtam.
	 Van még egy apró bizonyíték. Látta a bőrtokos borotvakészletét?
	 – Igen. Jóformán az volt egyetlen tulajdona.
	 – Emlékszik a rajta levő monogramra?
	 – Nem. Nem hiszem.
	 – B. C. – mondtam. – Nem egyezik a Burke Damis névvel. És furdal a kíváncsiság, hogy milyen név van mögötte. Talán a kép segít megtudni.
	 – Elviheti – mondta –, és nem kell visszaküldenie. Különben sem lett volna szabad ideakasztanom. Önkínzás, igaz?
	 Leakasztotta és a kezembe nyomta a képet. Tovább beszélt, hogy megszabaduljon tőlem is, meg zavart fájdalmától is. – Önostorozó típus vagyok. De gondolom, jobb ez, mint másokat kényszeríteni, hogy ostorozzanak. És mennyivel gazdaságosabb: az ember megtakarítja azt a pénzt, amit fizetne nekik.
	 – Sokat beszél, Anne.
	 – Sokat, ugye? Túlságosan sokat.
	 De nagyon szolgálatkész nő volt. Adott egy fonott szalmatáskát, hogy abban vigyem magammal a képet, és tiltakozásom ellenére elvitt a Volkswagennel Wilkinsonék tóparti házához. Már elmúlt éjfél után egy óra, de azt mondta, elképzelhető, hogy Bill és a felesége még ébren van. Későn kelő és későig ivó emberek.
	 Befordult a bekötő útjukra, és a kocsi fényszórójával megvilágította a szögesdrótos kaput, amíg kinyitottam és becsuktam magam mögött. Aztán rövidet tülkölt, és visszaindult a falu felé.
	 Nem hittem, hogy találkozunk még, és ezt őszintén sajnáltam.
	12. fejezet
	Zene szűrődött ki a házból. Régi, romantikus muzsika a húszas évekből, átható és édeskés, mint a jázminillat. Az előkert sűrűn be volt ültetve bokrokkal és fákkal, a végéből széles teraszok vezettek le a tóig, amelynek fakón fénylett a vize a távolban. Beütöttem a fejem valami alacsonyan lógó gyümölcsbe, talán mangóba. A fák fölött a kitisztult égen úgy csüngtek a csillagok, mint elérhetetlen magasságban levő szőlőfürtök.
	 Kopogtam az ajtón. Női hang kiáltotta túl a zenét: – Te vagy az, Bill?
	 Nem válaszoltam. Vártam egy percig, és a hang tulajdonosa kinyitotta az ajtót. Szőke volt és karcsú, valami áttetsző ruhát viselt, és a jobb kezében egy fényes, 38as revolvert tartott, amelyet egyenesen a gyomromnak szegezett.
	 – Mit akar?
	 – Beszélgetni egy kicsit. A nevem Archer, és holnap elutazom, és beismerem, hogy a legrosszabb időpontban zavarok…– Még mindig nem mondta meg, hogy  mit akar.
	 – Magándetektív vagyok, és egy bűncselekmény ügyében nyomozok.
	 – Itt nem történt semmiféle bűncselekmény – mondta élesen.
	 – Odafent történt, északon.
	 – És miből gondolja, hogy én tudok róla valamit?
	 – Csak meg szeretném kérdezni magát.
	 Hátralépett, és parancsolóan intett a revolverrel. – Jöjjön ide a világosságra, hadd lássam.
	 Beléptem egy akkora szobába, hogy a távolabbi sarkaiban már sötét volt. A fal mellett egy hatalmas hifi toronyból Gershwin nosztalgikus vízesése csordogált. A szőke nő erősen ki volt készítve, ódivatúan, mintha kísérteteket készülne szórakoztatni. Háromszögletű arcán a plasztikai műtét utáni feszes mozdulatlanság ült.
	 A lábamra nézett, festékkel félig takart szeme alulról fölfelé végigpásztázott a testemen. Erről ráismertem. Tucatszor láttam újból műsorra tűzött régi filmeken, de korábban is, kölyökkoromban, amikor a Long Beachi mozik törzsvendége voltam, ő meg westernsztár, aki bájmosolygott és kacsingatott a filmjeiben: sok szerelemmel és főleg sok lóval.
	 Kutattam emlékezetemben a színészneve után, de nem jutott az eszembe.
	 – Maga elég jóképű – mondta. – Nem Claude Stacy pulóvere ez magán?
	 – Ő adta kölcsön. Az én ruháim eláztak.
	 – Ezt a pulóvert én adtam neki. Maga Claude barátja?
	 – Bizalmas barátjának nem mondhatom magam.
	 – Helyes. Nem is az a típus. Szereti a nőket?
	 – Tegye el a pisztolyt, és őszinte választ adok – feleltem a szükséges mosoly kíséretében.
	 A saját mosolyával válaszolt, egy 1929es évjáratúval, amely ott maradt a száján, mint valami történelmi lábjegyzet. – Ne féljen, megtanultam bánni a pisztollyal, amikor westernekben játszottam. A férjem ragaszkodik hozzá, hogy tartsam kéznél, ha egyedül vagyok itthon éjszaka. Ahogy általában lenni szoktam.
	 Letette a revolvert az ajtó mellett egy asztalra, és ismét felém fordult. – Nem mondta meg, hogy szereti-e a nőket, vagy sem.
	 – Némelyiket szeretem. Magát például sokkal régebben, mint ahogy azt akármelyikünk is hajlandó lenne bevallani. – A név, amelyet színésznő korában használt, beugrott. – Maga Helen Holmes, ugye?
	 Hűvösen, de csillogón felragyogott, mint egy márkiné. – Emlékszik rám! Azt hittem, már mindenki elfelejtett.
	 – Rajongója voltam – mondtam, igyekezve nem bő lére ereszteni a dolgot.
	 – Milyen kedves! Na, ezért most leülhet, kap egy italt, és elmondok magának mindent, amire kíváncsi. Csak magamról nem. Mivel mérgezi magát?
	 – Ginnel és tonikkal, ha már ilyen kedves.
	 – Egy gin tonikkal. Máris.
	 Felkapcsolt egy aranyozott csillárt, amely barbár kincsnek hatott a mennyezeti gerendák között. A szoba olyan volt, mint egy árverési raktár, telezsúfolva különböző korokból és országokból származó bútorokkal. Az egyik távoli fal előtt díszesen faragott bár állt, mögötte polcokon üvegek, előtte fél tucat, bőrrel bevont magas ülőke.
	 – Jöjjön, üljön a bárpulthoz. Otthonosabb.
	 Odaültem, és figyeltem hogyan mixeli az italom. Saját magának tequilából és gránátalmaszörpből kotyvasztott valamit, és a pohara karimájára durva szemű sót szórt. A pult mögött maradva itta, előrekönyökölve, mellét mutogatva, mint egy csaposlány, aki kedvében akar járni a vendégnek.
	 – Nem akarom fölöslegesen húzni az időt. Burke Damis érdekel.
	 Ismeri, Mrs. Wilkinson?
	 – Futólag. A férjem barátja, illetve  volt az.
	 – Miért múlt idő?
	 – Összevesztek, mielőtt Mr. Damis elment Ajijicből.
	 – Min?
	 – Nagyon direkt kérdései vannak.
	 – Nincs időm tapintatoskodni.
	 – Hát azt bizony még gyakorolnia kellene.
	 – Igen, tudom. Min vesztek össze?
	 – Rajtam, ha mindenképpen tudni karja. Rajtam, szegény öreg teremtésen – rezegtette a szempilláit. – Már attól féltem, hogy megölik egymást, komolyan mondom. De Bill megelégedett azzal, hogy elégette a képet. Ezzel aztán mindkettőnkön bosszút állt. – Felemelte egyik kezét, mint egy tanú: – De ne kérdezze, hogy miért. Nem volt semmi „miért”. Egyszerűen csak Bill nem érzi biztosnak a helyzetét a kapcsolatunkban.
	 – A férje elégette az Ismeretlen nő arcképét?
	 – El, és azt még nem bocsátottam meg neki. – Úgy mondta ezt, mint jellemének fényes bizonyítékát. – Összetörte a keretet, széttépte a vásznat, és az egészet meggyújtotta a kandallóban. Bill néha teljesen megvadul.
	 Kortyintott az italából, és sápadt, hegyes nyelvével lenyalta ajkáról a sót. Engem macskára emlékeztetett, nem házimacskára, hanem valami nagyobb fajtára, amelyik embereket is be tud kapni. Fényes ajka mintha a vadság emlékeit ízlelgette volna.
	 – Tudta Damis, hogy megsemmisítették a festményét?
	 – Megmondtam neki. Teljesen összetörte. Igazi könnyeket sírt, el tudja képzelni?
	 – Kíváncsi lennék rá, hogy miért?
	 – Azt mondta, a legjobb képe volt. Nekem is tetszett.
	 – Úgy hallottam, vissza akarta vásárolni.
	 – Igen, de én nem akartam megválni tőle. – Árnyékolt szemhéjai közt éber lett a tekintete. – Kivel beszélt még?
	 – Többekkel a faluban.
	 – Claude Stacyvel?
	 – Nem. Még nem.
	 – Miért érdekli annyira az a bizonyos kép?
	 – Engem minden érdekel, amit Damis csinál.
	 – Valami bűncselekményt említett, amely odafönn északon történt. Most magán a sor, hogy beszéljen. Én már beszéltem.
	 Elmondtam, mi történt Quincy Ralph Simpsonnal. Valahogy csalódottnak látszott, mintha valami rémesebbet várt volna.
	 – Ez újdonság számomra – mondta. – Simpsonról semmit sem tudok mondani.
	 – Térjünk vissza akkor a képre. Damis arcképnek nevezte.
	 Megmondta, hogy kit ábrázol?
	 – Soha – válaszolt kurtán.
	 Vállat vont, és a szája sarkát lebiggyesztve ostoba képet vágott.
	 – Valami oka csak volt rá, hogy megvette azt a képet, és meg akarta tartani. A férjének sem lehetett közömbös, ha elégette.
	 – Nem tudom, ki volt a nő – mondta túl erélyesen.
	 – Én azt hiszem, tudja.
	 – Verje ki a fejéből. Kezd fárasztó lenni. Késő van, és nekem fáj a fejem. – Ujjait végighúzta a homlokán. – Igya ki az italát, és menjen.
	 Ott hagytam az italt, ahol volt, a bárpulton. – Sajnálom, ha túl erőszakos voltam. Nem akartam…– Nem? – Kiitta az italát, és az ajkát nyalogatva megkerülte a bárpultot. – Jöjjön, kiengedem.
	 Hát ez rövid összejövetel volt. Kelletlenül követtem az ajtóhoz.
	 – Reméltem, hogy kérdezhetek magától egykét dolgot Harriet Blackwellről. Hallottam, hogy Damis itt találkozott vele, maguknál.
	 – Na és? – mondta, és kinyitotta az ajtót. – Kifelé.
	 Becsapta mögöttem az ajtót. Az előkertben megint belevertem a fejem a lelógó gyümölcsbe. Leszedtem – mangó volt –, és magammal vittem emlékbe.
	 Hosszú volt a gyaloglás visszafelé, de még élveztem is. Legalább gondolkozhattam, többek között Helen Holmes Wilkinsonról.
	 Az a vérszegény~barátság, amelyet Stacy pulóvere és a legjobbkor eszembe jutó színészneve teremtett köztünk, zátonyra futott az elégetett portré személyazonosságán. Fogadni mertem volna, hogy tudja, ki volt az a nő, és milyen viszony fűzte Damishez.
	 Azt fontolgattam, milyen viszony fűzhette Helent Damishez.
	 Reflektorok közeledtek felém szélsebesen a falu felől. Egy bogárhátú Porsche volt, nagy ívben csalinkázott az út egyik szélétől a másikig. Be kellett osonnom az árokba, nehogy elüssön. Mikor elhaladt mellettem, megpillantottam a sofőr sápadt arcát, lobogó fekete haját. Hozzávágtam a mangómat.
	 Az óra kettőt ütött – fél három volt –, mikor a falun át a  posadához értem. A portáspult mögött Claude Stacy aludt ruhástól, egy mohairhuzatú heverőn. Olyan heverő volt, amilyet a pszichiáterek használnak, az egyik vége megemelve. Stacy összegömbölyödve, magzati helyzetben feküdt rajta.
	 Felráztam. Grimaszolt, horkantott, mint egy hatalmas öreg baba, aki egy ismeretlen világra születik.
	 – Mi van?
	 – Találkoztam egyik barátnőjével, Helen Wilkinsonnal. Ő említette magát.
	 – Igazán? – Fésűt vett elő a zsebéből, és végiggereblyézte ritkuló haját. – Remélem, jókat mondott rólam.
	 – Nagyon jókat – hazudtam.
	 Mintha hájjal kenegették volna. – Ó, Helen meg én jól kijövünk egymással. Ha nem Bill Wilkinson ér oda előbb, akár én is feleségül vehettem volna. – Most jutott az eszébe. – Sok filmben játszott, tudja, onnan van a pénze. Egy időben én is színészkedtem. De én nem szedtem össze semmi pénzt.
	 – Bill Wilkinson miből él?
	 – Nem csinál semmit. Legalább húsz évvel fiatalabb, mint Helen – fűzte hozzá mintegy/magyarázatul. – De nem mondaná meg az ember, Helen olyan jól konzerválta magát. Bill meg borzasztóan hagyta magát szétesni. Pedig olyan volt, mint egy görög isten, de komolyan.
	 – Régóta ismeri?
	 – Évek óta. Rajta keresztül ismertem meg Helent is. Csak két éve vette feleségül, azután, hogy az öregei nem küldtek neki több pénzt. Nem mondom, hogy a pénzéért vette el, de oda nősült, ahol a pénz van – kuncogott Stacy. – Az eszét veszti, ha Helen csak ránéz egy másik férfira.
	 – És néz másik férfiakra?
	 – Hát igen. Egy időben nálam is érdekelt volt. – Feszítette a hiúság. – Persze én nem lopom el más feleségét. Bill tudja, hogy bízhat bennem. Bill még én évekig haverok voltunk.
	 – Látta őt ma este?
	 – Nem. Azt hiszem, Guadalajarába ment egy partyra. Előkelő ismerősei vannak ott. A családja jól ismert Texasban v – Porschét vezet?
	 – Ha azt vezetésnek lehet nevezni. Részben a vezetése miatt kellett neki otthagynia Texast.
	 – Ebben lehet valami. Az előbb majdnem elgázolt.
	 – Szegény öreg Bill. Egy szép éjszaka az árokban fogja végezni, kitört nyakkal. És lehet, hogy végül mégis elveszem Helent. Ki tudja? – De a perspektíva nem vidította fel. – Innom kell, öregfiú. Iszik velem?
	 – Persze. Úgy látszik, az ivászat errefelé a legkedveltebb teremsport.
	 Rám nézett, nem azt akarome ezzel mondani, hogy részeges.
	 Mosolyogtam. Mexikói módra vállat vont, és elővett egy üveg Baccardit a heverő fejrésze alól. Öntött egy keveset két papírpohárba – a poháradagoló a falon függött a palackozott víz mellett. Én öntöttem a vízből az italomhoz.
	 – Salud – mondta. – Ha nem haragszik, hogy megkérdezem, hogyan futott össze Helen Wilkinsonnal?
	 – Elmentem hozzá.
	 – Csak úgy?
	 – Történetesen magándetektív vagyok.
	 Úgy ült, mint aki karót nyelt. Itala kicsordult a pohár peremén.
	 Kíváncsi lettem, miféle régi balhéja lehetett, hogy a bejelentésem így sokkolta.
	 – Azt hittem, turista – mondta neheztelve.
	 – Detektív vagyok, és azért jöttem, hogy az után az ember után nyomozzak, aki Burke Damisnek nevezi magát. Azt hiszem, magánál is lakott egykét éjszaka.
	 – Egyetlen éjszaka – mondta Stacy. – Szóval mégis igaz róla a dolog. Nem akartam elhinni, olyan jóképű fickó.
	 – Mit nem akart róla elhinni?
	 – Hogy megölte a feleségét. Nem ezért nyomoz utána?
	 Egy kis vizes rum segítségével gyorsan összeszedtem magam. – Terjengenek efféle szóbeszédek. Maga hol hallotta?
	 – Szóbeszéd, ahogy mondja. Azt hiszem, akkor kezdődött, amikor Bill Wilkinson azt mondta valakinek a  The Place ben, hogy feljelenti Damist mint nemkívánatos idegent. – Stacyn látszott, hogy a szóbeszédek nagy ínyence, aki úgy gyűjti a pletykákat, mint más a nevezetes mondásokat, a képeket vagy a nőket. – A kormány ugyanis vadászik a nemkívánatosokra, összefogdossa és átpaterolja őket a határon. Mint a másik oldalról az illegális mexikói határátlépőket.
	 – Wilkinson feljelentette Damist?
	 – Nem hinném, hogy meg is tette, de fenyegetőzött vele. Lehet, hogy ezért is söpört el Damis olyan sietve. Szóval tényleg a törvény elől menekül?
	 – Egy testhossz előnnyel – mondtam. – De ez a szóbeszéd érdekel. Pontosan mit hallott?
	 – Csak azt, hogy Damist, ami nem is az igazi neve, körözik a felesége meggyilkolása miatt.
	 – Honnan tudja, hogy nem ez a valódi neve?
	 – Én nem tudok semmit. Ez is része volt a szóbeszédnek. Én nyaggattam Billt meg Helent további részletekért, de nem akartak beszélni…– Ugye, ők tudnak további részleteket?
	 – Szerintem tudnak.
	 – Hol szereztek tudomást róluk?
	 – Ezen már én is sokat morfondíroztam. Tudom, hogy májusban átmentek, és kábé egy hetet töltöttek Kaliforniában. Akkor történt a gyilkosság, igaz? Talán az újságokban olvastak róla. De ha mindent tudtak róla, nem értem, miért pajtáskodtak vele. Mind a hárman jó haverságban voltak egy darabig, amíg Bill Damis ellen nem fordult.
	 Mert Helent kezdte túlságosan érdekelni a fickó.
	 – De hát Damisnek volt nője. – (Vagy kettő is. Vagy három.) Stacy elnézően mosolygott. – Helennek ez nem akadály.
	 – Ismeri azt a lányt, akivel elment innen? Harriet Blackwellt?
	 – Találkoztam vele egyszer, egy partyn.
	 – Damis hol ismerkedett meg vele?
	 – Szintén egy partyn, Helen Wilkinsonnál. Helen nekem azt mondta, Damis kérte meg őt, hogy hívja meg a lányt.
	 – Damis kérte meg Helent, hogy hívja meg Harrietet a partyra?
	 – Úgy van.
	 – Hogy találkozhasson Harriettel?
	 – Nyilván. Csak azt tudom, amit hallottam róla.
	 A beszélgetés kezdett lehangolni. Stacy szeme mohó volt, mintha más emberek életének efféle morzsái volnának a legfőbb tápláléka. Töltött magának még Baccardit, engem is megkínált. Udvariasan elhárítottam. Ha másnapra vissza akartam érni Kaliforniába – és ez most már eltökélt szándékom volt –, az éjszaka folyamán még további lábmunka várt rám.
	 – Mondja, Mr. Stacy, van taxi a faluban?
	 – Van egy pasas, aki embereket is fuvaroz! De nem fogja jó néven venni, ha hajnali háromkor kiugrasztja az ágyból. Miért kellene?
	 – Ki kell mennem Wilkinsonékhoz, és nincs kedvem még egyszer kisétálni.
	 – Kiviszem én.
	 – Maga igazán nagyon kedves.
	 – Szó sincs róla. De izgat a dolog. Egy feltétellel viszem ki: ha nem mondja meg Billnek vagy Helennek, hogy nekem valami részem van benne. Tudja, fontos nekem ez a kapcsolat.
	 – Hát persze.
	 Előhozta viharvert Fordját, és kivitt a tóparti útra. Kakasok kukorékoltak a sötétben. Stacy megállt Wilkinsonék bejárójának a végén, onnan egyedül mentem tovább a házhoz.
	 Wilkinsonék éppen vitatkoztak, méghozzá olyan hangosan, hogy kihallatszott. Megálltam az ajtó előtt, és hallgatóztam.
	 A nő alkoholistának nevezte a férfit. Az azt mondta, hogy így nem lehet beszélni egy  charróv al. A nő erre, hogy egy charrokalaptól még nem lesz valaki  charro,  és hogy úgy  charro a pasas, ahogyan ő harcos nőszövetségi tag.
	 A férfi szexbolondnak nevezte a nőt. Erre az azt mondta, hogy ha nem fogja be a száját, elválik tőle, és akkor majd koldulhat az utcán. A férfi kijelentette, hogy a nő a válással nagy szívességet tenne neki, mivel a házasság neki enyhén szólva kényszermunka.
	 A vita heve egy idő után csökkent, úgyhogy megint hallhattam a kakasokat a távolban, amint esztelenül rikoltoztak a süket, sötét éjszaka kellős közepén. Öklömbe gyűjtöttem maradék energiámat, és bezörgettem az ajtón.
	 Most Wilkinson nyitott ajtót. Magas, harmincas férfi volt, de idősebbnek látszott. Mexikói öltözéke és frizurája mintha éppen a szemem láttára alakította volna át olyan Valamivé, ami szemmel láthatólag neki magának is idegen. Alkohol volt benne, a szeme vörös, a lehelete savanyú, nyelve nehéz.
	 – Nem ismerem magát. Menjen a pokolba.
	 – Egy pillanat. Magándetektív vagyok, és Los Angelesből repültem ide, hogy Burke Damis után nyomozzak. Úgy hallottam, maga a barátja volt.
	 – Rosszul hallotta. Az a fickó azért járt ide, hogy italt potyázzon.
	 Ha egyszer elkapom, kibelezem. Beledöglik.
	 Kellemetlenül panaszos, nyafogó hangon beszélt. Vörös szeme valamivel erősebb dologtól csillogott, mint az” ital, talán egy árnyalatnyi őrület is volt benne.
	 – Miért haragszik Damisre?
	 – Benyalta magát nálam, hogy a feleségem közelébe férkőzzön.
	 Nem tűröm az ilyesmit.
	 Vízszintes elvágó mozdulatot tett, beleütötte a kezét az ajtófélfába. A szájához kapta.
	 – Olyan pletykát hallottam, hogy megölte a saját feleségét.
	 – Az nem pletyka volt. San Franciscóban voltunk a tavasszal. A saját szememmel láttam az újságokban a halott nő fényképét meg mindent. Az állt az újságokban, hogy a férjé fojtotta meg. De nem tudtuk, hogy ki ő, amíg Damis ide nem furakodott. Vagyis amíg nem láttuk a képet, amit festett.
	 – A felesége portréja volt?
	 – Az hát. Helen felismerte a szegény kis nő arcát. Az a féreg a tulajdon kezével fojtotta meg.
	 Wilkinson markoló mozdulatot tett, mint amikor valaki azt álmodja, hogy fojtogatják vagy ő fojtogat valakit. Közben a felesége szólította valahonnan bentről. – Ki az, Bill? Kivel beszélgetsz?
	 – Egy Los Angelesivel. Azt mondja, detektív.
	 A nő berohant, és megállt a férfi mellett. – Ne beszélj vele!
	 – Azzal beszélek, akivel akarok – mondta a férfi, mint egy elkényeztetett, durcás gyerek. – Egyszer s mindenkorra elintézem Damist.
	 – Ne avatkozz bele.
	 – Te kevertél bele. Ha nem próbáltad volna megzsarolni…– Fogd be a szád! Bolond vagy.
	 Dühösen álltak egymással szemben, a feszültség szinte vákumot teremtett köztük. A férfi kétszer akkora volt, és majdnem kétszer fiatalabb, de a nő uralkodott jobban magán. Feszes, fénylő arcát kifejezéstelenül emelté fel.
	 – Ide figyelj, Bill. Ez az ember kábé egy órával ezelőtt már itt járt. Meg kellett kérnem, hogy távozzon.
	 – Miért?
	 – Szemtelenkedett velem. – Begörbített ujjait végighúzta a mellén.
	 Wilkinson rám vetette súlyos tekintetét. – Igaz ez?
	 – Ne higgyen neki.
	 – Most meg hazugnak nevez. – Fehér háromszögarca a férfi válláig sem ért. – Te hagyod ezt?
	 A férfi öklével a fejem felé sújtott. Félrehajoltam, és gyomron vágtam. Lehuppant, mindkét kezét a hasára szorította. Nem kellett volna megütnöm. Öklendezett.
	 – Maga tetves, rohadt szemét! – mondta a nő.
	 Felkapta revolverét az asztalról, és rám lőtt. A golyó súrolta Stacy pulóverét az oldalamon. Megfordultam és kiszaladtam.
	13. fejezet
	Reggel – nagyon hamar reggel lett – Stacy kivitt a repülőtérre.
	 Nem engedte, hogy megfizessem a szolgálatát, vagy hogy kárpótoljam a pulóverén támadt horzsolás miatt. Azt mondta, legalább majd beszélnek róla az emberek.
	 Megkért viszont, hogy ha lesz időm, hívjam fel egy barátját, aki egy kis hotelt vezet Laguna Beachben. Azt kellett mondanom a tagnak, hogy Claudenak jól megy, és nem neheztel rá.
	 Feltámolyogtam a gépre, és az út nagy részét végigaludtam.
	 Valamivel egy óra után szálltunk le Los Angelesben. Meleg volt, melegebb, mint Mexikóban. A városon úgy ült a szmog, mint a kuktán a fedő.
	 Bevettem magam egy utcai telefonfülkébe, és lebonyolítottam néhány hívást. Blackwell ezredes nem hallott semmit Harriet felől, amióta két nappal előbb elhajtott Damisszel. Igen, mondta, lehetséges, hogy Tahoeba mentek. A nyaralója ott van a tóparton, az államhatár nevadai oldalán.
	 Aggodalmaskodó kérdéseinek azzal az ígérettel vetettem véget, hogy majd elmegyek hozzá. Aztán felhívtam Arnie Walterst Renóban. Nyomozói irodája Nevadának éppen azon a részén működött.
	 Arnie felesége – és egyben társa – vette fel a kagylót Phyllis Walters hangja most is hivatalos volt, mint rendőrnő korában, de nőiességét ez sem nyomta el egészen.
	 – Mi van veled, Lew? Hol csavarogsz mostanában?
	 – Szerte a földgolyón. Legutóbb például egy hetet töltöttem Mexikóban.
	 – Miről van szó? Arnie nincs itthon. Üzleti ügy, vagy csak a barátságot ápolod?
	 – Sürgős munka. Légy szíves, jegyezd.
	 – Jól van, mondhatod.
	 Bediktáltam Harriet és Damis személyleírását, és megkértem, kerestessék őket Tahoe és Reno környékén, különös figyelmükbe ajánlja Blackwell nyaralóját és a kápolnákat, ahol házasságot lehet kötni.
	 – Ha Arnie vagy valamelyik embere ráakad Damisre, akár vele van a lány, akár nincs, le kell fogni.
	 – Tudod, hogy nem tartóztathatjuk le.
	 – Polgári előállítást eszközöltök, és átadjátok a legközelebbi rendőrnek. Szökésben van, gyilkosságért körözik.
	 – Kit ölt meg?
	 – Valószínűleg a feleségét. Délutánra várom a részleteket a dologról. Addig is figyelmeztetni kell Arniet, hogy az emberünk veszélyes. – Meglesz.
	 – Derék lány vagy. Később majd ismét felhívlak, Phyllis.
	 Felhívtam a fényképészt, akihez beadtam a Damis festményéről készített tekercset. A diák elkészültek. Aztán Manny Meyer képzőművészeti kritikust hívtam fel. Azt mondta, még egy óra hosszat otthon lesz, és hajlandó megtekinteni a kollekciómat. Elmentem a diákért Santa Monicába, és Witshireen át Westwoodba hajtottam.
	 Manny egy nagy, új lakóházban lakott, a domb tetején. Utcai szobájának az ablakai az UCLA egyetemre nyíltak. A szoba olyan emberre vallott, aki szereti a művészetet, de más egyebet nem nagyon. Több tucat, polcokról leszorult könyv árasztotta el a bútorokat, többek között a kis hangversenyzongora csukott tetejét is. A falakat szinte tapétaként borították a tizenkilencedik századbeliek reprodukciói és a kortárs eredetiek. Ebbe a szobába belépni olyan volt, mintha egyenesen Manny fejébe léptem volna.
	 Alacsony ember volt, gyűrött, könnyű vászonöltönyben. Szemüvege mögött megtévesztően álmosnak látszott a szeme. Nyugodt, várakozó türelemmel nézett rám, mintha én is művészeti nyersanyag lennék.
	 – Üljön le, Lew.
	 A karosszék felé intett. Állva maradtam.
	 – Azt szeretné, ha azonosítanék valamilyen stílust? Erről van szó? Ez nem mindig könnyű. Tudja, hány festő van? Lefogadom, hogy egy mérföldes körzeten belül ötszázat is találnék. Lehet, hogy ezret is. – Kicsit elmosolyodott. – És mindegyik zseni.
	 – Ez a zseni, akiről szó van, készített egy önarcképet, ami talán megkönnyíti a feladatát.
	 – Ha láttam már valaha.
	 Szalmatáskámból kivettem a bambuszkeretes vázlatot, és megmutattam Mannynek. Kezébe vette, feszült figyelemmel tanulmányozta, olyan volt, mint amikor az ember tükörbe bámul, és betegség jelei után kutat saját magán.
	 – Azt hiszem, láttam már valahol. Mutassa a diákat.
	 Kivettem a diákat a borítékból. Az ablak felé tartotta őket, egyiket a másik után.
	 – Igen, ismerem. Van stílusa, bár már történt nála némi változás, talán egy kicsit a hátrányára. Nem lepne meg.
	 Amikor visszafordult az ablaktól, szomorú volt a tekintete.
	 – A neve Bruce Campion. Láttam pár munkáját tavaly San Franciscóban, a fiatal művészek kiállításán. Találkoztunk is futólag. Úgy hallottam azóta, hogy bajba jutott, a rendőrség körözi a felesége meggyilkolása miatt. Benne volt a San Franciscói újságokban. Csodálom, hogy nem látta.
	 – Nem olvasok San Franciscói újságokat.
	 – Pedig nem ártana. Sok időt és fáradságot megtakarítana vele. – Összeszedte a vázlatot meg a diákat, és visszaadta. – Gondolom, már a nyomában van.
	 – Ellenkezőleg. Semmi nyoma.
	 – Örülök. Campion jó festő.
	 – Milyen jó?
	 – Olyan jó, hógy nem is nagyon érdekel, hogy mit csinált a feleségével – mondta halkan. – A maguk világa merev, feketefehér. Az én világom az árnyalatoké, és a büntetés mechanizmusa számomra anatéma. A „szemet szemért, fogat fogért” a primitív törzsek törvénye. Ha szó szerint vennénk, már mind fogatlanok és világtalanok lennénk. Remélem, lecsúszik a kezéből, és tovább fest. – Fennáll a veszély, hogy tovább  gyilkol. –  Nem hinném. Olvasmányaim szerint a bűnözők közül a gyilkosok hajlamosak a legkevésbé a visszaesésre. És most bocsásson meg, de elő kell készítenem egy kiállítást.
	 Meyer kedves mosollyal búcsúzott. Nem hitt a gonoszban. Az apja Buchenwaldban halt meg, és ő nem hitt a gonoszban.
	14. fejezet
	Átvágtam a Sunset Boulevardra, és a kanyargós úton Bel Airbe hajtottam, Blackwellék házához. Blackwell, félretolva egy egyenruhás kis szobalányt, maga nyitott ajtót. Tekintete úgy fürkészte az arcomat, mint amikor a vak ember egy fénysugarat próbál érzékelni.
	 – Talált valamit?
	 – Rossz hírem van.
	 Mindkét kezével előrenyúlt, és karon ragadott. Gépiesen elkezdett rázni, szinte vitustáncot jártam. Ellöktem magamtól.
	 – Nyugodjon meg, és mindent elmondok.
	 – Hogy várhatja, hogy nyugodjak meg? A lányom negyvennyolc órája elment. Erőszakkal kellett volna visszatartanom őket. Agyon kellett volna lőnöm azt az alakot…– Esztelenség – mondtam. – Beszélnünk kell. Nem ülhetnénk le odabent?
	 Pislogott, mint aki nyugtalan álomból ébredt. – De. Természetesen.
	 A szalon empire stílusú bútorokkal volt berendezve, és múzeumi légkört árasztott. Blackwellorrú családi arcképek néztek le a falakról. Az egyik, amely egy tisztet ábrázolt az 1812-es háború egyenruhájában, színeiben és kidolgozásában Gilbert Stuart stílusára emlékeztetett.
	 Blackwell ez alá a kép alá húzta a karosszékét, mintha fel akarná hívni a figyelmem a családi hasonlatosságra. Én – öntevékenyen – egy hajlított hátú piros heverőre telepedtem le, és röviden beszámoltam mexikói kirándulásomról.
	 – Sikerült Összeszednem néhány adatot, amelyeket a már ismertekkel egybevetve pontos képet kapunk Damisről. Az igazi neve Bruce Campion, és gyilkosságért körözik.
	 Blackwellnek leesett az álla. Beleláttam a szájába.
	 – Mit mondott?
	 – Damis igazi neve Campion. San Mateo megyében körözik, mert tavasszal megfojtotta a feleségét.
	 Blackwell arca olyan lett, mint a repedezett gipsz. Szeme megüvegesedett, ahogy elvesztette az öntudatát. Karosszékéből előbb térdre csúszott, aztán oldalt dőlt. Fehér haja mint bomlott kéve terült szét a rózsaszínű szőnyegen.
	 Az ajtóhoz léptem, és a szobalányt hívtam. Futva jött, izgalmában meg-megcsúszva a parkettán, aprócska melle fel-alá ugrált az egyenruha alatt. Elfojtott egy sikolyt, amikor meglátta, hogy gazdája a földön hever.
	 – Meghalt?
	 – Csak elájult. Hozzon gyorsan vizet és mosdókesztyűt.
	 Fél percen belül vissza is jött, fél lábas vizet a szőnyegre locsolva nagy igyekezetében. Blackwell arcára spricceltem egy keveset a vízből, és megdörzsöltem magas homlokát. Szeme kinyílt, felismert, és eszébe juthatott, mit mondtam neki. Felnyögött, és megpróbált ismét elájulni.
	 Pofon vágtam a nedves mosdókesztyűvel. A kis szobalány úgy állt és bámult nagy kék szemével, mintha felségsértést követtem volna el.
	 – Hogy hívják magát? – kérdeztem.
	 – Lettynek.
	 – Hol van Mrs. Blackwell, Letty?
	 – Minden héten a kórházban dolgozik egy napot. Ez éppen ma van.
	 – Próbálja valahogy elérni.
	 – Jó. Mit gondol, ne hívjak orvost?
	 – Nincs szükség orvosra, ha nem beteg a szíve.
	 – Beteg a szíve? – ismételte meg.
	 – Volt valaha szívrohama vagy infarktusa?
	 Maga Blackwell válaszolt. – Még csak el sem ájultam soha. – Kínlódva felült, hátát a karosszéknek támasztotta. – Már nem vagyok olyan fiatal… mint voltam. Amit mondott, úgy ért, mint egy rettentő csapás.
	 – Nem azt mondtam, hogy Harriet halt meg.
	 – Nem? Úgy látszik, ez rémlett fel előttem. – Észrevette, hogy a fiatal szobalány ott áll mellette. Lesimította a haját, és igyekezett rendbe szedni a vonásait. – Maga már elmehet, Miss Flavin. Legyen szíves, vigye ki azt a vizes lábast is. Nincs már semmi szükség rá.
	 – Igenis, uram. – A lány felvette a lábast, és kiment.
	 Blackwell feltornázta magát a székbe. – Valamit tennünk kell – mondta határozatlanul.
	 – Örülök, hogy így gondolja. Én már mozgósítottam detektíveket Reno környékén. Azt hiszem, ki kellene terjeszteni a kutatást a délnyugati államokra, ha ugyan nem az egész országra. Jó sok pénzbe fog kerülni.
	 Ernyedten intett a kezével. – Nem számít, akármennyibe kerül.
	 – Itt az ideje, hogy bevonjuk a rendőrséget is. El kell mondanunk nekik mindent, amit tudunk, aztán nem hagynunk neki békét. Javaslom, kezdje azzal, hogy beszél Peter Coltonnal.
	 – Igen. Beszélek. – Reszketve felállt, mintha éveinek súlya egyszerre rogyott volna rá. – Adjon egy percet. Még nem egészen tiszta az agyam.
	 – Készítsen magának egy italt. Nekem addig lenne egy fontos telefonom. Beszélhetek innen valahonnan?
	 – Isobel nappalijában van egy készülék. Ott nem hallja senki.
	 Kellemes kis szoba volt, a franciaablakok egy külön teraszra nyíltak. A használt bútorzat inkább ócska volt, mint antik. Nemigen illett a szalon tizenkilencedik századi  grandeur jéhez, és úgy sejtettem, hogy bizonyára Isobel Blackwell életének egy kevésbé gazdag szakaszából való, és azért tartotta meg, mert nem akarja elfelejteni azt az időszakot.
	 Leültem a tölgyfa íróasztalra, felhívtam a Redwood Cityi törvényszéket, és kértem a telefonkezelőt, hogy kapcsolja Royal kapitányt. Ő volt San Mateo megye gyilkossági csoportjának a vezetője, és korábban már dolgoztunk együtt.
	 – Miben segíthetek? – kérdezte a bevezető csevely után.
	 – Megtudtam néhány dolgot Bruce Campionról, aki állítólag megfojtotta a feleségét májusban, a maga kerületében. Jól tudom?
	 – Jól. Május ötödikén este történt. Mit tudott meg?
	 Halk kattanást hallottam: Royal bekapcsolta a magnetofont. Aztán hallottam még egy kattanást is, olyan volt, mint amikor felemelnek egy telefonkagylót.
	 – Rekonstruáltam, hol járt Campion – mondtam. – Május huszadikán Los Angelesből Guadalajarába repült.
	 – A repülőtéri rendőrség utasítást kapott, hogy figyeljék és tartóztassák fel – mondta türelmetlenül Royal.
	 – Hamis papírokkal ment, a Quincy Ralph Simpson álnevet használta. Mond ez a név valamit önnek?
	 – Hogyne. Tegnap értesültem róla, hogy Simpsont két hónappal ezelőtt jégcsákánnyal leszúrták Citrus Junctionban. Azt akarja mondani, hogy Campion csinálta?
	 – A feltételezés tálcán kínálkozik – mondtam. – Amikor Campion átment a határon, nála voltak Simpson papírjai. Szinte biztos, hogy Simpson akkor már halott volt.
	 – Campion még Mexikóban van?
	 – Nincs. Két hónapot töltött ott Burke Damis néven, a Chapalató mellett, Ajijicben, ahol végül is felismerték benne a körözött bűnözőt. Közben magába bolondított egy látogatóban ott levő amerikai lányt, Harriet Blackwellt. Kilenc nappal ezelőtt mind a ketten visszarepültek Los Angelesbe. Campion a határon ismét a Simpson álnevet használta. Aztán visszaváltott Damisre, és egy hetet Balckwellék tengerparti házában töltött, Malibu mellett. Lehetséges, hogy a Blackwell lány tud valamit a múltjáról, és fedezi őt. Campion szinte hipnotizálja, de azért nehezen hiszem, hogy a névcserét ne vette volna észre.
	 – Most is vele van a lány?
	 – Remélem, hogy nincs, de valószínű, hogy igen. Negyvennyolc órával ezelőtt hajtottak el a lány apjának a házából, egy elég csúnya veszekedés után. Az öreg puskát fogott Damisre. A lány kocsiján mentek el, egy új, zöld Buick Specialon. – Megadtam a rendszámot.
	 – Ki az „öreg”?
	 – A lány apja, Mark Blackwell. Csak egy nyugalmazott ezredes, de sok a pénze, és azt hiszem, bizonyos körökben befolyásos is.
	 Most az ő házából beszélek, Bel Airből.
	 – Blackwell a maga ügyfele?
	 – Igen. Sürgősen meg kell találnom a lányt, hogy kimentsem a veszélyből, őt különben könnyű kiszúrni. Nagydarab, szőke, rövid hajú, huszonnégy éves lány, cipőben körülbelül hat láb magas, és mint a magas, lányoké általában, görbe a tartása. Drága ruhákat visel, jó az alakja, csak az arca csúnya egy kicsit a kiugró szemöldökcsontja miatt. Genetikai defektus…– Micsoda?
	 – A kiugró szemöldökcsont családi vonás náluk. Az öregjének is megvan, meg valamennyi ősüknek is. Harriet néha sötét szemüveget visel. Gondolom, azt tudja, hogy Campion hogy néz ki.
	 – Az agyamba véstem – mondta Royal kapitány.
	 – Képük van róla?
	 – Nincs. Ezért juthatott át a határon is.
	 – Nekem van egy. Megpróbálok még ma eljuttatni magához egy másolatot róla. Szóval… az egyik lehetőség az, hogy Campion és a lány visszaindult Mexikóba. A másik lehetőség Nevada. Arról beszéltek, hogy összeházasodnak, és abban az államban könnyű házasságot kötni. Lehet, hogy már egybe is keltek, vagy úgy mutatkoznak be, mint férj és feleség.
	 – Az a lány csakis őrült lehet – mondta Royal –, ha tudja, mit csinált a pasas az előző feleségével, és mégis férjhez akar menni hozzá…– Nem állítom, hogy a lány tud a feleségről. A pasas valószínűleg kitalált valami magyarázatot az álnevekre, és a nő könnyen bevette, őrült, az biztos, úgy értve, hogy megőrül a pasasért. Ráadásul éppen lázad az apja ellen. Huszonnégy éves, és az apja úgy bánik vele, mintha négy volna.
	 – Nem késő egy kicsit huszonnégy éves korban kezdeni a nagy lázadást?
	 – Harriet katonai megszállás alatt élt. Most menekül a sok igazságtalanság elől.
	 – És összeáll egy alakkal, aki a törvény elől menekül. Láttam már ilyet. – Royal egy kis szünetet tartott. – Mit gondol, mekkora veszélyben van a lány?
	 – Erről magának többet kell tudnia, mint nekem. Campion indítékaitól függ. Harriet a huszonötödik születésnapján nagy összeghez jut, tehát ha a pasas pénzre hajt, a lány még hat hónapig biztonságban van. Pénzért ölte meg Campion a feleségét?
	 – Nem volt ott semennyi pénz, legalábbis tudomásunk szerint nem. Semmiféle indítékot nem tudtunk találni. Ez jelentheti azt is, hogy a pasas esetleg nem normális. Egy csomó ürge őrült, aki művésznek nevezi magát. Egy átalakított garázsban lakott a Lunaöböl mellett, mint egy csavargó. – Royal hangja megvető volt.
	 – Nem volt beszámíthatatlanként nyilvántartva?
	 – Nem tudok róla. De priusza van. Egy év kényszermunka meg dicstelen leszerelés a hadseregből, mert megtámadott egy tisztet a koreai háború idején. Ennyit tudtunk róla előásni, de ez is azt mutatja, hogy erőszak van a múltjában. Ráadásul nem jött ki a feleségével.
	 Rakja össze a kettőt, több indíték nem is kell.
	 – Mondjon valamit a feleségről.
	 – Nem várhatna ez, Archer? Szeretném közzétenni az információt.
	 – Legalább dióhéjban tájékoztasson.
	 Royal hadarva, monoton hangon beszélt: – A feleség neve Dolly Stone Campion volt, kora kábé húsz, csinos kis szőke, de amikor megtaláltuk, már nem volt csinos. Információink szerint Campion tavaly nyáron csípte fel a Tahoetó déli partján, és Renóban vette feleségül szeptemberben. Kényszerházasság lehetett, Dolly ugyanis akkor már három hónapos terhes volt. A gyermekük legalábbis márciusban született, hat hónappal a házasságkötésük után. Két hónap múlva a pasas kinyírta.
	 – A Tahoetó gyakran előfordul ebben az ügyben – mondtam. – Blackwelléknek ott a villájuk, és Q. R. Simson is töltött bizonyos időt a tónál, májusban, röviddel azelőtt, hogy meggyilkolták.
	 – Mit csinált ott?
	 – Van egy olyan sejtésem, hogy a Dolly Campionügyön dolgozott. Apropó, mi történt a gyerekkel?
	 – A nő anyja vette magához. Nézze, Archer ez nem mehet így egész nap, nekem dolgom is van. Sokkal több, mint pár perccel ezelőtt – tette hozzá savanyúan. – Nem jár mostanában errefelé?
	 – Mihelyt meg tudom oldani.
	 De ez még odébb volt. Még egy telefont lebonyolítottam, Arnie Walters irodáját hívtam fel Renóban. Át akartam adni az értesüléseimet Campionról, és meg akartam kérni Arniet, hogy vonjon be még több embert a keresésbe. De ez már megtörtént, közölte Phyllis, mert Harriet Blackwellt és Campiont előző este látták State Linebail.
	 Egyelőre ennyi.
	 Letettem a kagylót. Amikor ismét felemeltem, sokkal nehezebbnek éreztem. Felhívtam a repülőteret, és helyet foglaltam a legközelebbi renói járatra. Lassan már fizetniük kellett volna a levegőben töltött óráim után, annyit repültem.
	 Amikor leszálltam az íróasztalról, megláttam a szélén egy újságot. „A San Mateói férfi” olvastam visszafelé a betűket. Kezembe vettem az újságot.
	 A Citrus Junctioni  NewsBeacon előző napi száma volt. Az oldal tetején a cím”teljes szélességben: „Megöltek egy San Mateói férfit a városunkban. A rendőrség bandaleszámolásra gyanakszik.”Alatta gyarlón írt és gyarlón nyomtatott cikk, nem mondott semmit, amit már ne tudtam volna.
	 Még kezemben volt az újság, amikor Blackwell belépett a szobába.. Úgy nézett ki, mint valamelyik ősének a szelleme.
	 – Mit csinál azzal az újsággal?
	 – Éppen azon gondolkoztam, hogyan került ez a házába.
	 – Ahhoz semmi köze. – Kikapta a kezemből az újságot, és egészen kicsire összecsavarta. – És még egy csomó dolog nem tartozik magára; Nem azért fizetem például azt a sok pénzt, hogy a lányomat meg engem a rendőrök előtt pocskondiázzon. – Sejtettem, hogy van valaki a vonalban. A maga házában mindig mindenki kihallgat mindenkit?
	 – Ez sértő megjegyzés. Követelem, hogy vonja vissza.
	 Blackwellen ismét dühroham kezdett erőt venni. Az összecsavart újság remegett a kezében. A combját csapkodta vele, mintha lovaglópálca vagy ostor lenne. Mint aki kész az arcomba vágni vele, és párbajra kihívni.
	 – Én nem változtathatok a tényeken, ezredes úr. Ha nem volt ínyére, amit hallott, nem kellett volna hallgatóznia.
	 – Maga írja elő nekem, hogy mit csinálhatok a saját házamban?
	 – Úgy hangzott?
	 – Akkor mars ki a házamból! Kifelé, nem hallja?
	 – A maga hangját még az óceán túlsó partján is hallják. Nem akarja, hogy megtalálják a lányát?
	 – A maga segítsége nélkül is megtaláljuk. Ki van rúgva!
	 – A segítségemet már igénybe vette – mondtam. – Háromszázötven dollárral tartozik.
	 – Azonnal kiállítom a csekket.
	 – Ne csekkel fizessen. Nekem készpénz kell.
	 Az időt húztam, abban a reményben, hogy Blackwell észre tér, mint ahogyan egyszer már megtörtént. Nem adhattam be a derekam, ugyanakkor nagyon szerettem volna tovább dolgozni az ügyön. Már kezdett oszladozni a homály, és az én szakmámban ez olyasmi, mint az engedni kezdő szerelmes, akit nem lehet otthagyni, még akkor sem, ha ez a szerelem különben gyötrelmes is. ^ – Nincs annyi készpénz itthon – mondta Blackwell. – Be kell váltanom egy csekket a hotelban.
	 – Váltson. Én itt megvárom.
	 – Majd kint vár meg – mondta vészjósló hangon. – Nem akarom, hogy itt szaglásszon. Várhat a kocsijában is.
	 A halion keresztül kimentem a házból, Blackwelllel a nyomomban. ő kifarolt fekete Cadillacjével a garázsból, és elindult lefelé a dombon. Tíz kelletlen percig töprengtem, hogy innen hová menjek.
	 Mindenképpen a Tahoetóhoz kellett volna mennem, de nem szívesen mentem volna a saját időmből. A bús gerlice visszatért a tévéantennára. Mozdulatlanul olyan pózban ült, mint egy címermadár. Huhuztam neki, a galamb visszahuhuzott, és én mindjárt jobban éreztem magam.
	 Egy kis külföldi kocsiban Isobel Blackwell hajtott az országútról a feljáróra. Kiszálltam a kocsimból, és eléje mentem. A napfényben jól látszott, hogy az arca sápadt, de erőt vett magán, és rám mosolygott.
	 – Mr. Archer! Igazán kellemes meglepetés.
	 – Letty nem hívta fel a kórházban?
	 – Korábban eljöttem. Aggódtam Mark miatt.
	 – Nem égészen ok nélkül. Nem sokkal ezelőtt egy ájulást produkált. Aztán meg üvöltőrohamot kapott.
	 – Mark elájult?
	 – Közöltem vele valamit, ami súlyosan érintette.
	 A nő kimászott a kis kocsiból, és rám meredt. – Harriettel történt valami, ugye?
	 – Azt nem tudjuk. De bármikor történhet. Valahol Nevadában kószál azzal az emberrel, aki Damisnek nevezi magát A valódi neve Bruce Campion, és Redwood Cityben körözik a felesége meggyilkolása miatt.
	 Beletelt egy percbe, amíg ezt megemésztette. Aztán a ház felé fordult, és észrevette, hogy a garázs üres. – Hol van Mark?
	 – Lement a hotelba pénzért, hogy kifizethessen. Kirúgott – Mi a csodáért?
	 – Az az érzésem, hogy az ezredesnek is meg nekem is elegünk van egymásból. Túlságosan sokáig voltunk a hadseregben, és különböző szemszögből látjuk a dolgokat: én a hernyóéból, ő meg az istenekéből.
	 – Nem értem.  Maga nem akar tovább dolgozni neki?
	 – Meg kellene kérnie rá. És nem valószínű, hogy erre hajlandó.
	 – Tudom, milyen elviselhetetlen tud lenni – tört ki az asszony. – Mondja el pontosan, mi történt.
	 Lehallgatott egy telefonbeszélgetést, amelyet egy rendőrtiszttel folytattam. Tettem néhány kritikus megjegyzést a Harriettel való bánásmódjáról. Nem tetszett neki.
	 – Ennyi az egész?
	 – Ez csak a felszín. Természetesen az borította ki, amit DamisCampionról közöltem. Nem tudja megemészteni, így hát visszadobta. Azt hiszi, hogy én vagyok minden bajának az oka.
	 Az asszony bólintott. – Mindig így viselkedik. És amióta ez az ügy elkezdődött, egyre rosszabb. Aggódom érte, Mr. Archer. Nem tudom, hogyan fogja túlélni.
	 – Én azért aggódom, hogy Harriet élje túl. Tegnap este látták őt és Campiont State Lineban, és néhány renói detektívet már a nyomukba eresztettem. Volna rá esélyünk, hogy elkapjuk a pasast és megmentsük Harrietet, ha folytathatnánk.
	 Szavaimra az asszony egész teste reagált. Retiküljét úgy szorította a melléhez, mintha egy gyermeket védelmezne. – Az a férfi gyilkos, azt mondja?
	 – A rendőrség szerint.
	 Közelebb lépett hozzám. Kezét a csuklómra tette, és búgó hangon szólalt meg, mint egy bús gerlice: – Azt mondta, hogy meg kell kérni magát. Én megkérem. Elfogad az ügyfelének?
	 – Boldogan.
	 – Akkor megegyeztünk. – Keze a csuklómról az ujjaimra csúszott, és megszorította a kezemet. – Engedje meg, hogy én közöljem ezt Markkal. A magam módján, a maga idején.
	 – Rendben van.
	 Bement a házba, kijött, pénzt adott, és ismét bement.
	 Blackwell Cadillacje gördült a feljáróra. Az ezredes kiszállt, és pénzt adott. Már jobb színben volt, és friss whiskyszagot éreztem rajta. Bedobhatott egyet-kettőt a hotelban.
	 Úgy nézett rám, mintha mondani akarna valamit, de nem szólt egy árva szót sem.
	15. fejezet
	Arnie Walters a renói repülőtéren várt. Alacsony, zömök ember volt, már meghaladta az ötvenet: ilyen alakok árulnak holtbiztos tippeket a lóversenypályán. De elsőrangú detektív volt; megvolt benne minden, ami kell hozzá: tisztesség, képzelőerő, kíváncsiság és emberszeretet. Tíz vagy tizenkét éve dolgozott Renóban, és még mindig szegény volt. Nem tudták korrumpálni.
	 State Line felé menet vázolta az ottani helyzetet. Egy Sholto nevű mindenes ezermester, aki a távol levő tulajdonosok megbízásából szemmel tart néhány tóparti házat, az előző este beszélt Harriettel. A lány ment Sholto házához az apja villájának a kulcsáért, és külön megkérte Sholtót, hogy ne mondja meg az apjának, hogy ő ott van.
	 Campion is vele volt, de a kocsiban maradt. A lány kocsija volt. , – Az éjszakát – folytatta Arnie – vagy az éjszaka egy részét a villában töltötték. Néhány piszkos edény van a mosogatóban, látszik, hogy nemrég használták őket. Van néhány arra utaló jel is, hogy visszajönnek, vagy legalábbis úgy tervezik. A férfi a hallban hagyta a bőröndjét. Figyeltetem a házat.
	 – Mi van a lány bőröndjével?
	 – Eltűnt. És a kocsija is.
	 – Ez nem tetszik nekem. Arnie, aki eddig az utat figyelte, most rám nézett. – Te komolyan azt hiszed, hogy azért hozta ide a lányt, hogy elintézze?
	 – Nem zárhatjuk ki ezt a lehetőséget.
	 – Hogy történt az a másik gyilkosság? Amikor a feleségét ölte meg.
	 – Megfojtotta. Részleteket még nem tudok.
	 – Húzott hasznot a nő halálából?
	 – A San Mateói rendőrség szerint nem. Az egyetlen indíték, amit fel tudnak tételezni, összeférhetetlenség vagy valami ilyesmi.
	 Az biztos, hogy kényszerházasság volt, mert a nő már háromhónapos terhes volt, amikor elvette. Renóban házasodtak össze tavaly szeptemberben. Mellékesen ez is azt mutatja, hogy a terep nem ismeretlen Campion számára.
	 – Gondolod, hogy megismétli a dolgot?
	 – El tudom képzelni.
	 – Miféle alak?
	 – Engem megtévesztett.
	 – Ezt még sohasem hallottam tőled, Lew. Legalábbis hangosan még nem mondtad..
	 – Kicsúszott a számon. De nem állítom, hogy rajta vagyok a művészi elme hullámhosszán. Egy komoly szakértő szerint Campion jó festő.
	 – Gondolod, hogy elmebeteg? Sok elmebeteg megbabonázza a csajokat.
	 – Az elmebeteg csajokat – mondtam. – Campionról nehéz megmondani, milyen. Kétszer láttam, mind a kétszer uralkodott magán.
	 Pedig a második alkalommal komolyan provokálták. Harriet apja puskával fenyegette, és ő mokányul állta a sarat. De hát az elmebetegek színészkedhetnek is.
	 – Csak ripacskodhatnak. Tényleg olyan jóképű, amilyennek á személyleírás mondja?
	 – Sajnos tényleg. Hoztam róla egy képet. Nem fénykép, csak egy önmagáról készített vázlat, de van benne annyi hasonlatosság, hogy köröztethetjük. Kérem vissza, ha lefotóztattad.
	 – Természetesen. Szétküldöm a képeket az informátorainknak, és kirakatom a klubokban. Előbb-utóbb csak mutatkozik, ha ezen a környéken bujkál. De, ugye, tisztában vagy vele, hogy már messze járhat ő is, meg a lány is?
	 Csendben robogtunk egy ideig, körülöttünk örökzöld erdők, Aztán a fák egyszer csak kettéváltak, és megpillantottam a tavat. Főidény volt, farmotorok berregtek a délutáni napsütésben. A vízisíelők nagy permetfelhőket csapva furcsa barázdákat húztak a tavon.
	 Nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy a Tahoe vize mély és hideg. Lehet, hogy Harriet már régen odalent van, fekete iszap borítja a mélyben.
	 Az apja villája sűrű fák között állt, egy fagytól repedezett aszfaltút végén. Impozáns' gerendaépület volt, félmagasságig terméskő alapon. A teraszról vaskorlátos betonlépcső cikcakkozott le a part felé.
	 Tömzsi, öreg zsarunak látszó férfi lépett ki a fák közül. Arnie bemutatta: Jim Hanna volt, az ő egyik embere. Mind a hárman bementünk a házba.
	 Campion barna bőröndje a folyosón állt, egy jávorszarvasfej alatt. Utánanyúltam, de Arnie megfogta a kezemet.
	 – Csak időpocsékolás, Lew. Nincs benne semmi, csak festőfelszerelés, borotválkozókészlet meg ócska ruhák. Éhenkórász volt.
	 A nagy utcai szoba szép, rusztikus bútordarabokkal, navajo szőnyegekkel, állatbőrökkel volt berendezve. Á falakról állatfejek néztek le az emberre szomorú üvegszemekkel. A nagy panorámaablak, amelyről Harrietmég Mexikóban mesélt Campionnak, szépen keretezte a kék eget meg a kék tavat. Túlságosan nagy kedvet csinált Harriet a férfinak a házhoz, gondoltam magamban.
	 Átnéztük a többi szobát, aztán az emeleti hat hálószobát is. A matracok csupaszon hevertek, a folyosón egy gardróbszekrény tele volt lepedőkkel, párnahuzatokkal és törülközőkkel. Mind használatlan volt.
	 Arnie és Hanna a házban maradt, én meg a betonlépcsőn lementem a partra. Vonzott a tó, amióta csak megláttam. A lépcső aljától még egy kavicsos sáv vezetett a vízhez.
	 Végigsétáltam a kavicsoson. Motorcsónak verte hullámok fényesítették meg időről időre a köveket. Harrietnek kerestem valami nyomát, mégis megdöbbentem, amikor megtaláltam. Szürke halászhálófoszlánynak látszott, ami a parttól körülbelül ötvenlábnyira, fadarabokon fennakadva lebegett a vízen.
	 Sortra vetkőztem egy fa mögött, és begyalogoltam érte. A víz jéghideg volt a meleg nyári levegő után. Amit a fadarabokon találtam, még jobban megborzongatott. Harriet kalapja volt, kis fátyol lebegett rajta a napsütésben.
	 Fogtam, és bal kezemmel kitartva a vízből visszaúsztam vele a partra. Ott felfedeztem, hogy a kalapon más is van, nemcsak a fátyol. A nedves selyembélésen egy körömnyi alvadt vérfolthoz körülbelül hat hüvelyk hosszúságú, vékony hajtincs volt tapadva. Szőke, egyenes szálú, mint Harrieté.
	 Felöltöztem, a hidegtől elnehezült lábakkal felcaplattam a villába, és megmutattam Arnieéknek, hogy mit találtam.
	 Arnie halkan füttyentett egyet. – Úgy látszik, későn érkeztünk.
	 – Ezt még bizonyítani kell. Laboratóriumi vizsgálatra van szükség.
	 – Meg kotrásra. Ez nem a mi területünk, de meglátom, mit tehetek. Visszajössz velem a városba?
	 – Beszélnem kell Sholtóval. A közelben lakik?
	 – Két mérföldre innen, a State Line felé vezető úton. Elviszlek.
	 Sholto doboz alakú kis háza egy tisztáson állt, eléggé távol az úttól. Csirkék kapirgáltak körülötte. A fiatalasszony egy babával a karján nyitott ajtót, a szoknyájába meg egy nagyobbacska gyerek csimpaszkodott. Hátralökte a haját, és szélesen Arniera mosolygott.
	 – Hank a ház mögött van, Mr. Walters. Ládát csinál a nyulaknak.
	 Jöjjenek keresztül a házon, ha tetszik.
	 Egy harmadik gyerek, nyolckilenc éves kislány képregényt olvasott a konyhaasztalnál, és szalmaszálon csokoládét szívott. Pucér lábujjait begörbítette a dupla élvezettől. Üres tekintettel nézett ránk, nem voltunk számára élők a könyv figuráihoz képest. Különösen megfigyeltem ezt a gyereket, mert kenderhaja ugyanolyan színű volt, mint Harrieté.
	 Egy tizenkét év körüli fiú segített az apjának a hátsó udvarban.
	 Vagyis a bakon keresztbe rakott deszka végén ült, amelyet az apja fűrészelt. Sholto szikár, meghatározhatatlan korú ember volt, fakó kék farmernadrágjában szinte nem is volt feneke. Napszítta ráncai közt galambkék volt fürkésző tekintetű szeme.
	 – Helló, Mr. Walters. Megtalálta a lányt?
	 – Még nem. Bemutatom a kollégámat, Lew Archert. Szeretne néhány kérdést feltenni magának.
	 Sholto letette a fűrészt, és felém nyújtotta széles, kemény kezét.
	 – Ki velük.
	 – Mielőtt elkezdik – mondta Arnie –, mutatok magának egy képet, Henry.
	 Elővette Campion önarcképét, amelyet magával hozott a kocsiból.
	 – Ezt az embert látta Harriettel?
	 – Igen, úgy néz ki, mint ő. De mintha valami fura lenne a szemével. Mért nagyobb az egyik, mint a másik?
	 – Így rajzolta le – mondtam. – O maga rajzolta?
	 – Igen.
	 – Miért csinálta ezt a szemével? Így kancsalnak látszik. Valójában egészen jóképű pasas.
	 Arnie kivette a képet a kezéből. – Köszönöm, Henry. Csak biztos akartam lenni a dologban.
	 – Szélhámos a fickó?
	 – Van priusza – mondtam. – Talán jó lenne, ha beküldené a fiút.
	 – Nem akarok bemenni.
	 – Befelé – mondta Sholto.
	 A fiú leszállt a deszkáról, és elindult. Arnie bekísérte a házba, és kurta kézmozdulattal jelezte, hogy kezdhetjük. Sholto szólalt meg előbb: – Remélem, nem történt baj Miss Blackwelllel. Ideges kis hölgy, ijedős, mint egy kiscsikó.
	 – Ideges volt az este, amikor beszélt vele?
	 Fél lábát feltette a bakra, és a térdére könyökölt. – Úgy vettem észre. Azt hiszem, főleg az apja miatt volt ideges, tudja, hogy kettesben vannak a villában a fiatalemberrel. Pedig joga volt hozzá, ezt mondtam Mr. Waltersnek is. Megnyugtattam a kisasszonyt, hogy egy szót sem szólok az apjának. Különben lakott a villában már máskor is, amikor az apja nem volt itt.
	 – Férfiakkal?
	 – Azt nem tudom. Ez volt az első férfi, akit idehozott, legalábbis akit én láttam. Mit terveztek ezek ketten?
	 – Arról beszéltek, hogy összeházasodnak.
	 – Tényleg?
	 – Meglepi?
	 – Csak azért, mert sohasem gondoltam a lányt férjhezmenős fajtának. Van egy húgom, Portervilleben tanítónő, az is ugyanilyen.
	 Még mindig otthon van.
	 – Miss Blackwell már nincs. Hogy voltak ezek ketten egymással, amikor látta őket?
	 – Nem láttam őket együtt. A lány egyedül jött az ajtóhoz a villa kulcsáért. A pasas a kocsiban maradt. – Sholto hátratolta a sapkáját, és megvakarta szeplős haja tövét. – Aztán egy darabig még mind a ketten a kocsiban ültek. A feleségem szerint veszekedtek.
	 – Maga hallott belőle valamit?
	 – Nem szoktam hallgatózni – felelte sértődötten. – Különben is be volt kapcsolva a rádió.
	 – A felesége hallott belőle valamit?
	 – Kellett hogy halljon, különben honnan tudná, hogy veszekedtek? – Felemelte a hangját. – Molly!
	 A nő megjelent a hátsó ajtóban, karján a babával. A szoknyája mögül a tizenkét éves kukucskált ki.
	 – Mi van, Hank?
	 – Tegnap este, amikor Miss Blackwell idejött a kulcsért, és utána ott ültek a kocsiban, te hallottál valamit abból, amit beszéltek?
	 – – Igen. Mondtam neked, hogy civakodtak.
	 – Megütötte a férfi a lányt? – kérdeztem.
	 – Olyasmit nem láttam. Csak szóban folyt a vita. A lány nem akart a villába menni, a pasas meg igen.
	 – A  lány nem akart menni?
	 – Azt mondta. Azt mondta, hogy a férfi ki akarja őt használni, vagy valami, meg hogy visszaél a szerelmével. A férfi azt mondta, hogy nem. Azt mondta, hogy kihívja a… a végletét?
	 – Végzetét?
	 – Azt, a végzetét. Azt mondta, hogy kihívja a végzetét, vagy valami ilyesmit. Nem tudom, mire gondolt, amikor ezt mondta. Magas volt nekem, amit beszéltek.
	 – Milyen volt a férfi hangja? Izgatott?
	 Nem, nyugodt volt és közömbös. Inkább a lány volt olyan hisztis.
	 – Megfenyegette a férfi a lányt, Mrs. Sholto?
	 – Nem mondanám. Inkább nyugtatgatta. Amikor elhajtottak, már nyugodt is volt a lány.
	 – Ki vezetett?
	 – A férfi.
	 – Hánykor hajtottak el?
	 Nem tudom. Rossz az óránk. Mikor veszel már egy új órát, Hank?
	 – Szombaton.
	 – Remélem – mondta derűsen az asszony, és visszavonult a házba.
	 Sholto felém fordult. – Már majdnem este volt, amikor elmentek innen. Szerintem úgy nyolc óra lehetett. Nem tudtam, hogy nincs rendjén valami, különben telefonáltam volna a lány apjának. Gondolja, hogy a fickó csinált vele valamit?
	 – Van némi bizonyíték, ami erre mutat. Kalapot viselt Miss Blackwell, amikor tegnap este látta?
	 – Igen, egy fátylas kis kalapot. Felfigyeltem rá, mert errefelé a lányok nemigen viselnek kalapot.
	 – Épp most találtam meg a kalapját a tóban – mondtam. – Vérnyom és hajszálak vannak rajta.
	 A szeme majdnem eltűnt sűrű ráncai közt.
	 – Az a férfi, aki vele volt, Campion, két gyilkosságban is részes.
	 Az egyik áldozat a felesége volt. A lánykori neve Dolly Stone volt, és tavaly nyáron állítólag itt töltött némi időt. Hallott valaha Dolly Stoneról vagy Dolly Campionról?
	 – Nem, uram. Nem én.
	 – És Quincy Ralph Simpsonról?
	 – Mondja csak még egyszer.
	 – Quincy Ralph Simpson. A felesége azt mondta nekem, hogy néhány hónappal ezelőtt Simpson is itt volt.
	 – Igen – mondta fontoskodva Sholto. – Ismertem Ralphot.
	 Blackwelléknél dolgozott egy darabig, azt hiszem, májusban. Az ezredes korán kinyitotta a villát az idén, már áprilisban. Azt mondta, meg akarja mutatni az új asszonykájának, hogyan érkezik a tavasz. – Égy kis szünetet tartott, a lenyugvó napot nézte. – Történt valami Ralph Simpsonnal?
	 – Ő a másik gyilkosság áldozata. Nem tudjuk biztosan, hogy Campion ölte-e meg, de nagy a valószínűsége, hogy ő. Mit dolgozott Simpson Blackwelléknél?
	 – Szakácskodott és mosogatott, amíg itt volt. Nem sokáig.
	 – Miért nem?
	 Sholto belerúgott az egyik bakba. – Nem szeretek halott emberről rosszat mondani. Azt beszélték, hogy Ralph ellopott valamit. Én nemigen hittem el ezt, lehet, hogy Ralph bolondja volt a szerencsejátéknak, de ettől még nem volt tolvaj.
	 – Szerencsejátékos volt?
	 – Igen, nem tudott felállni a játékasztaltól. Azt hiszem, eljátszotta minden pénzét, azért ragadt itt, aztán bármilyen munkát kénytelen volt elvállalni, ami adódott. Csak kellett valami okának lenni, hogy szakácsnak szegődött olyan jó eszű fiatalember létére. És most azt mondja, hogy halott mondta némileg rosszallóan.
	 – Jól ismerte őt, Mr. Sholto?
	 – Dumáltunk egypárszor, amikor javítottam valamit a villában.
	 A konyhai linóleum feljött egy darabon, és össze kellett illesztenem.
	 Ralph Simpson kedves fickó volt, tele volt elképzeléssel.
	 – Milyen elképzeléssel?
	 – Mindenfélével. Az űrutazásról, az atombombáról, mindenről volt véleménye. Az újjászületésről meg a másvilágról. Nagyon okos volt. Volt egy szisztémája, hogyan fossza ki a játékasztalt, ahhoz próbált tőkét szerezni.
	 – Hogyan?
	 – Azt nem mondta.
	 – Mi az, amit állítólag ellopott Blackwelléktől?
	 – Nem tudom. Konkrétan sosem hallottam.
	 – Kitől hallotta?
	 – Kitótól. Inas egy másik villában. De ezekben a keletiekben nem mindig lehet megbízni.
	 – Azért szeretnék beszélni Kitóval.
	 – Már nincs itt. A család a múlt hónapban bezárta a nyaralóját, és visszament Friscóba.
	 – Tudja a friscói címüket?
	 – Fel van írva bent a házban.
	 – Megmutatná nekem?
	 Bement, és kihozott egy borítékot, amelynek a hátuljára gyerekes írással egy belvederei cím volt írva. Felírtam a noteszomba.
	 – Van valami, amit még tudna mondani Simpsonról?
	 – Nem jut eszembe semmi.
	 – Ismer valaki mást, aki tudna?
	 – Hát volt egy barátnője. Nem lenne szép beköpni a feleségének.
	 Nekem nem is említette, hogy felesége van. Azt hittem, legényember.
	 – Ennek most már nincs sok jelentősége – mondtam, és golyóstollamat a nyitott noteszomhoz tartottam. – Mi a barátnő neve?
	 – Ralph őzikének hívta. Nem tudom, mi volt a rendes keresztneve. Ralphfal láttam néhányszor a klubokban, meg egyedül is egyszer-kétszer. – A ház felé pillantott, és hozzátette: – Én nem játszani járok oda. Nem engedhetem meg magamnak, a család miatt. De szeretek ott állni, és nézni az izgatott játékosokat. – Le tudná írni a lányt?
	 – Csinos kis jószág. Tényleg hasonlít egy igazi őzikére… Olyan nagy, barna szeme van.
	 – A haja színe?
	 – Vörösésszőke.
	 Ez nem volt valami komoly támpont. Vörősesszőke pipik tömegével kószálnak a Tahoe partján.
	 – Azt mondja, hogy kicsike?
	 – Igen, úgy öt láb kettő vagy három hüvelyk lehet. – Vállmagasságig emelte a kezét. – Ez nőben kicsi.
	 – Miből él?
	 – Nem tudom, hol dolgozik, s hogy dolgozik-e egyáltalán. – Lehet, hogy már nincs is itt. Váltakozó itt a nép. Jönnek, aztán mennek.
	 Én már évek óta itt lakom, Portervilleből jöttem, amikor State Line még csak egy pihenőhely volt az út mellett.
	 – Mikor látta utoljára őzikét?
	 – Vagy két hete, úgy emlékszem, a  Solitaireben. Egy öregebb pasassal volt, fizettetett vele, meg játszottak az automatákon. Legalábbis Őzike játszott. A pasas vette neki az ezüstdollárokat. Igen, egészen biztos, hogy a  Solitaireben volt.
	16. fejezet
	Sholto letett a klub előtt, és eldöcögött a teherautóján. State Line főutcája egy unalmas határ menti település és egy jó hangulatú karnevál keveréke. Innen nézve a tó is mesterségesnek látszott, mintha az emberek keverték volna azt a különleges kék árnyalatot, aztán körülrakták volna a vizet papírmasé hegyekkel. Ebben a díszletben nehéz volt elhinni, hogy halál is létezik.
	 Bementem a klubba, ahol a késő délutáni páciensek szórakoztak (ha ugyan lehet a szerencsejátékosokra azt mondani, hogy szórakoznak). Szuggerálták a kártyákat vagy a kockát, hízelegtek és fogadkoztak, mint a bűnösök, akik az éghez esedeznek egy kis könyörületért. Görcsösen rángatták a „félkarú banditák” fogantyúit, mintha a gépek komputerek volnának, amelyek választ adhatnak kérdéseikre: öregszem? Sikertelen vagyok? Éretlen? Szeret a nő? Miért gyűlöl ez a férfi? Csak egyszer trafálj el engem, te Főnyeremény, árassz el élettel, szabadsággal, boldogsággal!
	 Rengeteg férfi és néhány nő ült a bárpult körül. Megvártam, amíg az egyik túlterhelt csaposnál sorra kerülök, és megkérdeztem, hol az ügyeletes biztonsági tiszt.
	 – Egy perccel ezelőtt láttam Mr. Toddot. – Körülnézett a nagy teremben. – Ott van, azzal a kalapos pofával beszélget.
	 Elindultam az automaták közt. Todd atlétakülsejű férfi volt, nyitott nyakú inget viselt. Haja, szeme acélszürke, arca humánus. A másik pasas fehér, felhajtott karimájú Stetsont viselt, kövér volt, részeg és dühös, őt kirabolták, az automaták csalnak, az igazgatósággal akar beszélni, neki befolyása van a kormányzónál.
	 Todd szelíd határozottsággal a kijárathoz tessékelte. Én is kiléptem Todd után a nyüzsgésből, és megmutattam neki az engedélyemet. Mosolyogva adta vissza.
	 – Én is dolgoztam a Kaliforniai Közúti Járőrszolgálatnál. Keres valakit?
	 – Több embert is. – Teljes személyleírást adtam Campionról és Harrietről.
	 – Nem hiszem, hogy láttam volna őket, legalábbis együtt nem.
	 De nem vagyok biztos benne. Túl nagy itt a forgalom.
	 Néha már azt hiszem, hogy ez egy olyan útszűkület, amelyen egyszer az egész országnak át kell haladnia. Előbb vagy utóbb. – Tekintete még mindig a részeget követte, aki a gyér forgalomban átdülöngélt az utcán.
	 – Akkor kérdezek valami könnyebbet – mondtam. – Ismer egy lányt, akit őzikének vagy minek hívnak? Kis termetű állítólag, szép barna .szeme van, és sápadtszőke haja. Többször is látták ebben a klubban.
	 Todd érdeklődése megélénkült: – Mit akar tőle?
	 – Néhány kérdést tennék fel neki. Ismert egy férfit, akit meggyilkoltak Kaliforniában.
	 – Ő is benne van a dologban?
	 – Nincs rá okom, hogy ezt higgyem.
	 – Akkor jó. Mért kedves kölyök.
	 – Ismeri?
	 – Persze. Meg szokott itt fordulni. King a vezetékneve, hacsak nem ment újból férjhez.
	 – Ma nem volt itt?
	 – Még nem. Napközben valószínűleg alszik.
	 – Hol?
	 – Olyan jól nem ismerem. Régebben egy kozmetikai szalonban dolgozott, itt lejjebb az utcában. Próbálja meg ott. A bal oldalon, két háztömbnyire. Meg fogja találni.
	 Nyugat felé mutatott, Kalifornia irányába. Arra indultam. Elmentem néhány nagy játékkaszinó mellett, üres szupermarketekre emlékeztettek. Kezdett esteledni.
	 Marie  Salon de Parisja zárva volt. Bekopogtam az üvegajtón.
	 Kis idő múlva termetes nő bukkant elő a hátsó helyiségből, és tipegett felém a félhomályos üzlethelyiségen át.
	 Felgyújtotta a villanyt, mielőtt ajtót nyitott. Frizurája giccses napnyugtát idézett, göndör tincsei mélyen a homlokába hulltak, mesterségének legalábbis kétes reklámja gyanánt. Meleg parfüm és női illatfelleg hömpölygött vele.
	 – Egy King nevű hölgyet keresek. Az őzikét.
	 – Nem maga az első. De remélem, az utolsó. Mrs. King már nem dolgozik itt.
	 – Hol tehetném rá a kezem?
	 Rossz helyen szellemeskedtem. Táskás szemeivel hidegen mért végig, a kezemet is, amelyet Mrs. Kingre szeretném tenni. Újra próbálkoztam. – Ugyanis detektív vagyok…– Bajba került? – kérdezte reménykedve.
	 – Csak az egyik barátja, de a lehető legnagyobb bajba, Meghalt.
	 Ledöfték egy jégcsákánnyal.
	 Vészjóslóan csillant a szeme; – Miért nem mondta mindjárt? Jöjjön be. Megadom King címét.
	Őzike ugyanazon az úton, kábé egy mérfölddel nyugatabbra lakott egy bérházban. Gyalog indultam el, de útközben egy benzinkútnál észrevettem egy kölcsönzőtáblát. Béreltem egy Fordot, szemre újnak látszott, fülre már korosabbnak.
	 A bérház, egy U alakú, kétszintes, motelszerű épület átmeneti szállásnak hatott. Az U két szára, nyitott végével az utca felé, a lakók parkolóját fogta körül. Behajtottam, és az egyik fehér jelzésen hagytam a Fordot.
	Őzike lakása a huszonhetes volt, az emeleten. Felmentem a külső lépcsőn, majd végig a vaskorlátos gangon az ajtajáig. Bent egy női hang bluest énekelt. Nem volt olyan jó, hogy lemez legyen, és nem volt alatta kíséret.
	 Amikor kopogtam, az ének abbamaradt, őzike megjelent az ajtóban, az arca még szelíd és lágy volt; az énekléstől. Barna szemében zavart ártatlanság. Talán a teste zavarta, meg az, amire használta.
	 Telt és puha volt ez a test a pulóver alatt, mint egy túl gyorsan érett gyümölcs. Elém tárta, hogy vegyem csak szemügyre, és félprofi hangon megszólalt: – Helló. Éppen a bluesstílusomat csiszolgattam.
	 – Hallottam. Szép hangja van.
	 – Mindenki azt mondja. Csak az a baj, hogy itt állati a konkurrencia. Idehoznak olyan sztárokat, akiknek már lemezük van.
	 Ez nem tisztességes eljárás az itteni tehetségekkel.
	 – Maga itteni lány?
	 – Ez a harmadik idényem. A harmadik mesés idény. Veterán vagyok.
	 – És énekes szeretne lenni?
	 – Akármi – mondta. – Akármi, csak kikerüljek ebből a hajszából. Nincs valami ötlete?
	 Készen állt a szokásos szövegem, amelyet nagyravágyó sztárjelölteknek és fészkükből kiröppenni készülő csalogányoknak szoktam nyomni, szóval azoknak a lányoknak, akik be akarnak törni a mennyországba: Hollywoodból vagyok, ismerem a filmeseket, segíthetek. De a zavart ártatlansága visszatartott.
	 – Próbálkozni kell.
	 Gyanúsan nézett rám, mintha nem ezt a végszót várta volna.
	 – Küldte valaki?
	 – Ralph Simpson.
	 – Nocsak! Nem hallottam Ralphról már legalább két hónapja. – Gyors táncosnőmozdulattal félreállt. – Jöjjön, meséljen róla.
	 Garzonlakása volt, a rekamiét nem vetette be, hordozható lemezjátszója nyitva volt. Az öltözőasztalon krémek, tégelyek, parfümös üvegcsék és olcsó, papírkötésű regények, borítóikon hozzá hasonló fiatal lányok képével. A falinaptár még áprilist mutatott.
	 Leültem a rekamiéra. – Mikor hallott utoljára Ralphról?
	 – Két hónapja, ahogy mondtam. Nálam töltötte az éjszakát – folytatta rutinosan –, május közepe körül lehetett. Akkor vesztette el az állását, és nem tudott… nem volt hova mennie. Én adtam neki kölcsön reggel a buszra, és azóta nem láttam.
	 – Bizonyára jó barátja.
	 – Nem úgy, ahogy gondolja. Ralph és én úgy vagyunk, mint a testvérek. Gyerekkorunktól fogva együtt csavarogtunk San Franciscóban. Olyan volt, mintha a bátyám lett volna. Különben sem vennék el egy nős embert a feleségétől.
	 De azért úgy állt ott előttem, mint aki mégis megpróbálná, képese rá.
	 – Én nem vagyok nős – mondtam.
	 – Éppen ezen morfondíroztam. – Mellém ült, olyan közel, hogy éreztem a teste melegét. – Maga nem úgy beszél, mint egy nős ember, de nem is úgy néz ki, mint egy agglegény.
	 – Egyszer volt feleségem. Körülbelül olyan volt, mint maga.
	 – Hogy hívták?
	 – Elfelejtettem. – Túl sok fájdalmat hozott volna felszínre az a név.
	 – Nem hiszek magának. Mi történt a feleségével? – Barna szeme úgy fürkészte az arcomat, mintha azt hinné, a jövendőjét készülök megjósolni.
	 – Nem történt vele semmi rossz. Elhagyott, de ez nem volt rossz neki. Nekem volt rossz. Aztán férjhez ment valaki máshoz, gyermekeket szült, és azóta is boldogan él, ha meg nem halt.
	 Bólintott, mintha a történet happy endje akár rá is vonatkozhatna. – Fogadjunk, hogy  magának volt valami nőügye, azért hagyta el.
	 – Elvesztené a fogadást. Rossz sora volt mellettem, de nem egy nő miatt. Meg aztán – mondtam – nem szerette a foglalkozásomat. E pillanatban én sem rajongok érte.
	 – Engem nem érdekel, miből él egy férfi. Az exférjem csak egy bukméker volt, de az sem izgatott. Maga mit csinál?
	 – Detektív vagyok.
	 – Nagyon érdekes. – De a teste megmerevedett, és a tekintete bizalmatlan lett.
	 – Nyugi – mondtam. – Ha olyan detektív volnék, akitől félnie kellene, nem árulnám el magam, igaz?
	 – Én nem félek.
	 – Helyes. Nincs is oka rá. Én magándetektív vagyok Los Angelesből.
	 – Ralphot is érdekli az ilyesmi. Innen ismeri?
	 – Nagyjából. Beszéljünk Ralphról. Tudna mondani valamit arról az állásról, amit elvesztett?
	 – Inas volt, mondjuk így. Vállalt ilyen munkákat, ha nem akadt más. Egy szemétládának dolgozott, fenn a tónál. Nekem is megmutatta a házat egy este, amikor a család nem volt otthon. Klassz ház.
	 – Én is láttam a Blackwell házat.
	 – Blackwell. Igen, ez volt a nevük.
	 – Mennyi ideig dolgozott Ralph Blackwelléknél?
	 – Egy hétig vagy meddig. Nem tartottam szemmel. – Megint az a zavart mosoly. – Elég gondot okoz, hogy magamra ügyeljek.
	 – Miért rúgták ki Ralphot?
	 – Nekem nem mondta, hogy kirúgták. Azt mondta, hogy otthagyta őket, mert már megvan, amit akart. Meg a család különben is visszamegy délre.
	 – Nem értem.
	 – Bezárták a villát, és visszamentek Los Angelesbe, vagy hol laknak. Ralph azt hitte, tovább maradnak, de meggondolták magukat.
	 – Én azt nem értem, mire mondta Ralph, hogy megvan, amit akart.
	 – Azt én sem értem. Ismeri Ralphot, szeret titokzatoskodni.
	 Ralph Simpson, a detektívgyerek. Cuki fiú.
	 – Ralph valami detektívmunkát végzett Blackwelléknél?
	 – Azt mondta. De nem hiszem el mindig száz százalékig, amit Ralph mond. Szeret moziba járni, és néha összekeveri azt, amit a filmeken lát, azzal, amit csakugyan ő csinál. – Elnéző pillantást vetett az öltözőasztalon heverő könyvekre, és hozzátette: – Néha én is ugyanígy vagyok á regényekkel. Izgalmasabb így az élet.
	 Nem hagytam eltérni a tárgytól: – Mesélje el, mit mondott Ralph.
	 – Tudom is én… nincs valami jó memóriám. Ahogy beszélt, összevissza, bele volt kavarva minden, hogy Dollyval milyen tragédia történt. Az nagyon megrázta Ralphot. Nagyon szerette Dollyt.
	 – Arról a Dollyról beszél, aki Bruce Campion felesége volt?
	 Olyan hangosan kérdeztem ezt, hogy őzike a szoba túlsó sarkába menekült. Védekező pozitúrában állt meg az öltözőasztalka mellett.
	 – Nem volna szabad így kiabálnia egy lányra. Ne felejtse el, hogy szomszédaim is vannak. A gondnokság úgy is fúj rám: .
	 – Bocsásson meg, Őzike. Nagyon fontos a kérdés.
	 – Fogadjunk, hogy Dolly meggyilkolása ügyében nyomoz, igaz?
	 – Igaz. Ralph is ezt csinálta?
	 – Azt hiszem, azt szerette volna. De Ralph nem nagy kombinátor. Ideje volna, hogy valaki, aki nem amatőr, csináljon valamit az ügyben. Dolly édes kölyök volt. Nem szolgált rá a halálra.
	 Felnézett az alacsony mennyezetre, szeme könnybe lábadt.
	 – Borzasztó világ ez.
	 – Hát igen, vannak benne borzasztó emberek. Ismeri Bruce Campiont?
	 – Azt nem mondanám, hogy  ismerem.  Ralph kivitt egyszer hozzájuk, amikor Campion még együtt volt Dollyval. Dolly akkoriban bolondult érte. Úgy járt utána, mint egy pudlikutya.
	 – Campion hogy bánt vele?
	 – Rendesen. Tulajdonképpen nem nagyon törődött vele. Szerintem csak azért tartotta magánál, mert szüksége volt egy modellre.
	 Engem is megkért, hogy álljak neki modellt. De megmondtam neki, hogy olyan mélyre még nem süllyedtem, hogy mocskos képeknek álljak modellt.
	 – Mocskos képeket festett?
	 – Én azt szűrtem le a beszédjükből. Dolly mondta, hogy leveteti vele a ruháit. – Orrlyukai kitágultak a jogos felháborodástól. – Én csak egyetlen elfogadható okot tudok, amiért egy lány levetkőzik egy férfi előtt.
	 – Miért vette feleségül Campion, ha csak modell kellett neki?
	 – Ó, többet is akart. A férfiak mindig akarnak többet is. Meg különben is muszáj volt elvennie. Teherbe ejtette.
	 – Ezt Dolly mondta el magának?
	 – Nem kellett mondania. Látszott már, amikor Ralphfal náluk voltunk.
	 – Emlékszik, rá, hogy ez mikor volt?
	 – A múlt nyár vége felé, augusztus végén, vagy szeptember elején. Még nem voltak összeházasodva, de beszéltek róla, legalábbis Dolly. Ralph hozott magával egy üveg italt, és ittunk a boldogságukra. Nem sokat használt, igaz? Dolly halott, a másiknak meg szökni kell. – Megérintette a vállamat. – Tényleg megölte?
	 – Minden bizonyíték ellene szól.
	 – Ralph azt mondta, hogy ez nem igaz. Azt mondta, van más bizonyíték is, de a zsaruk visszatartják. Lehet, hogy igazat mondott, de az is lehet, hogy megint valamilyen filmnek a bűvöletében mondta.
	 Ezt Ralphnál sohasem lehet tudni, különösen, ha valamelyik bárátjárói van szó. – Nagyot sóhajtott.
	 – Mikor mondta ezt Ralph?
	Őzike a vállamra tette a kezét, és leült mellém. – Az utolsó éjjel, amikor itt volt. Fent maradtunk, és sokáig beszélgettünk, miután hazajöttem.
	 – Elmondta magának, hogy mi az a másik bizonyíték?
	 – Nem. Mintha bevarrták volna a száját. Titokzatoskodott.
	 – Mutatott valamit magának?
	 – Nem.
	 – Mit vitt magával, amikor elment innen?
	 – Csak a ruhát, amiben ideérkezett. Amikor idejött, nem tervezte, hogy itt marad, de aztán megkapta azt az állást. – Habozott. – Majdnem elfelejtettem a csomagot. Idehozta azt a csomagot egykét nappal azelőtt, hogy az állása megszűnt. Azt mondta, nem szabad kibontanom. De  kitapogattam.  Úgy éreztem, ruhanemű van benne.
	 – Miféle ruhanemű?
	 – Nem tudom. Ilyen nagy csomag volt. – Széttárta a karját. – Próbáltam kérdezni róla Ralphot, de nem beszélt.
	 – Gondolja, hogy lopott holmi volt?
	 A fejét rázta. – Dehogyis. Ralph nem tolvaj.
	 – Milyen ember?
	 – Azt hittem, ismeri.
	 – Nem olyan jól, mint maga.
	 Egy kis gondolkodás után válaszolt: – Én bírom Ralphot. Nem akarom kritizálni. Sok jó ötlete van. Csak az a baj, hogy egyiket sem csinálja végig. Mindig változtat rajtuk, mert nem tudja eldönteni, hogy mi akar lenni. Emlékszem, még amikor gyerekek voltunk, Ralph mindig arról beszélt, hogy ő majd nagy bűnügyi jogász lesz.
	 De aztán még a középiskolát sem járta ki. És mindennel így volt, egész életében.
	 – Ő mióta ismerte Campiont?
	 – Régóta – mondta. – Tíz éve, vagy még több is. Azt hiszem, együtt katonáskodtak Koreában. Beszéltek Koreáról aznap, amikor Ralph kivitt a házikóba.
	 – Engem érdekelne az a házikó. Oda tudna találni még egyszer?
	 – Most?
	 – Most.
	 Az öltözőasztalon álló műbőr tokos útiórára nézett. – Randevúm van. Az illető bármelyik pillanatban itt lehet.
	 – Küldje el.
	 – Nekem lakbért kell fizetnem, jóember. Különben sem fogja ott találni Bruce Campiont. Csak egy ideig lakott a házikóban tavaly nyáron. Valaki odaadta neki, hogy használja.
	 – Akkor is szeretném látni.
	 – Holnap. Hívjon meg holnap reggelire, és megmutatom, hol van. Igazi vad vidék a tónak az az oldala. Vesz egy pár szendvicset, és piknikezhetünk.
	 – Én az esti pikniket szeretem.
	 – Csakhogy randevúm van.
	 – Mennyire számít az illetőtől?
	 Összevonta a szemöldökét. – Én nem így gondolok erre. Adnak pénzt, hogy játszhassak, a többi az én dolgom, senki sem mondja, hogy mind el kell szórnom.
	 – Akkor úgy kérdem, hogy mennyit ér néhány óra az idejéből.
	 Hunyorított ártatlan szemével. – Húsz jó lesz? – mondta. – Meg egy vacsora?
	 Elindultunk a bérelt Forddal egy északra leágazó mellékúton, egyre sűrűbb erdőn keresztül. A fák tetejének sötét, cikcakkos vonala felett majdnem annyi volt a csillag, mint amennyit Mexikóban láttam. Hűvösödni kezdett, a lány közelebb húzódott hozzám.
	 – Kapcsolja be a fűtést, legyen szíves… uram. Még a nevét sem tudom.
	 – Lew Archer. – Bekapcsoltam a fűtést.
	 – Szép név. A valódi neve?
	 – Természetesen nem. A valódi nevem Natty Bumpo.
	 – Ugrat.
	 – Szabad országban élünk.
	 – Létezik ilyen Natty… hogy is hívják?
	 – Bumpo. Egy könyvben szerepel. Remek vadász és remek nyomkereső.
	 – És maga?
	 – El tudok sütni egy puskát, de ami a nyomkeresést illeti, az nekem városokban megy igazán.
	 – Emberek után nyomoz?
	 – Emberek után.
	 Közelebb húzódott. – Van fegyvere?
	 – Több is, de velem egy sincs. Bár lenne.
	 – Gondolja, hogy Campion kint rejtőzik a házikóban?
	 – Elképzelhető, és veszélyes is lehet.
	 Idegesen felvihogott. – Meg akar ijeszteni. Én inkább olyan nyámnyilának láttam, azzal a kis barettel a fején, meg az egész művészkedő szövegével.
	 – Nem nyámnyila. Valami sokkal bonyolultabb.
	 – Ezt hogy érti?
	 – Ideje, hogy megmondjam, Őzike. Dolly nem az egyetlen, akit megöltek. Ralph Simpsonba májusban beleszúrtak egy jégcsákányt, röviddel azután, hogy maga utoljára látta. Campion az első számú gyanúsított.
	 Hirtelen nagyot lélegzett, és visszatartotta. Éreztem, hogy teste az oldalamhoz feszül. Lélegzete a szavaival együtt szakaszosan tört ki belőle.
	 – Bizonyára téved. Lehet, hogy Bruce Campion a feleségét megölte, azt sosem lehet megmondani előre, hogy egy férfi mit fog csinálni a feleségével. De Ralphfal sohasem csinálna ilyet. Ralph bálványozta, őt tartotta a legnagyobbnak.
	 – És Campion hogyan érzett Ralph iránt?
	 – Szerette.  Jól kijöttek egymással. Ralph büszke volt, hogy egy igazi művész a barátja. Ő is szívesen lett volna olyasmi. – Ismerek néhány művészt. Nehéz barátok tudnak lenni.
	 – De nem vágnak jégcsákányt az emberbe. – Most először ütötte szíven a lányt a teljes jelentése annak, amit mondtam. Éreztem, ahogy a borzongás végigfut a testén. – Ralph tényleg meghalt?
	 – Láttam a hullaházban. Sajnálom, őzike.
	 – Szegény Ralph. Most már sohasem lesz belőle sikeres ember.
	 Csendben suhantunk egy darabig. Őzike szinte hangtalanul sírni kezdett. Egyszer megszólalt a sötétben: – Minden barátom meghal.
	 Úgy érzem magam, mint egy öregasszony.
	 A fák között meg-megcsillant a tó, mint a fényes acél, amelyen a végtelenség cseppjei tükröződnek.
	 Mikor bánata alábbhagyott, megszólaltam: – Mondjon még valamit Dollyról.
	 – Mit mondjak? – rekedt volt a hangja. – Idejött tavasszal munkát keresni. Egy ideig pénzt váltott az egyik klubban, de nem volt túl erős oldala a számolás, ezért fogott magának egy pasast. A régi történet.
	 – Csakhogy ezúttal a befejezés volt. más. Jól ismerte?
	 – Nem volt rajta mit ismerni. Falusi lány volt, valami isten háta mögötti helyről. Kicsit összebarátkoztam vele, amikor elvesztette az állását. Aztán Ralph bemutatta Campionnak, és kész.
	 – Azt mondta, hogy Ralph bele volt esve.
	 – így azért nem mondanám. Dolly szép kölyök volt, de Ralph sohasem akart szórakozni vele. Csak egy kicsit támogatni akarta.
	 Dolly eléggé elesett volt. Nem való volt neki itt…– Hová való volt?
	 – Váljon csak, egyszer említette, hogy honnan jött. Valahonnan lentről, a narancsövezetből. Emlékszem, a narancsvirágzásról beszélt.
	 – Citrus Junctionból ?
	 – Igen. Honnan tudja?
	 – Ralphot Citrus Junctionban ölték meg.
	17. fejezet
	A házikó egy kis erdős részen állt, amely az út alatt benyúlt a tóba. A kocsit a bekötő út végén hagytam, Őzikének azt mondtam, hogy maradjon benne, és ne mutatkozzon. Összekuporodott az első ülésen, és ijedt nyusziként bámult ki az ablakon.
	 Elindultam lefelé a kerékvágta ösvényen, csendesen lépkedve, mint Natty Bumpo. Szűrt csillagfény lebegett a sötét fenyőlombok között. A házikó ablakából már jóval határozottabb fénysugár világított.
	 Oldalról közelítettem meg, és benéztem. A kőkandallóban kis tűz égett, előtte egy férfi állt. Nem Campion volt. Beszélt valakihez vagy valamihez.
	 – Edd meg, Angelo. Habzsold. Meg kell tartanod a súlyodat, öregfiú.
	 Úgy láttam, egyedül van, hacsak a homályos túlsó sarokban nem volt valaki a priccsen. Alacsony, sötét hajú ember volt, nyaka vékony, mint egy gyereké. Ujj nélküli piros mellénye alatt kockás inget viselt.
	 Amikor megmozdult, vettem észre, hogy bőrkesztyűs bal kezének ujjain egy fiatal sólyom ül. A férfi valami vöröset tartott a hüvelyk és mutatóujja közt, a barna madár azt tépkedte a csőrével.
	 – Zabálj – mondta a férfi elnézően. – Papa azt akarja, hogy nagy, egészséges fiú légy.
	 Megvártam, amíg a madár végez a vörös ennivalóval, aztán bekopogtam az ajtón. Az alacsony ember félrehúzta a reteszt, és keret nélküli szemüvegén kíváncsian nézett rám. A sólyom pettyes arany szeme egykedvű volt. Számára csak egy másik ember voltam.
	 – Ne haragudjon, hogy zavarom – mondtam mindkettőjüknek. – Úgy tudom, egy Bruce Campion nevű ember itt lakott egy ideig. – A férfi tekintete észrevehetően megkeményedett a szemüveg alatt.
	 Gondos, iskolázott hangon felelte: – Ez igaz. A nyáron, mielőtt Európába mentem, odaadtam használatra a házat Campionnak. Az augusztust és a szeptember egy részét itt töltötte, úgy mondta. Aztán megnősült, és kiköltözött.
	 – Tudja, mi történt vele azután?
	 – Nem. Ez a szabad kutatóévem, és nemigen érintkeztem az itteni barátaimmal. Az egész évet Európában és a KözelKeleten töltöttem.
	 – Campion a barátja?
	 – Csodálom a tehetségét. – Patikamérlegen méricskélte a szavait.
	 – Próbálok hasznára lenni a tehetségeknek, ahol csak tudok.
	 – Látta mostanában Campiont?
	 Úgy láttam, zavarja a kérdés. Az öklén csücsülő sólyomra nézett, mintha a madár választ vagy jóslatot adhatott volna. A sólyom csak ült, nagy, fényes, nyugodt szeme még csak nem is pislogott.
	 – Nem szeretnék udvariatlan lenni – mondta a madaras férfi. – De mindenképpen jobban érezném magam, ha tudnám, van-e joga kérdezgetni engem.
	 – Magándetektív vagyok, és együttműködöm néhány igazságszolgáltató intézménnyel. – Megmondtam a nevem.
	 – Miben működik együtt?
	 – Néhány gyilkosság kinyomozásában. Lehetséges, hogy három is van belőlük.
	 Nyelt egyet, és elsápadt, mintha kinyelte volna arcából a vért. – Ha így van, jöjjön be. Ne törődjön Michelangelóval. Tökéletesen hidegen hagyják az emberek.
	 De amikor beléptem a szobába, a sólyom felröppent. A bőrszíj nem engedte el a lábát, egy helyben csapkodott egy darabig a szárnyával, hajtotta a levegőt az arcomba, mint egy ventillátor. Aztán a gazda az orra alá dugta az öklét, s a madár visszatért a kakasülőjére.
	 Ültünk egymással szemben, köztünk a madár.
	 – Dr. Damis vagyok – mondta. – Edmund B. Damis. A Berkeley egyetemen tanítok, a művészeti tanszéken – sorolta, mint egy bírósági tanú.
	 A foglalkozása révén ismeri Campiont?
	 – Pár évvel ezelőtt ismertem meg Chichagóban. Én docens voltam a Művészeti Akadémián, ő meg hallgató ugyanott. Csodáltam a festését, amint már mondottam, és azóta tartjuk a kapcsolatot. Illetve inkább csak ő tartja.
	 Hűvösen, tárgyilagosan beszélt, tartotta a távolságot.
	 – Campion jó festő, úgy hallottam. Jó ember is?
	 – Nem bocsátkoznék a megítélésébe. Úgy él, ahogy tud. Én a könnyebb utat választottam.
	 – Ezt nem nagyon értem.
	 – Tanítok, hogy megéljek, és vasárnaponként meg a kutatóévem alatt festegetek. Már ahogy. Campion csak a munkájának él. Semmi más nem érdekli – mondta, már korántsem olyan tárgyilagos hangon.
	 – Ez majdnem úgy hangzott, mintha irigyelné.
	 – Majdnem irigylem is.
	 – Kölcsönös lehet az irigykedés, dr. Damis. A második keresztneve nem Burke véletlenül?
	 – De igen. Az apám csodálója volt Edmund Burkenek.
	 – Tud róla, hogy Campion az ön nevét használta álnévként?
	 Burke Damisnek nevezte magát.
	 Bosszúsan kifakadt: – A fene egye meg. Békén hagyhatna már egyszer. Meg a dolgaimat is.
	 – Hogyhogy a dolgait?
	 – Erre a házra gondoltam. Úgy hagyta itt, mint egy disznóólat, amikor ősszel kiköltözött. A múlt héten úgyszólván folyton csak takarítottam. Már nagyon elegem van Bruceból, a rendetlen életéből meg az extra kapcsolataiból.
	 – A nőkre gondol?
	 – Igen. De ebbe ne menjünk bele. Már rég lemondtam róla, hogy kitakarítsam Augiász istállóját.
	 – Én szeretném, ha belemennénk.
	 – Én nem. Mérhetetlenül unom már. Mindegyik este ugyanarra a szadomazochisztikus szabványra készült. Bruce minden nőt úgy tekint, mint az őt megillető zsákmányt.
	 – A zsákmány kicsit erős szó. A sólymát juttatja eszembe.
	 Bólintott, mintha egy mindkettőjüknek szóló bókot nyugtázott volna. A madár mozdulatlanul ült a kezén, mint egy nipp. Átfutott agyamon a gondolat, hogy ez a Damis ugyanúgy van Campionnal is, mint a sólyommal: csak nézi a keret nélküli szemüvegén keresztül, ahogy a két ragadozó kiröppen, és learatja a gyönyöröket.
	 – Ezzel kapcsolatban még azt is el kell mondanom – folytattam – , hogy Campion feleségét két hónappal ezelőtt megfojtották.
	 Campiont körözik a gyilkosság miatt. Tudott erről, dr. Damis?
	 – Dehogy tudtam. A múlt héten repültem haza Olaszországból, és egyenesen ide jöttem. – Falfehér volt, és szinte vacogott. – Nem érintkeztem senkivel.
	 – De Campionnal igen.
	 – Honnan tudja?
	 – Nevezzük intuíciónak. Másként beszélt volna róla, ha egy éve nem látta volna. Nos, mikor és hol találkozott vele?
	 – Ma reggel – mondta leszegett fejjel. – Bruce idejött. A fél tavat körbejárta az éjszaka, rettenetesen nézett ki.
	 – Miért jött magához?
	 – Gondolom, menedékért. Elmondta, hogy bajba került, de nem mondta meg, miről van szó, és esküszöm, hogy a feleségéről sem mondott semmit. Itt akart maradni nálam, de én úgy véltem, hogy az lehetetlen, és nem is tartozom neki ilyen szívességgel. Mindig ő volt az, aki kapott, és én, aki csak adtam. Különben is éppen kritikus időszakhoz érkeztem a sólyom idomításában – simogatta meg a madár hosszú farktollait.
	 – Mikor ment el innen?
	 – Dél körül. Adtam neki ebédet. Természetesen sejtelmem sem volt róla, hogy olyan valakit istápolok, aki a törvény elől menekül.
	 – Hogyan ment el?
	 – Elvitte a kocsimat – mondta Damis szerencsétlenül.
	 – Erőszakkal?
	 – Azt azért nem mondanám. Magasabb, mint én, és… erősebb is.
	 – Levetette maradék büszkeségét, és ettől egészen megfiatalodott. – Brucenak hatalma van fölöttem. Azt hiszem, igaza van magának, titokban irigylem Bruce életmódját, a sikereit a nőknél…– Most már nem kell irigyelnie. Milyen típusú a kocsi?
	 – 1959-es piros Chevrolet kabriolet, a teteje pirosfekete. Kaliforniai rendszáma van, TKU 37964. – Miközben felírtam a számot, hozzátette: 
	– Bruce megígérte, hogy huszonnégy órán belül visszakapom. Tudja, hogy kocsi nélkül itt el vagyok zárva mindentől.
	 – Azt hiszem, kisebb gondja is nagyobb ennél. Majd igyekszem, hogy segítsek visszaszerezni a kocsiját. Akarja, hogy jelentsem be mint lopást?
	 – Nem történt lopás. Bolond voltam, de önként adtam neki kölcsön.
	 – Campion megmondta, hogy miért kell neki a kocsi, vagy hogy hová megy vele?
	 – Nem. – Habozott. – Ha jobban meggondolom, talán mégis utalt arra, hogy hova szándékozik menni. Először ugyanis azt javasolta, hogy ha már nem kell neki a kocsi, a garázsomban hagyja, Berkeleyben. Ez mindenképpen arra utal, hogy abba az irányba ment.
	 – Egyedül volt, amikor idejött és amikor elment?
	 – Igen, egyedül.
	 – Nem mondott valamit a lányról, aki előzőleg vele volt?
	 – Nem említett semmiféle lányt. Nagyon keveset beszélt. Ki az a lány?
	 – Magas, szőke. De lehet, hogy már csak volt az. A neve Harriet Blackwell.
	 – Sohasem hallottam róla. Történt vele valami?
	 – A jelek arra mutatnak, hogy a tó fenekén van.
	 Megdöbbent, és döbbenete átragadhatott az öklén ülő madárra is.
	 A sólyom kiterjesztette szárnyait. Damis a kezével lecsendesítette, aztán megszólalt: – Csak nem azt akarja mondani, hogy Bruce fojtotta vízbe? .
	 – De, valami ilyesmit. Amikor ma reggel idejött, nem látszott rajta dulakodásra valló nyom? Például nem voltak karmolások az arcán?
	 – De igen, össze volt karmolva. És a ruhája is siralmasan nézett ki.
	 – Nedves volt?
	 – Mintha előzőleg nedves lett volna. Egyáltalán, az volt a benyomásom, hogy cudar éjszaka van a háta mögött.
	 – És még cudarabbak várnak rá – mondtam. – Arra az esetre, ha netalán visszajönne, ideküldenénk egy emberünket. Volna ellene kifogása?
	 – Nagyon örülnék neki. Nem vagyok gyávább, mint más, de azért… – Feszengése árulta el a mondat másik felét.
	 – Nem valószínű, hogy visszajön – mondtam bátorítóan. – De jó volna, ha elmondaná, hogy maga szerint hol lenne érdemes keresni.
	 Azonkívül kérném a berkeleyi címét is, hátha tényleg odament.
	 – Nem hagyhatnánk ki a berkeleyi címet? Az anyám lakik ott velem, és nem szeretném őt feleslegesen nyugtalanítani. Biztos vagyok benne, hogy őt nem fenyegeti veszély Campion részéről.
	 – Ő is ismeri Campiont?
	 – Csak futólag, felületesen. Egyszer, vagy két évvel ezelőtt nálunk vacsorázott. Anyámnak egyáltalán nem tetszett, azt mondta, hogy sötét légkör veszi körül Campiont. Abban az időben, és anyám ezt nem is tudta, valami csavargóval élt Sausalitóban. Előtte meg lakott már Carmelban, Santa Barbarában, San Diegóban, Los Angelesben és azt hiszem, még egy csomó helyen. Fogalmam sincs róla, hol kellene kezdeni a keresését. Hacsak – tette hozzá némi gondolkodás után – nem ment a nővéréhez.
	 – Campionnak nővére van?
	 – Igen, de nem valószínű, hogy nála bújik meg. A nő beképzelt, San Franciscói újgazdag, legalábbis Campion szerint. Nem jönnek ki egymással.
	 – Hol lakik a nő San Franciscóban, és mi a neve?
	 – Utána kell néznem. Én sohasem találkoztam vele. Véletlenül van meg a címe, mert Campion oda küldette a postáját, amikor kóborolt.
	 Damis felállt, és a sólyommal együtt a szoba sarkába ment. Az asztalfiókból egy kopott, barna bőrnoteszt vett elő. Visszajött mellém, és a Cig pörgette a lapokat.
	 Bruce Campion volt az első név az oldalon. Alája és köréje különböző címek voltak írva, azokból, a városokból, amelyeket Damis felsorolt. Mindegyik át volt húzva, kivéve egy Menlo Parki címet: c/o Mrs. Thor Jurgensen, Schoolhouse Road 401. Felírtam.
	 – Régebben azt hittem, jó barátok vagyunk – mondta Damis. A sólymot nézte, mintha valami telepátia révén a madár adna a szájába a szavakat. – Aztán az évek során rájöttem, mi a barátságunk indítéka. Csak olyankor hallottam Bruceról, amikor valami kellett neki; vagy ajánlólevél, vagy ha kölcsön akart venni valamilyen holmimat.
	Őszintén megundorodtam attól az alaktól. Remélem, sosem látom többet.
	 Nem kommentáltam. Most már a sólyomhoz beszélt: – Éhes vagy, Angelo? Mit szólnál még egy verébszárnyhoz?
	 Otthagytam, társalogjon csak a hallgatag madarával, és visszavittem Őzikét State Lineba. A klubban egy hanyagul feltálalt  filets mignonst ettünk. A kövér részeg, fején a fehér Stetsonkalappal, még mindiga bárpultnál balanszírozott, ide-oda dülöngélt a magas széken, zavaros szemével a lányokat bámulta, különösen Őzikét, aki a hús mellé elfogyasztott bortól megint Ralphról kezdett beszélni.
	 Hogy Ralph őt mindig magával vitte horgászni a Lunaöbölbe, amikor Őzike kis tinédzser, Ralph pedig nagy kamasz volt. Egyszer ki is mentette San Gregorióban a hullámverésből. Álomszerűek voltak ezek az emlékezések, és már kezdtem azon tűnődni, vajon tényleg nemcsak álmodta-e őket. De nem beszélt tovább, csak annyit mondott: – Nem fogadhatom el a húsz dollárját. Ez a legkevesebb, amit megtehetek Ralphért.
	 – Elfogadhatja…– Nem. Legalább egyszer ne a pénzért csináljak valamit. Komolyan mondtam.
	 – Maga rendes lány, Őzike.
	 – Ne szólítson Őzikének. Nem az a nevem.
	 – Hogy szólítsam?
	 – Sehogy.
	 – Mondja meg az igazi nevét.
	 – Gyűlölöm az igazi nevemet.
	 – Azért mondja csak meg.
	 – Mabel – mondta undorral. – A szüleimnek pont a világ legszimplább nevét kellett adniuk nekem.
	 – Apropó, hol vannak a szülei?
	 – Örökbe adtam őket.
	 – Még az előtt, hogy Őzikére változtatta a nevét?
	 – Ha tudni akarja – mondta –, azon az éjszakán változtattam nevet, amikor King lelépett, és itt hagyott ebben a lebujban. A röhej az, hogy már unom az Őzikét. Azt hittem, sikkes, de most már hülyén hangzik. Nevet kéne változtatnom. Nincs valami javaslata?
	 – Pillanatnyilag nincs.
	 Mosolyogva felém hajolt, az asztal széléhez nyomva keblét. – Menjünk el hozzám, igyunk meg egyet és beszéljünk róla.
	 – Köszönöm, de nekem dolgom van.
	 – Az várhat, nem? Én is randevút sztorníroztam magáért.
	 – És maga túl fiatal is hozzám.
	 – Nem értem – mondta, és zavartan ráncolta össze a homlokát. – Maga nem  öreg. –  Szélsebesen öregszem. – Felálltam és pénzt tettem az asztalra.
	 – Akarja, hogy elvigyem valahova?
	 – Maradok. Ez is olyan hely, mint a többi.
	 Még mielőtt elértem volna az ajtót, láttam, hogy a részeg, stetsonját levéve, csillogó kopasz fejével elindul Őzike felé.
	18. fejezet
	Egy telefonfülkéből felhívtam Arnie Walters irodáját Renóban.
	Ő vette fel a kagylót.
	 – Itt Walters.
	 – Lew Archer vagyok. Új értesüléseim vannak Campionról. Egy piros Chewy kabrioletet vezet…– Tudjuk. – Arnie mély hangon, tempósan folytatta: – Campiont látták Saline Cityben, az egyik ottani motel portásával beszélgetett.
	 Az ügyeletes rendőr kiszúrta, de nem kapta el azonnal. Előbb ellenőrizni akarta a körözvényben, és különben is azt hitte, hogy Campion megszáll a motelban. De mire visszaért, Campion eltűnt.
	 Ez az utóbbi két órán belül történt. Tudsz ennél újabbat?
	 – Jóval előttem jártok. Mi a motel neve?
	 – Travelers, Salina City. A város a Keletiöbölben van.
	 – Mi van Harriettel?
	 – Még semmi. Reggel kezdjük a kotrást. A rendőrségi labor megállapította, hogy a kalapon talált vér B, egyezik a lány vércsoportjával, de ez még nem sokat jelent.
	 – Honnan tudod Harriet vércsoportját?
	 – Felhívtam az apját – mondta Arnie. – Ide akart jönni, de sikerült lebeszélnem róla. De ha az ügy nem oldódik meg hamarosan, botrányt fog csapni.
	 – Én is.
	 Éjfélre Salina Cityben voltam, és megkerestem a Travelers Motelt.
	 A város nyugati részén volt, a kiszáradt sóstavak mellett. Vörös neon világította meg a stukkóhomlokzatot, de nem sikerült álcáznia az épület kopottságát.
	 A rendetlen kis hallban nem volt senki. Rávertem a csengőre a pulton. Egy őszes hajú fiatalember jött elő a hátsó szobából, inge a nadrágján kívül lebegett.
	 – Egyágyast?
	 – Nem szobát kérek. De adhat néhány felvilágosítást.
	 – A gyilkos érdekli?
	 – Igen. Hallottam, hogy beszélt vele. Miről beszéltek?
	 Sóhajtott, és abbahagyta az inge gombolását. – Már mindent elmondtam a zsaruknak. Maguk azt várják, hogy az ember egész éjjel talpon legyen, és ugyanazon a káposztán kérőddzön.
	 Adtam neki egy ötdollárost. Rámeredt, mint a rövidlátó, és eltette. – Oké, ha ennyire fontos. Mire kíváncsi?
	 – Csak arra, hogy mit mondott magának Campion.
	 – Ez a neve? Campion? Ő azt mondta, hogy Damis a neve, és hogy két hónappal ezelőtt itt töltött egy éjszakát. Azt akarta, hogy keressem ki a bejelentő lapját, hogy igazolva legyen.
	 – Csakugyan itt volt két hónappal ezelőtt?
	 – Aha. Emlékszem az arcára. Nagyon jó arcmemóriám van – paskolta meg a homlokát. – Persze nem tudtam biztosra megmondani, hogy mikor, amíg nem néztem a bejelentő lapokat.
	 – És megnézte?
	 – Meg, de neki már mindegy volt. Amíg én ott hge gtul keresgéltem, meglépett. A rendőrség járőrkocsija megállt odakint szokás szerint nyolc körül, és biztosan az ijesztette el.
	 – Meg szeretném nézni a bejelentőlapot.
	 – A zsaruk elvitték. Azt mondták, bizonyíték.
	 – Milyen dátum volt rajta?
	 – Május ötödike, erre emlékszem.
	 Ez tényleg bizonyíték volt. Május ötödikén éjszaka halt meg Dolly Campion.
	 – Biztos benne, hogy az az ember, aki akkor bejelentkezett, ugyanaz volt, mint akivel ma este beszélt?
	 – Ezt kérdezték a zsaruk is. Holtbiztos nem lehetek benne, nem olyan jó a szemem. De nekem ugyanolyannak tűnt, ugyanúgy beszélt is. Bár lehet, hogy hazudott. A nevére is azt mondta, hogy Damis, és most kiderül, hogy hazugság.
	 – Május ötödikén is a Damis név alatt jelentkezett be? Biztos ez?
	 – Mind a ketten így jelentkeztek be.
	 – Mind a ketten?
	 – A nőt nem láttam. A kocsiján jött be azután, hogy a férfi mindkettőjüket bejelentette. Azt mondta, hogy majd a felesége is aláírja, úgyhogy én nem is gondoltam semmit. Úgy hiszem, a nő reggel korán elment.
	 – Honnan emlékszik mindenre, ha nem biztos benne, hogy ugyanaz az ember volt?
	 – Valahogy emlékeztet rá. De amikor elmagyarázta, hogy ő volt, már egészen jól emlékeztem.
	 Ostoba fiatalember volt. Szeme csillogott az ünnepélyes ostobaságtól. Megkérdeztem: – Van valami más, ettől független emléke is május ötödikéről?
	 – A dátum a bejelentő lapon.
	 – Nem lehet, hogy más napon jelentkezett be, de azt mondta, hogy május ötödike van? Vagy az az ember, aki május ötödikén jelentkezett be, nem lehetett valaki más is?
	 Rájöttem, hogy úgy beszélek, mint egy ügyész, aki zavarba akarja hozni a tanút. Az én tanúm kellőképpen meg is volt zavarva.
	 – De lehet – mondta kedvetlenül.
	 – Mondta magának Campion, hogy miért olyan fontos neki a dátum?
	 – Nem. Csak azt mondta, hogy fontos.
	 – Adott pénzt magának?
	 – Nem kellett hogy adjon. Mondtam, hogy segítek neki. Végül is kuncsaft volt.
	 – De csak egyszer látta azelőtt?
	 – Úgy van. Május ötödikén este – mondta csökönyösen.
	 – Hány órakor jelentkezett be azon az estén?
	 – Nem tudnám megmondani. Nem túl későn.
	 – És itt maradt egész éjszaka?
	 – Nem tudom. Nem tartjuk szemmel a vendégeinket. – Akkorát ásított, hogy megszámolhattam volna a plombáit.
	 – Magának mi a neve? – kérdeztem.
	 – Nelson Karp.
	 – Az enyém Archer, Nelson. Lew Archer. Magándetektív vagyok, és meg kell kérnem, hogy adja vissza azt az öt dollárt, amit adtam. Sajnálom. De maga valószínűleg tanú lesz egy gyilkossági tárgyaláson, és ott azt is eskü alatt kell vallania, hogy senki nem adott pénzt magának.
	 Kivette a zsebéből a bankót, és a pultra dobta. – Tudhattam volna, hogy átverés.
	 – Mondtam, hogy sajnálom.
	 – Sokra megyek vele.
	 – Az állam különben is fizet a tanúnak. – Azt nem mondtam meg, hogy milyen keveset, s így Nelson Karp kicsit jobb kedvre derült.
	 – Amikor Campion ma este elment innen, merre indult?
	 – Át a San Mateo-hídon. Hallottam, hogy ezt mondták.
	 – A rendőrök?
	 – Igen. Egy csomót telefonáltak innen. – A falon levő telefonra mutatott.
	 Kiléptem, és elbámultam arra, ahol a sóstó fenekén úgy magasodtak a sórakások, mint megannyi omlékony piramis. Az öböl páráján keresztül elmosódottan hunyorogtak a félsziget fényei. Légvonalban – eszembe jutott a sólyom – alig tíz mérföldre lehettem Menlo Parktól.
	 Visszamentem a hallba, váltottam némi aprót Karpriál, és John Smith néven interurbán beszélgetést kértem Campion nővérével, Mrs. Jurgensennel. Tizenhármat csengett ki a telefonja, mire egy férfihang jelentkezett.
	 – Halló.
	 – Mrs. Thor Jurgensent kérik személyesen – csicseregte a telefonközpontos.
	 – Mrs. Jurgensen nincs itthon. Átadjak neki valami üzenetet?
	 – Óhajt üzenetet hagyni, uram? – kérdezte tőlem a telefonközpontos.
	 Nem óhajtottam. Campion megismerte volna a hangomat, ahogy én is megismertem az övét.
	 Röviddel egy óra után parkoltam le a Menlo Parki Schoolhouse Road egyik parkolóházában. Gyalog vágtam át a szemben levő házba, és megnéztem a Jurgensenék számát viselő postaládát. Széles, csendes utca volt, nagy farmház típusú házait messziről szembetűnő tölgyfák árnyékolták. A távolban az öböl morajlott.
	 A legtöbb ház már sötét volt, de a 40les hátsó ablakán fény szűrődött ki. Megkerültem a házat. Lépteim zaját felfogta a harmatos fű.
	 Lekuporodtam egy bokor mögé, és a bambuszredőnyön át bekukucskáltam a világos helyiségbe.
	 Nagy, vidékies konyha volt, a reggelizőasztal főző és lakórészre választotta. Egy téglakandalló foglalta el az egyik fal legnagyobb részét. A kandalló előtt Campion aludt békésen egy díványon.
	 Ahogy szuszogott, egy széthajtott autótérkép emelkedett és süllyedt a mellén.
	 Szürke öltönyének a maradványait viselte. Nagy, sötét foltok voltak rajta, olajtól, sártól vagy vértől származhattak. Összekarmolt arca több napos borostától sötétlett. Jobb keze le lógott a padlóra, az ujjai hegyénél fegyver hevert, egy közepes kaliberű, nikkellemezes revolver.
	 Semmi kétség, hívnom kellett volna a rendőrséget. De magam akartam elfogni Campiont.
	 Három kocsira méretezett, külön garázs állt a telek végében. A virágoskerten keresztül odalopóztam, és bementem a nyitott oldalsó ajtón. A garázsban álló két kocsi közül az egyik Chevrolet kabrioletnek látszott.
	 Dr. Damis kocsija volt. A ceruzalámpám fényénél olvastam el a nevét a műszerfalon. A Slusszkulcs a gyújtásban volt. Kihúztam és zsebre vágtam.
	 Valami fegyver után néztem. A garázs végében munkapad állt, felette a falon szerszámosszekrény. Több kalapács közül válogathattam. Kivettem egy könnyű gömbfejűt, latolgattam a súlyát. Megteszi.
	 Visszamentem a Chevrolethez, és beszorítottam egy gyufaskatulyát a duda gombja és a kormány közé. Szólt a duda, mint a végítélet harsonája. A nyitott oldalajtóhoz álltam, és a falhoz lapultam, közben a házat figyeltem. Már fájt a dobhártyám. A zárt térben üvöltöttek a decibelek.
	 Campion kijött a házból, botladozva átrohant a kerten a kaméliák közt. A nikkellemezes revolver fénylett a kezében. Mielőtt a garázshoz ért volna, megállt és körülnézett, mintha valami trükkre gyanakodna. De a dudát el kellett hallgattatnia.
	 Hátraléptem úgy, hogy nem láthatott, de én láttam sötét körvonalait, mikor belépett. Tarkón vágtam a kalapáccsal, nem túl erősen, de nem is túl gyengéden. A pisztolyára zuhant. Kivettem alóla, és betettem a kabátom zsebébe. Aztán elhallgattattam a dudát.
	 Egy férfi szitkozódott hangosan a szomszéd udvarban. Kiléptem és odaszóltam: – Jó estét.
	 Zseblámpával világított rám. – Mi folyik ott? Maga nem Thor Jurgensen.
	 – Nem. Hol vannak Jurgensenék?
	 – A városban töltik az éjszakát. Kijöttem, hogy megnézzem, ki van a házukban.
	 Testes férfi volt, selyempizsamában. Odajött a kerítéshez, és közelről nézett át rám. Belemosolyogtam a lámpa fényébe. Elégedett voltam magammal.
	 – Egy körözés alatt álló alak volt. Detektív vagyok, leütöttem.
	 – Evelyn fivére?
	 – Azt hiszem, az.
	 – Evelyn tudja, hogy itt van a fivére?
	 – Nem hinném.
	 – Szegény Evelyn. – Hangjában a bánatnak és a jókedvnek az a sajátos keveréke volt érezhető, amelyet mások baja esetére tartogatunk. – Szegény öreg Thor. Gondolom, ez most bekerül az újságokba is…A szavába vágtam: – Hívja fel a seriff irodáját Redwood Cityben, legyen szíves. Mondja meg nekik, hogy küldjenek ki egy kocsit.
	 A szomszéd elment, ruganyosan, könnyedén, mezítláb.
	19. fejezet
	Royal meg én a kórházban vártunk, hogy Campion visszanyerje az eszméletét. Egy jó órába telt, így volt időm, hogy beszámoljak a kapitánynak a saját tevékenységemről meg Campion dolgairól.
	 Royalra nemigen hatott a Saline Cityben tett felfedezésem. – Alibit próbál gyártani magának a felesége meggyilkolásának idejére – mondta.
	 – Vagy igazolni. Szerintem beszélnie kellene Nelson Karp motelportással, aztán utánanéznie, hogy rendben van-e az a bejelentőlap. A Saline Cityi rendőrség vitte el.
	 Royal eléggé unottan mondta: – Ilyen alibit tucatjával lehet szerezni tíz centért, ezt maga is tudja. Lehet, hogy bejelentkezett a motelba, sőt akár az éjszaka egy részét ott is tölthette, aztán visszahajtott a Luna-öbölhöz, és elintézte a nőt. A két hely közt alig van harminc mérföld.
	 – Annál egyszerűbb utánanézni.
	 – Nézze – mondta nekem más dolgom is van. Nézessen utána Mungan alseriffel, ha akar. Övé a Luna-öböli körzet.
	 Nem bocsátkoztam vitába. Royal jó zsaru volt, de mint a többi jó zsaru, ő is hajlíthatatlan volt, ha egyszer elhatározott valamit. Néhány percig kényelmetlen csendben ültünk. Aztán kijött egy fehér köpenyes, fontoskodó képű orvos Campion szobájából, és közölte, hogy tekintettel az ügy fontosságára, ki lehet hallgatni a páciensét.
	 Royal meg én beléptünk az egyenruhás őr mellett. Közönséges kis kórházi szoba volt, csak alul nehéz vasrács volt az ablakon. Az ágy fejrésze kissé meg volt emelve. Campion nyugodtan feküdt, és nézett ránk. Mindkettőnket felismert, de nem szólt semmit. A feje be volt kötve, a szeme alatt kékeslila folt. Sápadt arcán erősen kirajzolódtak a karmolások.
	 Megszólaltam: – Helló, Campion.
	 Royal azt mondta: – Rég nem láttuk egymást, Bruce.
	 Campion nem szólt semmit. Fején a turbánszerű kötés, száján a fájdalom grimasza egy kicsit egy indiai fakírhoz tették hasonlóvá.
	 Royal árnyéka rávetődött. – Mit csinált Harriet Blackwelllel, Bruce?
	 – Nem csináltam vele semmit.
	 – Magával látták utoljára.
	 – Nem tehetek róla.
	 – Nem tehet róla, hogy embereket gyilkol?
	 – Nem gyilkoltam meg senkit.
	 – És mi van a kis feleségével, Dollyval?
	 – Nem gyilkoltam meg Dollyt.
	 – Ugyan már, Bruce. Mi másként tudjuk. Megvolt a kis szabad futkározás, de most már vége a fogócskának. Eddig volt a fogócska, most jön a vádacska. – Royal vigyorgott saját gyönge viccén. – Bármi, amit mond, felhasználható maga ellen, az igaz, mégis azt tanácsolom, hogy valljon be mindent most, mondja el az egészet, ahogy volt. Megkönnyíti a dolgát hosszú távon.
	 – Persze – mondta Campion. – Majd párnát tesznek a székemre a gázkamrában, és illatosítják a cianidot.
	 Royal az ágy fölé hajolt, széles válla eltakarta előlem Campion arcát. – Tudja, hogy a gázkamrába kerül, ugye? Hát éppen azért mondjon el mindent, elejétől végéig, Bruce. Régóta várok már rá, hogy halljam. Na, gyerünk, valljon be mindent Dollyról, és barátok vagyunk. Aztán meglátom, mit tehetek, hogy megmentsem a zöld szobától.
	 – Ne tegyen nekem semmiféle szívességet egy zsaru. És menjen innen. Büdös a lehelete.
	 Royal nyitott keze megrándult. – Te koszos kis faty… – Elharapta a szót, és hátralépett, egy oldalpillantást vetve rám.
	 Campion azt mondta: – Rajta, üssön csak meg. Maguk azért vannak, hogy üssék az embereket. Egész életemben gyűlöltem magukat. Eladják az igazságot annak, aki legtöbbet fizet, a szegény meg maradhat a szarban.
	 – Befogd a szád, te! – kiabált Royal. – Az igazságról papolsz itt, és közben nők vére tapad a kezedhez!
	 Campion összetette a kezét az arca előtt. – Én nem látok rajta vért.
	 – Az igaz, vért nem ontottál, amikor megölted Dollyt. Harisnyát csavartál a nyaka köré. A saját harisnyáját. – Royal úgy tett, mintha köpne. – Mi jár egy magadfajta ember fejében, Bruce? Szeretném tudni.
	 – Sohasem tudja meg. Túlságosan ostoba ahhoz.
	 – Olyan ostoba nem vagyok, hogy ha azt látom, hogy egy őrült festékesdobozokkal szórakozik és nőkből él, ne ismerjem fel, hogy őrült. – Miért nem végez valami férfimunkát?
	 – Tartsak például kurvákat, és dolgoztassam őket?
	 – Te csak ne beszélj nekem kurvákról. Olvastam egy könyvet arról a kurvázó őrült francia festőről, aki levágta a fülét, meg öngyilkos lett. Te is vagy olyan őrült?
	 Campion felült az ágyban. – Ha nem lenne ostoba, tisztelettel beszélne Van Goghról. Mellékesen nem francia volt, hanem holland.
	 És nagy vallásos zseni.
	 – És te is az vagy? Ezt akarod mondani? Egy nagy, vallásos zseni, aki emberáldozatokban leli gyönyörét?
	 – Maga dugja gázkamrába az embereket.
	 – Te akartál odakerülni.
	 Közéjük léptem, szembenéztem Royallal. Vértolulásos volt az arca, szeme olajos fényű. Még sosem láttam, hogy elvesztette volna a fejét, de most igen. Campion visszafeküdt, és behunyta a szemét.
	 Kérdésemre kinyitotta: – Hogy került a vér Harriet kalapjára?
	 – Miféle kalapra?
	 – Arra, amit ma halásztam ki a tóból. Mit keresett a kalap a tóban, és hogy került Harriet vére és haja a bélésére?
	 – Kérdezze meg  Harrietet.  Az ő kalapja.
	 – Maga tudta, hogy a kalap a tóban van?
	 – Most mondta, és tudom, hogy nem hazudik. A zsaruk sohasem hazudnak.
	 – Ezt a lemezt leveheti. Lejárt. Hogy került az a kalap a tóba?
	 – Mondom, hogy kérdezze meg Harrietet.
	 – Nincs kéznél. Hol van Harriet, Campion?
	 – Nem tudom. De van egy javaslatom.
	 – Micsoda?
	 – Tűnjenek el. Beteg vagyok, pihenésre van szükségem.
	 – Az orvos azt mondta, hogy ki lehet hallgatni.
	 – Engem ugyan nem. Menjen ki, és hallgasson.
	 – Hagyja a szóvicceket.
	 – Miért? Az embernek szüksége van valami szórakozásra a hosszú éjszakai virrasztás alatt. A rohamosztagosok unalmasak.
	 Forró vér tolult az arcomba. Egyre szolidárisabbnak éreztem magam Royallal.
	 – Nem nagyon aggódik a menyasszonyáért.
	 – A mimért?
	 – El akarta venni, nem?
	 – Én?
	 – Válaszoljon!
	 – Már tud minden választ. A zsaruk mindig mindent tudnak.
	 – Ha nem volt szándékában elvenni, miért vitte el a Tahoehoz?
	 Mert mély a tó?
	 Campion halálos unalommal nézett rám. Royal szólalt meg a hátam mögött, újra nyugodt hangon: – Mr. Archer megérdemel egy választ, Bruce. Sok mindenen keresztül kellett mennie, hogy feltehesse ezt a kérdést.
	 – Mr. Archer fejest ugorhat a tóba.
	 – Ezt tette Harriet is? – kérdeztem. – Csak maga hozzásegítette egy kicsit?
	 – Nem tudom, mit tett Harriet. Én hozzá sem nyúltam.
	 – Hogy kerültek a karmolások az arcára?
	 Egyik kezét az arcához emelte. Ujjaival úgy tapogatta körbe, mint amikor a vak ember egy furcsa, idegen tárgyat próbál kiismerni.
	 – Az erdőben mászkáltam az éjszaka. Bizonyára a bokrok karistoltak össze.
	 – Már azután, hogy Harriettel… az a zűr volt?
	 Alig észrevehetően bólintott.
	 – Miért volt a zűr?
	 Csak feküdt, és nézett rám. – Miféle zűr?
	 – Említette, hogy zűr volt Harriettel.
	 – Ezt maga említette – mondta.
	 – De maga rám hagyta.
	 – Hallucinál.
	 – Láttam, hagy bólintott a fejével.
	 – Csak remegett egy kicsit. Bocsássa meg, attól van, hogy félholtra vertek a rohamosztagosok. Miért nem mennek már el?
	 – Nem megyünk el – mondta Royal a vállam fölött. – Beismerted, hogy zűröd volt a lánnyal. Megtetted az első lépést az igazság felé. Elmondhatnád a többit is, és túl lennél rajta. Mit szólsz hozzá, Bruce?
	 – Ne tegezzen, és ne Bruceozzon.
	 – Bruce a neved, nem?
	 – Magának nem. Csak a barátaimnak.
	 – Miféle barátainak? – kérdezte Royal mélységes megvetéssel.
	 – Vannak barátaim.
	 – Hol? A föld alatt?
	 Campion elfordította az arcát.
	 – Ralph Simpson szólíthatta Brucenak? – kérdeztem.
	 – Micsoda? – mondta a fal felé fordulva.
	 – Ralph Simpson Brucenak szólította?
	 – Igen.
	 – Barátok voltak?
	 – Igen.
	 – Akkor miért nyírta ki és lopta el a papírjait?
	 Csak a szemét fordította felém. – Nem loptam el a papírjait.
	 – Megtaláltuk Simpson anyakönyvi kivonatát a maga zsebében – mondta Royal.
	 – Ralph adta kölcsön.
	 – Azon az éjszakán, amikor leszúrta a jégcsákánnyal?
	 Campion szája szögletesre nyílt, piros nyelve visszagörbült a foga mögé, és torka szakadtából felüvöltött. Szeme kifordult, csak véreres szeme fehérje meredt ránk, miközben artikulálatlan hangon üvöltött tovább.
	 Royal meg én restelkedve néztünk egymásra. Bűnösnek éreztük magunkat, legalábbis én. Amikor Campion abbahagyta az üvöltést és visszazuhant a párnájára, lárma hallatszott a folyosóról. Egy nő veszekedett odakint, alighanem nem is egy férfival.
	 Royal az ajtó felé indult, de még mielőtt odaért volna, az ajtó kinyílt. A nő, aki beviharzott rajta, hasonlított Campionra, csak öregebb volt, ápoltabb, és lágyabbak voltak a vonásai.
	 – Mit csinálnak az öcsémmel?
	 – Semmit, asszonyom – mondta Royal. – Illetve néhány kérdést tettünk fel neki.
	 – Kínozták?
	 – Inkább ő kínzott minket.
	 A nő kikerülte Royalt, és az ágyhoz lépett. – Bántottak, Bruce…Campion fagyosan nézett rá. – Ha én kibírom, te is kibírhatod.
	 Menj innen.
	 – Az öccsének igaza van, Mrs. Jurgensen – mondta Royal. – Nem lenne szabad itt lennie.
	 Az őr szólalt meg az ajtóban: – Én is ezt magyaráztam neki, kapitány úr. Csak nem tudtam, hogy alkalmazhatok-e erőszakot.
	 Royal kurtán megrázta a fejét. Egy magas ember jött be az őr mellett. Hosszú arca, őszülő, szőke kefehaja volt. Száját összecsücsörítette, mintha citromot szopogatott volna. Megfogta a nőt a karjánál, és megpróbálta elvonszolni az ágytól.
	 Campion nővére ellenállt, anélkül hogy ránézett volna. Mohón bámult a fivére arcára.
	 – Nem akarod, hogy segítsek neked?
	 – Amikor kellett a segítség, nem voltál sehol. Most már tudod, mit csinálhatsz vele. Tűnj el.
	 – Hallottad őt, Evelyn – mondta a magas férfi. Skandináv akcentussal beszélt, nem is akcentussál, inkább csak színtelenül. – Nem kér belőlünk. Mi sem belőle.
	 – De a testvérem.
	 – Én  tudom,  Evelyn. De azt akarod, hogy mindenki tudja a környéken? Azt akarod, hogy ifjabb Thort ne fogadják be a diákegyesületek? Azt akarod, hogy ujjal mutogassanak rám a Montgomery Streeten?
	 – Hallod a férjed t mÓ szólalt meg Campion. – Miért nem engedelmeskedsz, kedves nővérem? Szedd a sátorfádat, és tűnj el szó nélkül.
	 Megjelent az osztályos orvos, nyomában egy nővérrel. Megsemmisítő pillantást vetett a szobában levőkre.
	 – Emlékeztetném, kapitány úr, hogy ez kórház. Ez az ember a foglya, de nekem a betegem. Engedélyt adtam, hogy kihallgassa, de csak azzal a feltétellel, hogy nyugodt és rövid lesz a kihallgatás.
	 Royal kezdte volna: – Nem vagyok felelős azért, hogy…– Én az vagyok. Kérem, azonnal hagyja el mindenki a kórtermet.
	 Ez önre is vonatkozik, kapitány úr.
	 – Még nem fejeztem be a kihallgatást.
	 – Reggelig várhat.
	 Royal engedett. Gondolnia kellett a tárgyalásra, arra, hogy Campion védője milyen tőkét kovácsolhat a doktor vallomásából.
	 Kiment. Kimentünk mi is.
	 Nem egészen véletlenül összetalálkoztam a Jurgensen házaspárral a parkolóban. Úgy tettek, mintha nem vennének észre, de én közéjük és Mercedesük közé furakodtam, és gyorsan a nőhöz fordultam.
	 – Magándetektív vagyok, aki ezen az ügyön dolgozik, és felkeltette a figyelmemet, hogy a fivére elleni vádban bizonyos hézagok vannak. Szeretnék önnel beszélni erről.
	 – Egy szót se szólj, Evelyn – mondta a férje.
	 – Talán leülhetnénk, és folytathatnánk egy kis eszmecserét, Mrs. Jurgensen…– Ne hallgass rá, Evelyn. Egyszerűen ki akar faggatni.
	 – Miért avatkozik bele? – kérdeztem. – Nem a maga öccséről van szó.
	 A nő feléje fordult. – Aggódom érte, Thor, és szégyellem magam. Hónapok óta úgy teszünk, mintha nem is létezne, mintha nem lenne semmi közünk…– Nincs is közünk. Ezt már eldöntöttük, és így is lesz.
	 – Miért nem hagyja a hölgyet, hogy ő beszéljen? – mondtam.
	 – Nem lesz semmiféle beszélgetés. Menjen az útból.
	 Megfogta a vállamat, és félretolt. Értelmetlen lett volná megütnöm. A Mercedes elsuhant, vitte őket fél  acrees földi paradicsomukba.
	 Kivettem egy szobát egy Camino Reali motelban, és miközben azon tűnődtem, hogy mi lett volna a részemről a helyes, elaludtam.
	 Azt álmodtam, hogy Campion ártatlan, és ezt nekem kell bebizonyítanom úgy, hogy a bűntetteket az ujjaimhoz ragadó papírbabákkal rekonstruálom. Aztán azt, hogy megtaláltam Harriet holttestét a tóban. Sólyomkarmolások voltak a fején.
	 Hideg verítékben ébredtem. A késő éjszakai forgalom zaja úgy hangzott, mint j szárnysuhogás.
	20. fejezet
	Amikor felkeltem, a reggel még élesebben rajzolt ki minden kétséget és bizonytalanságot. Áthajtottam a megye másik végébe, a Luna-öbölhöz. Patrick Mungant, az ottani alseriffet jól ismertem, és bíztam benne. És reméltem, hogy a bizalom kölcsönös.
	 Beléptem a kopár, stukkódíszes irodába. Mungan széles arca azonnal mosolyra húzódott, sziklára emlékeztetett, amelyre rásütött a nap.
	 – Hallom, maga végzi helyettünk a munkát, Lew.
	 – Valakinek csak kell végeznie.
	 – Aha. Kicsit megviseltnek látszik. Van itt egy villanyborotvám, ha esetleg használni akarja…Megdörzsöltem az államat. Reszelt. – Kösz, még ráér. Royal kapitány azt mondja, hogy magánál vannak a Dolly Campiongyilkosság bizonyítékai.
	 – Már ami bizonyíték volt. Nem szedtünk össze túl sokat. Nem volt mit.
	 Mungan felállt az íróasztala mögül. Valóságos óriás volt, jóval magasabb nálam. Azt a kellemes illúziót keltette bennem, hogy kicsi vagyok és fürge, mint egy edzett középsúlyú. Az írópult végéhez lépett, amely kettéválasztotta az irodát, és kinyitotta a lengőajtót.
	 – Jöjjön be, és üljön le. Hozatok kávét.
	 – Az is ráér.
	 – Persze, de miért ne érezzük jól magunkat, amíg beszélgetünk?
	 – Behívott egy fiatal rendőrt a hátsó helyiségből, és elküldte kávéért.
	 – Hogy keveredett bele ennyire a Campionügybe?
	 – Egy Los Angelesi házaspár, Blackwell ezredes és a felesége bízott meg, hogy nézzek utána Campionnak. Mexikóban felcsípte a lányukat, és ifi agába bolondította, méghozzá álnéven. Három nappal ezelőtt Nevadába szöktek, ahol a lány eltűnt. Minden jel arra mutat, hogy ő lett a férfi második vagy harmadik áldozata.
	 Beszámoltam Mungannak a tóban talált kalapról és arról, hogy Quincy Ralph Simpsont is utolérte a végzet. Becsületesen végighallgatott, összeszorított szájjal, mint egy bulldog, és amikor befejeztem, azt mondta: – A Blackwell lányról nem tudok mit mondani, de abban nem látok semmi logikát, hogy miért szúrta volna le Campion Ralph Simpsont. Lehet, hogy Simpson valóban kölcsönadta neki a papírjait. Barátok voltak. Amikor tavaly Campionék ideköltöztek, Simpson volt az, aki házat keresett nekik. Csak nagy jóindulattal nevezhető ugyan háznak, de azt hiszem, különbre nem tellett nekik.
	 Nehéz telük volt.
	 – Milyen tekintetben?
	 – Minden tekintetben. Kifogytak a pénzből. Az asszony terhes volt, a férfi nem dolgozott, hacsak a festést nem nevezi munkának.
	 Egy darabig szociális segélyt kaptak. A megye ezt akkor szüntette be, amikor kiderült, hogy Campion a pénz nagy részén festéket vásárol. Ralph Simpson segítette őket, amennyire tudta. Hallottam, hogy amikor a gyerek megszületett márciusban, az orvost is ő fizette ki.
	 – Ez érdekes.
	 – Az bizony. Át is villant az agyamon akkor, hogy talán Simpson a gyerek apja. Meg is kérdeztem tőle, miután Dollyt megölték.
	 Tagadta.
	 – A lehetőség azért még fennáll. Simpson a barátja volt Dollynak, mielőtt az megismerkedett Campionnal. Tegnap este tudtam meg, hogy Simpson hozta össze őket. Ha Simpson ejtette teherbe Dollyt, és Campionnal vétette el, ez Campion számára indíték lehetett mindkét gyilkosságra. Persze tudom, hogy ebben az okoskodásban nagyon sok a „ha”.
	 – Sok bizony.
	 – Volt valami oka rá, hogy azt higgye, nem Campion az apa?
	 Mungan a fejét rázta. – Minden éppen az ellenkezőjére mutat.
	 Ne felejtse el, hogy a lány már jócskán előrehaladott állapotban volt, amikor Campion szeptemberben elvette. Egy férfi nem tesz meg ilyet egy nőért, ha nem ő az apa.
	 – Beismerem, hogy általában nem. De Campion nem átlagember.
	 – Hála érte az egeknek, hogy nem az. Ha az átlagemberek ilyenek lennének, az egész ország egy szakajtóban mehetne a pokolba.
	 Egy csinos kis szakajtóban. – Tenyerét az íróasztalra fektette, mintha a rossz lapjait takarná el. – Nekem személy szerint kétségeim vannak felőle, hogy a két gyilkosság, mármint Dolly és Simpson meggyilkolása összefügg. Nem azt mondom, hogy nem függ össze, csak azt, hogy kétségeim vannak felőle.
	 – Össze kell függeniük, Pat. Simpsont Dolly után két héttel ölték meg, és ezt a két hetet Simpson kétségtelenül azzal töltötte, hogy a lány gyilkosa után nyomozott. Adja még hozzá azt a tényt, hogy Simpson Dolly szülővárosában volt elásva.
	 – Citrus Junctionban?
	 Bólintottam.
	 – Lehet, hogy Simpson a gyereket ment meglátogatni – mondta elgondolkozva Mungan. – A gyerek ugyanis Citrus Junctionban van.
	 Dolly anyja érte jött, és elvitte: – Azért úgy látom, maga is hajlik egy kicsit az elképzelésem felé.
	 – Nem árt elgondolkodni rajta, az biztos. Ha arra jár, beugorhatna Mrs. Stonehoz, és megnézhetné a kis lurkót. Igaz, hogy még csak négyhónapos, vagyis nem nagyon lehet arra támaszkodni, hogy kire hasonlít.
	 A fiatal rendőr visszajött, egy papírzacskóban forró kartonpoharat hozott. Mungan mind a hármunknak töltött belőle feketét. Valami, csak kettejük által ismert jelzésre a fiatal rendőr a sajátját bevitte a hátsó helyiségbe, és becsukta az ajtót. Mungan ivott a kávéjából, és folytatta: – Amit az előbb mondtam, úgy értettem, hogy a két gyilkosság nem úgy függ össze, ahogy maga hiszi, vagyis Campion révén. Ez nem hivatalos vélemény, úgyhogy arra kérem, kezelje bizalmasan, de bizonyos helyeken kételyek vannak afelől, hogy Campion ölte volna meg Dollyt.
	 – Milyen helyeken?
	 – Itt – mondta egy pillantást vetve a csukott ajtóra. – Személy szerint bennem. Ugyanilyen kételyei voltak Ralph Simpsonnak is.
	 Sokat beszéltünk vele a dologról. Tudta, hogy ő maga is gyanúsított, mégis erősködött, hogy nem Campion ölte meg Dollyt. Simpson olyan pasas volt, aki néha maga sem tudta, mit beszél, csak beszélt.
	 De most, hogy halott, nagyobb súlyt tulajdonítok a véleményének.
	 Kihörpintettem a kávémat, és hallgattam tovább Mungant, aki szokott határozottságával folytatta: – Ne értsen félre, Lew, nem azt mondom, hogy nem Campion ölte meg a feleségét. Amikor egy nőt megölnek, tíz eset közül kilencben férfi a tettes: a barátja, a férje, vagy a volt barátja, vagy a volt félje. Ezt mindannyian tudjuk. Én csak azt' mondom, és valószínűleg nem lenne szabad mondanom, hogy nincs meggyőző bizonyíték rá, hogy Campion a tettes.
	 – Akkor miért emeltek vádat ellene?
	 – A saját hülyeségének köszönheti. Pánikba esett, és megszökött, és ez a hatalmi szervek szemében mindenkor a bűnösség beismerése.
	 De ahhoz, hogy elítéljék, nem volt elég bizonyítékunk, sőt még ahhoz sem, hogy vádat emeljünk ellene. Huszonnégy óráig bent tartottuk, aztán azt javasoltam, hogy vádemelés nélkül engedjük szabadon. Az a hülye, meg még aznap éjjel megszökött. A vádesküdtszék éppen ülésezett, az ügyész gyorsan eléje terjesztette az ügyet, és vádat emeltek. Sohasem emeltek volna, ha Campion meg nem szökik. – Mungan becsületből óvatosan hozzátette: – Ez csak az én véleményem. A nem hivatalos véleményem.
	 – Mi a nem hivatalos véleménye Royalnak?
	 – A kapitány megtartja magának a véleményét. Seriff szeretne lenni, és senkiből nem lesz seriff, ha a hatalmasságok ellen lép fel.
	 – És, gondolom, az ügyész meg kormányzó akar lenni, vagy valami.
	 – „Erről van szó. Figyelje csak meg, milyen cirkuszt csinál majd ebből.
	 – Maga nem szereti a cirkuszt?
	 – Csak amelyikben elefántok vannak.
	 Megitta a kávéját, összegyűrte a markában a poharat, és bedobta a papírkosárba. Ugyanazt csináltam én is. Banális cselekedet volt, de az volt az érzésem, hogy fordulópontot jelez az ügyben.
	 – Egészen pontosan milyen bizonyíték van a birtokában Campion ellen?
	 Mungan olyan grimaszt vágott, mintha lenyelt, aztán visszaböfögött volna egy keserű pirulát. – Csak gyanú van, az alibi hiánya meg a szökés. Ehhez járul még egy  negatív bizonyíték: nem mutatott semmi jel árrá, hogy betörtek volna a lakásba, vagy hogy Dolly megpróbált volna elmenekülni a gyilkos elől. Ott feküdt a padlón hálóingben, dulakodásnak nem volt semmi nyoma, és a saját selyemharisnyája volt a nyakára csomózva.
	 – A hálószobájában?
	 – Abban a lakásban nincs hálószoba. Mutatok egy képet róla.
	 Bement a hátsó helyiségbe az iratszekrényekhez, és fényképekkel a kezében jött vissza. Az egyik közelkép volt egy dús keblű, szőke nőről, akinek az arcát a beletolult vér csúnyán eltorzította.
	 Nyakán a harisnya mélyen belevágódott a húsba.
	 A többi képen krétával volt megjelölve, hol feküdt a holttest a padlón. Különböző szögekből mutatták a rendetlen szobabelsőt: a bevetetlen ágyat, az ütött-kopott gyerekágyat, egy konyhaasztalt és néhány széket, a gáztűzhelyt, a hősugárzót s a palettát meg a festékeket az egyetlen nagy ablak melletti padon. Ezen az ablakon – tulajdonképpen az átépített garázs beüvegezett ajtaján – háromszög alakú lyuk volt az egyik alsó sarokban. Á falakon keret nélküli vásznak lógtak, ezeken,' mintha csak azok is betört ablakok lettek volna, egy hátborzongatóan sivár külvilágra lehetett látni.
	 – Hogy tört be az ablak, Pat?
	 – Ralph Simpson azt mondta, hogy hetekkel korábban betört.
	 Csak Campion nem szánta rá magát, hogy beüvegezze. Túlságosan fennkölt volt, felette állt az ilyesminek, túlságosan el volt foglalva azzal, hogy festéket kent a vászonra, nem ért rá tisztességesen gondját viselni a feleségének meg a gyerekének.
	 – Maga nem nagyon kedveli őt.
	 – Szerintem link alak. Ugyanakkor azt hiszem, ez után a csapás után végre észhez tér.
	 Mungan az íróasztalára hajította a képeket. Zubbonya zsebéből egy gombot vett elő, és elgondolkozva forgatta hüvelyk és mutatóujja között. Nagy, barna, fonott bőrrel bevont gomb volt, néhány barna cérnaszál lógott rajta. Már láttam az utóbbi néhány napban ilyen gombot, csak nem tudtam visszaemlékezni rá, hogy hol.
	 – A gyerek is ugyanabban a szobában aludt, ugye?
	 – Csak az az egy szoba volt, úgy éltek, mint a putrilakó írek – szólalt meg belőle lenézően a csipkefüggönyös ír.
	 – Mi történt a gyerekkel a gyilkosság éjszakáján?
	 – Éppen ezt akartam előhozni. Ez az egyik furcsa dolog az ügyben, és az egyik ok, amiért kezdettől fogva Campiont gyanúsítottuk.
	 Valaki, feltehetően a gyilkos, kivette a gyereket az ágyból, és berakta a szomszéd ház előtt parkoló kocsiba. Egy Johnson nevű néger nő, aki abban a házban lakik, hajnal felé arra ébredt, hogy egy csecsemő sír a kocsijában. Tudta, kié a csecsemő – jóban volt Dollyval –, így hát természetesen átvitte Campionékhoz. Ő találta meg Dolly holttestét.
	 – Tudják, hol volt Campion azon az éjszakán?
	 – Ő azt mondta, hogy egész éjjel nem volt otthon, ivott, amíg a kocsmák nyitva voltak, aztán furikázott a fene tudja, merre. Ez olyasmi, amit nem lehet se bizonyítani, se cáfolni. Nem tudta, vagy nem akarta megnevezni a kocsmákat meg egyéb helyeket, ahol járt.
	 Csak annyit mondott, hogy hajnal felé elaludt a kocsijában egy zsákutcában, Skylineban. Ez nem volna összeegyeztethetetlen azzal, hogy ő követte el a gyilkosságot. Tény, hogy mi reggel kilenc körül kaptuk el, amikor visszahajtott a lakásukhoz. Az biztos, hogy csakugyan ivott. Éreztem rajta.
	 – Hány órakor ölték meg a feleségét?
	 – Hajnali három és négy között. A halottkém nyolcra ért oda, és azt mondta, hogy az asszony legfeljebb négy vagy öt órája halott. A testhőmérsékletből meg a gyomor tartalmából indult ki, és mind a kettő alapján erre a következtetésre jutott.
	 – Honnan tudta, hogy az asszony mikor evett utoljára?
	 – Campion mondta, hogy előző este hatkor együtt vacsoráztak.
	Ő vitt haza néhány hamburgert – különben szép kis vacsora egy szoptatós anyának –, és a közeli autóscsárda pincére igazolta az időpontot. Campion vacsora közben nyilván összeveszett Dollyval, ezért magához vett minden pénzt, ami a házban volt, aztán elment, és leitta magát.
	 – Min vesztek össze?
	 – Azt mondta, hétköznapi dolgokon. Hónapok óta napirenden voltak köztük a veszekedések.
	 – Ezt Campion mondta?
	 – Ő. Az embernek szinte az volt az érzése, hogy készakarva rossz színben akarja feltüntetni magát.
	 – Más nőről nem tett említést?
	 – Nem. Mire gondol, Lew?
	 – Azt hiszem, be tudjuk bizonyítani, hogy hazudott május ötödikének éjszakáját illetően. Beszélt ma délelőtt Royallal?
	 – Felhívott, és közölte, hogy a kezében van Campion. Szeretné, ha átmennék Redwood Citybe, és segítenék a kihallgatásnál.
	 – Campion beismert már valamit?
	 – Egyáltalán nem beszél. Royal kezd csalódott lenni.
	 – Mondott Royal magának valamit a Saline Cityi Travelers Motelről?
	 – Egy szót sem. – Mungan kérdőn nézett rám.
	 – Az éjjeli portásuk, Nelson Karp szerint Campion május ötödikének az éjszakáját náluk töltötte egy nővel. Vagy legalábbis az éjszaka egy részét. Mr..és Mrs. Burke Damis néven jelentkeztek be, ez az egyik álnév, amelyet Campion használt. A Saline Cityi rendőrség tegnap éjjel elvitte a bejelentőlapot, azután, hogy Campiont a motelban látták. Úgy látszik, próbált alibit keríteni.
	 – Igazit vagy hamisat?
	 – Ezt maga hamarább kiderítheti, mint én.
	 Mungan felállt.
	 – Miért nem szólt erről azonnal nekem?
	 Royalnak szóltam tegnap este. Őt nem érdekelte. Gondoltam, megvárom, hátha magát érdekli.
	 – Mi az, hogy érdekel! De ha az alibi nem hamis, miért várt vele Campion mostanáig?
	 – Ezt tőle kérdezze meg.
	 – Meg is kérdezem.
	 Az asztalára dobta a bőrgombot, amellyel eddig játszadozott. A padlóra gurult, felvettem.
	 – Ez is bizonyíték, Pat?
	 – Őszintén szólva, nem tudom. A csecsemő szorongatta az öklében, amikor Mrs. Johnson megtalálta a kocsijában. Az asszony nem tudta, honnan való. És nem tudta más sem.
	 Még mindig próbáltam visszaemlékezni, hogy hol láttam egy – vagy több – ugyanilyen gombot. De hiába kutattam az emlékezetemben, csak tengerszagot és tengermorajt találtam.
	 – Megkaphatnám ezt a gombot?
	 – Nem. Olvastam egyszer egy történetet, ahol egy gomb jelentette egy gyilkosság megoldását, és ezzel a gombbal kapcsolatban valami különös érzésem van.
	 – Nekem is.
	 – Csakhogy én ragaszkodom hozzá. – Mosolygó tekintetét az arcomra vetette. – Tényleg nem akarja használni a borotvámat, mielőtt elmegy?
	 – Azt hiszem, nem fog ártani.
	 Az alsó fiókból elővett egy villanyborotvát. Bevittem a mosdóba, és megborotválkoztam. De a tükörben továbbra is csak ugyanazt a régi, nyughatatlan pofát láttam.
	21. fejezet
	Mire végeztem, Mungan elment. Felhívtam a telefonján Vicky Simpson lakását, de senki nem vette fel a kagylót. A fiatal rendőr a hátsó helyiségben azt mondta, hogy úgy tudja, Vicky még mindig Citrus Junctionban van, arra vár, hogy a hatóságok kiadják a férje holttestét. A bérelt kocsin a San Franciscói repülőtérre hajtottam, a legközelebbi géppel Los Angelesbe repültem, az ottani reptéren beültem a saját kocsimba, és az illatos narancsligeteken keresztül Citrus Junctionba hajtottam.
	 Először is a babát akartam látni. Nagyanyja a város nyugati részén lakott, ahol az útépítők már hatalmas területet letaroltak.
	 Délután volt, mire odaértem. A markológépek és földgyaluk úgy mozogtak a porban, mint tankok a senki földjén.
	 Magasra nőtt élősövény védte a házat az országút felől. A mindent elborító portól olyan szürkék voltak a levelei, mint a nyárfáé. A ház kétszintes, favázas épület volt, már ráfért volna a festés. A szúnyoghálós ajtón spárgával foltozták be a lyukakat. Bezörgettem.
	 A nő, aki ajtót nyitott, szinte fiatalnak látszott ahhoz, hogy nagymama legyen. A fodros ruha és a tűsarok csak kiemelte karcsú termetét. Kék szeme és babaarca volt, finom, pókhálószerű ráncokkal. Szőkébb volt, mint a lánya azon a képen, amelyet láttam.
	 – Mrs. Stone?
	 – Az vagyok.
	 Megmondtam a nevemet és a foglalkozásomat. – Bemehetnék?
	 Szeretnék beszélni magával egy kicsit.
	 – Miről?
	 – A lányáról, Dollyról, meg arról, ami történt vele. Tudom, bizonyára fájdalmas a téma…– Fájdalmas bizony. És nem látom semmi értelmét, hogy újra meg újra végigmenjünk ugyanazokon a dolgokon. Maguk ugyanolyan jól tudják, hogy ki ölte meg Dollyt, mint én. Ahelyett, hogy idejön és engem kínoz, miért nem megy és fogja el azt az embert?
	 Csak kell lennie valahol.
	 – Campiont elfogtam az éjjel, Mrs. Stone. Redwood Cityben van fogva.
	 A türelmetlen mohóság elmélyítette arcán a ráncokat, hirtelen öregebb lett. – Vallott?
	 – Még nem. További adatokra van szükségünk. Én viszonylag nem rég dolgozom az ügyön, és hálás lennék, ha segítene nekem.
	 – Kérem. Jöjjön be.
	 Becsukta mögöttem a szúnyoghálós ajtót, és egy folyosón keresztül a nappali szobába vezetett. A rolók le voltak húzva, majdnem sötét volt odabent. De nem egy rolót engedett fel, hanem egy állólámpát gyújtott meg.
	 – Bocsásson meg, amiért mindén ilyen poros. Nehéz tisztán tartani a házat e miatt az útépítés miatt. A férjem gondolt rá, hogy eladjuk, de aztán rájöttünk, hogy nem kapnánk meg érte azt a pénzt, amennyit belefektettünk. A szemközt lakók szerencsések voltak, őket szanálta az állam. De ezen az oldalon nem terjeszkednek.
	 Méltatlankodás volt minden szavában, és oka volt rá. Szürke por lepte be a bútorokat, pedig e nélkül is elég kopottak voltak. Egy roskatag karosszékbe ültem, és néztem, hogyan helyezkedik el a díványon. Az egykor szép nők anakronisztikus légköre vette körül, akik a szépségüket legfeljebb a tükör előtt tudták érvényre juttatni.
	 Most éppen én voltam a tükör, és az asszony feszülten belém mosolygott. – Mit akar hallani tőlem?
	 – Kezdjük a vejével. Ismerte egyáltalán?
	 – Egyszer találkoztunk. De az elég is volt. Jack meg én meghívtuk őket karácsonyra. Volt pulykasült meg minden, ami ilyenkor szokásos. De az a Bruce Campion úgy viselkedett, mintha egy nyomornegyedben lett volna látogatóban. Szegény Dollyt olyan gyorsan kivonszolta innen, mintha pestises lett volna a ház. Érdekelte is őt, hogy a város előkelőségei is barátkoznak velünk!
	 – Összeveszett vele?
	 – Gondolhatja. Mire vágott úgy fel? Dolly elmondta, hogy egy garázsban laknak, nekünk meg már húszegynéhány éve saját házunk van. Szóval megkérdeztem, hogy mit szándékozik tenni a lányomért. Mikor szerez állást meg hasonlók. Azt mondta, hogy elvette Dollyt, nem? Ennél többet nem szándékozik tenni érte. Meg hogy neki van állása, saját magának dolgozik. Mikor megkérdeztem, hogy mennyit keres, azt mondta, hogy nem túl sokat, de a barátai segítségével azért megvannak valahogy. .Én mondtam neki, hogy az én lányom nem koldus, mire ő azt mondta, hogy azt csak  én hiszem!
	 Képzelheti, így beszélt a felesége anyjával, amikor a felesége hathónapos terhes volt. Próbáltam rábeszélni Dollyt, hogy mentse a veszett fejsze nyelét, és maradjon nálunk, de nem akart. Túl hűséges volt ahhoz az emberhez.
	 Megpróbáltam félbeszakítani Mrs. Stone panaszáradatát.
	 – Ok jól megvoltak egymással?
	 – Dolly kijött vele. Szentnek kellett hozzá lenni, és a lányom az is volt, valóságos szent. – Turkálni kezdett egy varrókosárban maga mellett. – Szeretnék megmutatni magának egy levelet, még karácsony után írta. Ha látott már odaadó fiatal feleséget, ő az volt.
	 Egy gyűrött levelet vett elő, amely neki volt címezve, és december 27én volt lebélyegezve. Vázlatpapírra, ceruzával volt írva, gyermekes betűkkel.
	Drága Elizabeth Sajnálom, hogy te meg Bruce összevesztetek. Szeszéjes, de igazán rendes ember, csak ismerni kel. Nagyon köszönnyük a húszast, éppen kapóra jön hogy egy kabátot vegyek, reméllem Bruce nem kaparintsa meg, mert olyan sokat költ a festésére és most tényleg kel nekem egy kabát. Itt hidegeb van, mint Citrus J. – ban. Jólesik, hogy montátok, hogy maraggyak nálatok, de egy asszonynak a férje mellett a helye jóbanroszban, mer Bruce is velem maradt. Lehet, hogy nehéz vele kigyünni, de jobb mint ha lányanya maradtam volna, őszintén, nem tanáljátok belevalónak? Különben pár ismerősünk asszonygya, hogy a képei igazán jók, és „be fog futni” – és akkor maj örülni fogtok, hogy Bruceszal maradtam. Jacket puszilom. Dolly (Mrs. Bruce Campion) – Hát ne szakadjon meg az ember szíve? – kérdezte Mrs. Stone.
	 – Látja, hogy bálványozta, meg minden…Megfelelő bánatos kifejezést erőltettem magamra. Nem volt túl nehéz. A Dolly és Harriet intelligenciája kőzött tátongó szakadékra gondoltam, aztán arra az emberre, aki képes volt ezt áthidalni.
	 – Hogy ment férjhez hozzá a lánya, Mrs. Stone?
	 – A régi história. Gondolom, tudja, mi történt. Dolly ártatlan lány volt. Azelőtt sohasem volt el itthonról. Az a férfi megrontotta, aztán viselnie kellett a következményeit. – Kicsit felizgatta, amit mondott. Lesütötte a szemét, és hozzátette: – Részben az én hibám volt, beismerem. Nem lett volna szabad egyedül elengednem Nevadába. Egy ilyen fiatal lányt…– Hány éves volt?, – Alig húsz, amikor elment itthonról. Ez egy éve volt, tavaly májusban. A mosodában dolgozott, és nem érezte ott jól magát, az apja felügyelete alatt. Inkább akarta a saját életét élni.
	 És ezért nem is tudom hibáztatni. Egy lány, aki olyan csinos, mint ő volt, sokra viheti.
	 Elhallgatott, valahová messzire nézett. Talán arra gondolt, hogy egy olyan csinos lány, mint ő, nem sokra vitte. Vagy talán arra, hogy Dolly annyira vitte, hogy belehalt.
	 – Szóval – folytatta – engedtem, hogy felmenjen a Tahoetóhoz, és állást vállaljon. Úgy volt, hogy csak nyárra marad. Gondoltuk, félretesz magának egy kis pénzt, hogy fel tudjon készülni valami állandó munkára. Én azt szerettem volna, ha kozmetikusnak tanul.
	 Nagyon ízlésesen tudta kikészíteni magát, csak ehhez volt igazán tehetsége. Tőlem örökölte. De aztán belebotlott abba a férfiba, és vége lett a kozmetikusságnak meg mindennek.
	 – Másokkal is kötött barátságot a tónál?
	 – Igen, volt ott egy lány, aki gyámolította, egy Őzike nevű. Egy kozmetikai szalonban dolgozott az is, és Dolly nagyon felnézett rá.
	 Még írt is nekem róla. Én örültem, hogy ilyen barátnőre akadt. Gondoltam, ez majd fölkelti benne az ambíciót. A kozmetikusok jól keresnek, és tulajdonképpen akárhol elhelyezkedhetnek. Én mindig sajnáltam, hogy nem kezdtem bele. Jack jól keres a mosodában, de az utóbbi években azért elég nehéz, az infláció meg minden miatt.
	 Most meg itt a baba, vele kell bajlódnunk.
	 Felnézett a plafonra.
	 – Szeretném megnézni a babát.
	 – Fent alszik. Miért kíváncsi rá?
	 – Szeretem a kisgyerekeket.
	 – Nem annak a típusnak látszik… Hát igen, az a kis emberke az egyetlen vigaszom. Csak ő maradt meg nekem Doloresból. Jöjjön, megmutatom, csak fel ne ébressze.
	 Követtem az emeletre a gumiborítású lépcsőn. A csecsemő szobája homályos volt és meleg. Nagyanyja felkapcsolt egy ernyős falilámpát. A gyerek takaró nélkül feküdt abban az ütött-kopott gyerekágyban, amelyet Mungan fotóin már láttam. Ahogy Mungan előre megmondta, a gyerek senkire sem hasonlított különösebben. Kicsi volt, törékeny, mélyen aludt. Jószagú, egyszerű csecsemő volt.
	 Nagyanyja ráterített egy lepedőt. Álltam a gyerek felett, és próbáltam kitalálni, milyen lesz, ha felnő. Nehéz volt elképzelni szenvedélyes férfinak.
	 – Dollynak is ez volt a kiságya – mondta Mrs. Stone. – Karácsonykor vitték magukkal. Most megint itt van nálunk. Hála Istennek, hogy az az őrült apja legalább őt megkímélte.
	 ogy Mi a neve a kicsinek?
	 – Dolly Jacknek nevezte el, az apja, vagyis a férjem után. Dolly mindig jól kijött az apjával. Na, mit szól hozzá?
	 – Szép, egészséges baba. „ – Mindent megteszek érte. Bár nem könnyű visszarázódni a csecsemőápolásba, húsz év után. Csak abban reménykedem, hogy tisztességesen felnevelhetem. Azt hiszem, Dollyt nem túlságosan jól neveltem.
	 Dünnyögtem valami biztatót, és elindultunk lefelé. Mint a többi nőnek, akit csak ismertem, Mrs. Stonenak is volt ereje, hogy beletörődjön a legrosszabba, ami csak történhet, és onnan ismét újra kezdje. A nappaliban a kandallópárkányhoz lépett, és levett róla egy bekeretezett képet.
	 – Látott képet a lányomról?
	 – Elfogadhatót nem.
	 A kép, amelyet mutatott, jobb volt a Munganénál, de ez sem volt igazán jó. Az volt, ami: kisvárosi érettségi kép, színessel rikítóan retusálva. Dolly úgy mosolygott rajta, mint egy festett angyal.
	 – Szép… Szép lány volt, ugye?
	 – Nagyon – mondtam.
	 – Nem az az érzése az embernek, hogy egy Bruce Campion mellett volt a helye. És nem is kellett volna éppen hozzá mennie. Sok fiú érdeklődött utána a városban. Úgy jártak ide, mint valami zarándokhelyre. Csakhogy Dollyt nem a fiúk érdekelték. Ő el akart menni Citrusból, örökre. Amellett mindig az idősebbekhez vonzódott. Néha azt hiszem – folytatta ártatlanul –, hogy azért, mert olyan nagyon odavolt az apjáért. Soha nem érezte jól magát a maga korabeli fiúkkal. De az az igazság, hogy egy ilyen kis városban a rendes idősebb férfiak már mind nősek.
	 – És a nem rendesek? Olyanokkal nem barátkozott Dolly?
	 – Szó sincs róla! Dehogy! Dolly mindig jó lány volt, és kerülte a rossz társaságot. Amíg ez a Campion a hatalmába nem kerítette.
	 – És a Tahoetónál? Voltak Campionon kívül más férfiak is az életében?
	 – Nem tudom, hogy érti azt, hogy az életében … – Majdnem durván kapta ki a kezemből Dolly képét, és visszatette a kandallópárkányra. Még háttal volt, amikor megkérdezte: – Mire akar ezzel kilyukadni, uram?
	 – Azt próbálom kideríteni, hogyan élt Dolly, mielőtt férjhez ment Campionhoz. Tudom, hogy elvesztette az állását, és a barátnői segítették, többek közt Őzike, Mrs. King. Ön azt mondta, hogy írt magának Őzikéről. Megvan a levél?
	 – Nincs. Nem őriztem meg.
	 – Őzikén kívül nem említett más barátnőket vagy barátokat?
	 A fejét rázva fordult vissza felém. Tűsarkai nyomán horpadások maradtak a szőnyegen. – Azt hiszem, tudom már, mire akar kilyukadni. De az is csak az ő piszkos hazugsága.
	 – Kié?
	 – Bmce Campioné. Tele volt mocskos hazugságokkal. Amikor karácsonykor itt voltak, azt próbálta bemesélni a férjemnek, hogy nem is ő a kisfiú apja, csak jószívűségből vette Dollyt feleségül.
	 – És megmondta, ki más a gyerek apja?
	 – Természetesen nem mondta meg, mert nem mondhatta, hiszen ő volt az, és nem más. Megkérdeztem én Dollyt, és ő nekem is azt mondta, hogy Campion az apa. Erre aztán Campion is visszatáncolt, illetve nem mondta többet, hogy más a gyerek apja.
	 – Mit mondott?
	 – Azt, hogy nem vitatkozik, ő megkötötte az üzletet, és ahhoz tartja magát. Volt pofája úgy beszélni Dollyról, mint valami árucikkről. Meg is mondtam ezt neki, és akkor vonszolta ki Dollyt a házból.
	 Nem akarta, hogy a lányom többet mondjon. Túl sok takargatnivalója volt.
	 – Mire gondol?
	 – A hazugságaira meg az egyéb svindlijeire. Iszákos volt, es isten tudja, mi még. Dolly nem mondott sokat – soha nem panaszkodott –, de én tudtam olvasni a sorok között. Olyan volt az az ember…A szavába vágtam: – Tett valaha említést Dolly egy Quincy Ralph Simpson nevű férfiról?
	 – Nem, sohasem. Mi a név, mondja csak még egyszer!
	 – Quincy Ralph Simpson.
	 – Nem ez az az ember, akit a túloldalon találtak meg, Jim Rowland udvarában elásva?
	 – De igen. Az önök lányának a barátja volt.
	 – Nem hiszem.
	 – Pedig az volt. Simpson mutatta be Dollyt Campionnak. Miután összeházasodtak, Simpson sokat segített nekik, még anyagilag is.
	 – Ez nem bizonyít semmit.
	 – Nem is akarom azt mondani, hogy bizonyít. Csak meg vagyok lepve, hogy Dolly sohasem tett említést maguknak Simpsonról.
	 – Nem tartottunk olyan szoros kapcsolatot. Dolly rossz levélíró volt.
	 – Mikor látta utoljára Dollyt és Campiont?
	 – Karácsonykor. Már mondtam.
	 – Májusban nem találkozott Campionnal?
	 – Nem. Jack felvitt az azt követő nap, hogy megtalálták Dollyt, de én kerültem Campiont, mint a csörgőkígyót.
	 – És miután a rendőrség elengedte, nem járt itt Citrus Junctionban?
	 – Honnan tudnám? Felénk nem jött.
	 – Bizonyos értelemben jöhetett. Például elásni Ralph Simpsont az utca másik oldalán. Akárki ásta el Simpsont, okának kellett lennie rá, hogy éppen a magukéval szemközti házat szemelje ki.
	 Rám bandzsított, mintha a világosság bántaná a szemét.
	 – Értem, mire gondol.
	 – Biztos, hogy Ralph Simpson sohasem járt itt maguknál?
	 – Miért járt volna? Nem ismertük. – Mrs. Stone kezdett nyugtalankodni, a kezét tördelte az ölében.
	 – De ő ismerte Dollyt – emlékeztettem. – Miután Dollyt megölték, és maguk idehozták a csecsemőt, figyelhette a házukat.
	 – Miért figyelte volna?
	 – Van egy olyan feltevés, hogy ő a gyerek apja.
	 – Nem hiszem. – De egy kis szünet után azt mondta: – Miféle ember volt az a Ralph Simpson? Csak annyit tudok róla, amennyit az újságokban olvastam, hogy leszúrták, és elásták Rowland udvarában.
	 – Én nem ismertem életében, de úgy veszem ki a dolgokból, hogy nem volt rossz ember. Hűséges volt, nagylelkű, és azt hiszem, bátor is. Utolsó napjaiban is Dolly gyilkosa után próbált nyomozni.
	 – Bruce Campion után?
	 – Nem volt meggyőződve róla, hogy Campion ölte meg.
	 – Maga sincs – mondta Mrs. Stone, és összeszorította az ajkát.
	 – Nem. Nem vagyok.
	 Tartása elutasítóvá merevült. Legdrágább ellenségétől próbáltam megfosztani.
	 – Csak annyit mondhatok, hogy téved. Én  tudom,  hogy Campion tette. Érzem, itt! – A szívére tette a kezét.
	 – Mindnyájan tévedhetünk – mondtam.
	 – Igen, és maga többszörösen is téved. Én  tudom,  hogy a gyerek apja Bruce Campion volt. Dolly nem hazudott nekem.
	 – Voltak már lányok, akik hazudtak az anyjuknak.
	 – Az lehet. De ha ez a Simpson volt az apa, miért nem ő vette el Dollyt? Erre válaszoljon!
	 – Már nős volt.
	 – Most már  biztosan tudom, hogy téved. Dolly sohasem kezdett nős férfiakkal. Akkor egyszer…
	 – Szeme hirtelen kitágult, mintha megrémítette volna magát, és összeszorította a száját.
	 – Na, meséljen arról az egy alkalomról, amikor Dolly nős férfival kezdett.
	 – Nem volt ilyen alkalom.
	 – Maga mondta az imént, hogy volt.
	 – Most azt mondom, hogy nem volt. Valami egész másra gondoltam. Nem akarom ilyesmivel bemocskolni az emlékét, és kész.
	 Próbáltam rávenni, hogy áruljon el valamivel többet, de eredménytelenül. Témát változtattam.
	 – Úgy hallottam, hogy az a ház ott a túloldalon, ahol Simpsont elásva megtalálták, akkor már lakatlan volt.
	 – Jól hallotta. Rowlandék az év elején költöztek ki, és a ház hónapokig üresen állt. Gyalázat, hogy mi történt ott meg a többi szanálásra ítélt házban. Néhány elvadult környékbeli srác csövezett bennük. Jack mindenfelé üres üvegeket meg sörösdobozokat talált. Betörték az ablakokat, meg minden. Rossz volt nézni, pedig hát végül is mindegy volt. Az állam úgyis lerombolta azokat a házakat. – Úgy látszott, mintha titokban gyászolná az életében történt változásokat és veszteségeket. – De azért mégiscsak rossz volt nézni, mit művelnek a Jaimet házzal.
	 – Milyen Jaimet házzal?
	 Az út felé mutatott. – Ugyanarról a házról beszélek. Jim Rowland a házat Mrs. Jaimettől vette, azután, hogy Mr. Jaimet meghalt. Eredetileg ez volt a Jaimet ranchház. A város egész nyugati része a Jaimet ranchhoz tartozott. De ez már mind a múlt.
	 – Meséljen valamit Jim Rowlandról.
	 – Nincs sok mesélnivalóm róla. Egyenes, komoly ember, Övé az Union Service feljebb az úton, és most nyit egy másikat a városban.
	 Jack nagyon becsüli Rowlandot. Azt mondja, tisztességes szakember, és ez nagy dicséret Jacktől.
	 – Dolly ismerte őt?
	 – Persze hogy ismerte. Rowlandék az utóbbi háromnégy évben itt laktak velünk szemben. Ha azt hiszi, hogy ennél több is volt a kapcsolat, téved. Jim rendes családapa. Különben is eladta az államnak a házat, és az év elején kiköltözött. Nem jött vissza, hogy eltemessen egy hullát a saját udvarában, ha erre gondol.
	 Én arra gondoltam, hogy sohasem lehet tudni, mit és miért csinál egy gyilkos. Megköszöntem Mrs. Stonenak, hogy időt áldozott rám, átmentem a túlsó oldalra. A markológépek és földgyaluk aznapra már leálltak, de a por még mindig ott kavargott a levegőben. Gyökerestől kifordított fákat, törmelékké zúzott, rendetlen kupacokba összetúrt házakat láttam. Fogalmam sem volt róla, hol állhatott Rowlandéké.
	22. fejezet
	A Citrus Junctioni törvényszéki épület ügyeletes rendőre megfáradt külsejű, unott alak volt, inge a nyakán nyitva, a szájában fogpiszkáló. Mélységes, nirvánái nyugalom terpeszkedett az irodájában.
	 Még az ablak fénysugarában játszó porszemek is bágyadtan mozogtak. A világegyetem végső lelassulása valószínűleg Citrus Junctionban fog elkezdődni. Talán már el is kezdődött.
	 Megkérdeztem a fáradt embertől, hol van Leonard őrmester.
	 Mogorván nézett rám, mintha fontos meditációjában zavartam volna meg.
	 – Bement a városba, hivatalos ügyben.
	 – Melyik városba?
	 – Los Angelesbe.
	 – Mi az a hivatalos ügy?
	 Erre alaposabban megnézett. Talán a Bertillon méreteimet saccolgatta. Még a Bertillon-iskola idejében startolhatott.
	 – A Simpson-üggyel kapcsolatban? – kérdeztem.
	 Kivette a szájából a fogpiszkálót, bűnjeleket keresett rajta.
	 Mondjuk fognyomokat.
	 – Hivatalos dolgokról nem beszélünk civilekkel. Maga újságíró?
	 – Magándetektív vagyok, és együtt dolgozom Leonarddal a Simpson-ügy. ön.
	 Nem hatotta meg. – Megmondom az őrmesternek, ha bejön.
	 Hogy hívják magát?
	 – S. Holmesnak.
	 Visszadugta a szájába a fogpiszkálót, és körmölni kezdett egy jegyzettömbre. – Az „S” – mondtam – a Sherlock rövidítése.
	 Felnézett, abbahagyta a fáradságos adminisztrációt. A régi, detektoros rádió az agyában távoli, gyenge jelzést fogott: ugratják.
	 – Mit mondott, mi a keresztnév?
	 – Sherlock.
	 – Ezt viccnek szánta? Haha.
	 Elölről kezdtem. – A nevem Archer, és Leonard szeretne találkozni velem. Mikorra várják vissza?
	 – Amikor megjön.
	 – Kösz.
	 – Kérem. – Összetépte a papírt, a fecnik a köztünk lévő pultra vitorláztak.
	 – Meg tudná adni Leonard otthoni címét?
	 – Persze hogy meg. De maga a nagy detektív. Hát nyomozza ki.
	 Így járt Archer, a szellemes! Archer; a kapcsolatteremtés virtuóza!
	 Hónom alá csaptam humoromat és emberismeretemet, és végigcaplattam a folyosón. Az információs asztal mögött nem ült senki, de egy vékony telefonkönyv volt az asztal oldalához láncolva. Wesley Leonard a Walnut Streeten lakott. Egy öreg ember, aki a törvényszék krizantémjait locsolgatta, elmondta, hol a Walnut Street. Néhány háztömbnyire volt. Íme, Archer, a kopó!
	 Egy középső középosztálybeli utca volt, a húszas években épült stukkódíszítésű házakkal. Leonard háza előtt ápolt volt a fű, akár egy golfpályán. A testes nő, aki ajtót nyitott, már kevésbé volt ápolt.
	 A rózsaszínű műanyag hajcsavarók alól ádáz, kihívó tekintetet vetett rám. Még nem is kérdeztem, már mondta: – Wesley nincs itthon. Én pedig nem érek rá, főzöm a vacsorát.
	 – Nem tudja, mikor jön haza?
	 – Vacsorára haza szokott jönni. Wesley szereti a jó, meleg vacsorát.
	 – Az körülbelül mikor lesz?
	 – Hatkor. Korán szoktunk vacsorázni. – A „vacsora” kulcsszó lehetett a szókincsében. – Mit mondjak neki, ki kereste?
	 em" wi, Lew Archer. Én vagyok az a detektív, aki hétfőn este idehozta Vicky Simpsont. Maguknál van még?
	 – Nincs. Csak egyetlen éjszakára maradt. – A nő egyszerre csak bizalmaskodni kezdett. – Wesley valóságos irgalmas szamaritánus, de ő maga se tudja. Maga jó barátja Mrs. Simpsonnak?
	 – Nem.
	 – Mert nem akarnám őt megbántani. Megvan neki a maga baja.
	 De nehéz egy idősebb nőnek, ha van egy fiatalabb is a házban. Egy fiatalabb nő, pláne, ha még ennyi baja is van, próbára teszi a házasságot. – Ujjaival végigsimított a hajcsavarókon, mintha azok tartanák össze a házasságot. – Tudja, milyenek a férfiak.
	 – Wesley nem olyan.
	 – De olyan. Ő sincs fából. Egyetlen férfi sincs. – Úgy láttam, bármelyik pillanatban kész bennem is csalódni. – Wesley fél éjszaka fenn volt, és hagyta, hogy az a nő kisírja magát a vállán. Tejet melegített, és sajtos szendvicset csinált neki hajnali négykor. Nekem tíz év alatt egyetlen szendvicset sem csinált. Úgyhogy amikor délben fölébredt a nő, megebédeltettem, és tapintatosan céloztam rá, hogy a szállodában is lehet szobát kivenni. Wesley azt mondja, hogy szívtelen voltam. Szerintem csak elhárítottam a veszedelmet a házasságunk fölül.
	 – És mivel fog fizetni a szállodában Mrs. Simpson?
	 – A főnöke táviratilag küldött neki fizetési előleget, és azt hiszem, a törvényszéki fiúk is besegítettek. Mrs. Vicky Simpson mindenesetre kényelmesen lakik.
	 – Hol?
	 – A Valencia Hotelban, a Main Streeten.
	 A hotel háromszintes, valaha fehér kockaépülete negyvenötven éves lehetett. A földszinti ablakból ósdi kalapokkal a fejükön öregemberek bámulták az utcát. Fejük egyszerre fordult utánam, mikor áthaladtam a félhomályos halion. Olyan csend volt, hogy hallatszott a nyakuk – vagy a székeik? – nyikorgása.
	 A portáspultnál nem volt senki. Rávertem a kézicsengőre. Nem működött. Az egyik öregember fölkelt az ablak mellől a székéből, elcsoszogott mellettem, és bement a hátsó ajtón. A portáspult mögött bukkant fel újra, fényes barna parókát igazgatva a fején, amellyel a kalapját cserélte föl. A paróka mélyen a homlokába csúszott.
	 – Parancsol?
	 – Mrs. Simpson itt van?
	 Hátrafordult, hogy megnézze a kulcsrekeszeket. Nyaka olyan csupasz volt hátul, mint a kopasztott csirkéé.
	 – Igen. Itt.
	 – Mondja meg neki, hogy valaki beszélni szeretne vele.
	 – Nincs telefon a szobájában. De esetleg fölmehetek, és szólhatok neki – mondta bizonytalanul.
	 – Majd fölmegyek én. Hányas szoba?
	 – Háromszáznyolcas, a másodikon. De nem szeretjük, ha a hölgyek urakat fogadnak. – A paróka alól valahogy közönségesnek és illetlennek hangzott a megjegyzés.
	 – Nem úr vagyok, hanem detektív.
	 – Aha.
	 Az ablaknál ülő barátaival együtt figyelt, ahogy fölmentem a lépcsőn. Én voltam a nap eseménye. A második emeleti folyosón vörös villanykörte égett. Megkocogtattam a 308as ajtót.
	 – Ki az? – szólt ki tompán Vicky.
	 – Lew Archer. Emlékszik rám?
	 Az ágy rugói tiltakozva nyikorogtak. Vicky kinyitotta az ajtót, és kilesett. Az arca kicsit beesett volt.
	 – Mit akar?
	 – Beszélgetni.
	 – Elegem van már a beszélgetésekből.
	 Óriási, sebezhető szemei voltak. Láttam a tükörképemet a pupilláiban: egy pici, borostyánkőbe zárt emberkét, vörössel megvilágítva, két példányban.
	 – Engedjen be, Vicky. Segítenie kell.
	 Vállat vont, ellépett a nyitott ajtóból, majd határozottan csúnya pozitúrában elnyúlt az ágyon. Csípője és a keble úgy nyomta ki a fekete ruhát, mintha fából, csontból vagy valami egyéb kemény anyagból lett volna kifaragva. Egy Gideonbiblia hevert kinyitva az ágyon. Amikor odahúztam egy széket és leültem, láttam, hogy Vicky éppen Jób könyvét olvasta.
	 – Nem is tudtam, hogy maga bibliaolvasó.
	 – Sok mindent nem tud rólam.
	 – Az igaz. Miért nem mondta el, hogy Ralph a barátja volt Campionéknak?
	 – Nem nehéz kitalálni. Nem akartam, hogy tudja.
	 – Miért nem?
	 – Nem tartozik magára.
	 – Egy dologban járunk, Vicky. Mind a ketten szeretnénk rendbe tenni ezt az egész kuszaságot.
	 – Már nem lehet rendbe tenni. Ralph halott. Ezen maga sem változtathat.
	 – – Köze volt Ralphnak Dolly meggyilkolásához? Azért fedezte?
	 – Nem fedeztem.
	 – Dehogynem. A leírásom alapján fel kellett ismernie Campiont.
	 Tudnia kellett, hogy Dollyt megölték. Tudta, hogy Ralph jó viszonyban volt vele.
	 – Nem volt… Nem úgy, ahogy gondolja. – Hát hogyan voltak jó viszonyban?
	 – Ralph inkább csak pénzügyi tanácsokat adott neki – Mondta habozva.
	 – Mi szüksége volt 'Dollynak pénzügyi tanácsokra? Teljesen le volt égve.
	 – Ezt hiszi maga. De én véletlenül tudom, hogy vastag volt, amikor megölték. Ralph elmondta, hogy legalább ezer dollárja van, készpénzben. Nem tudta, mihez kezdjen vele, ezért fordult Ralphhoz.
	 – Biztosan téved, Vicky. Campionéknak nem volt pénzük. Tudom, hogy Ralphnak kellett fizetnie az orvost is, amikor a gyerek született.
	 – Nem  kellett.  Jó napja volt a lóversenyen, és önként adta neki a pénzt. Ha Ralph nyert egy kis pénzt, azt hitte, ő a Mikulás bácsi. Ne higgye, hogy nem balhéztam miatta. De Dolly végül is visszafizette neki.
	 – Mikor?
	 – Közvetlenül azelőtt, hogy megölték. Abból a pénzből, ami volt neki. Ralph abból utazott el Tahoeba.
	 Különös történet volt. Olyan különös, hogy igaz is lehetett.
	 – Ralph  látta is Dolly pénzét?
	 – Látta. Nem számolta meg, vagy valami, de látta. Dolly megkérte, hogy tegye el és őrizze meg neki, mert egy lakókocsit akart venni, részletre. Ralph nem akart egy ilyen felelősséget magára venni. Azt tanácsolta neki, hogy tegye bankba a pénzt, de Dolly félt, hogy Bruce rájön, és akkor lőttek a pénznek. Úgy, mint annak a pénznek, ami akkor volt neki, amikor férjhez ment Campionhoz.
	 – Nem is tudtam, hogy pénze volt.
	 – Mit gondol, miért vette el Bruce? Sok pénze volt, Ralph szerint legalább még egy ezres. Bruce elmarta, és a nyakára hágott. Dolly félt, hogy az új pénzzel is ugyanazt csinálná.
	 – Honnan származott az a sok pénz?
	 – Ralph azt mondta, hogy Dolly egy f, horfitól kapta. Dolly nem árulta el, hogy kitől.
	 – A gyerek apjától?
	 Vicky szemérmesen lesütötte a szemét. – Én mindig azt hittem, hogy Bruce az apa.
	 – Bruce tagadta.
	 – Én ezt nem hallottam.
	 – Én igen, Vicky. Van valami elképzelése, hogy ki lehetett az apa, ha nem Bruce volt?
	 – Lehetett Ralph?
	 – Nem. Közte és Dolly között nem volt semmi. Már csak azért sem, mert Ralph túlságosan tisztelte Brucet.
	 – De a gyerek jóval azelőtt fogant, hogy Dolly férjhez ment Campionhoz. És maga mondta, hogy Ralphot az anyagi dolgaiba is beavatta. Vagy nem azt mondta, hogy megkérte Ralphot, tegye el neki az ezer dollárját?
	 – De igen. És talán el is kellett volna vállalnia. – Körülpillantott a kis szobában, mintha attól félne, hogy valaki a kulcslyukon vagy az ablaknál hallgatózik. Suttogóra fogta a hangját: – Szerintem azért a pénzért ölték meg.
	 – Gondolja, hogy Bruce?
	 – Vagy ő, vagy valaki más.
	 – Ralph beszélt erről a rendőrségnek?
	 – Nem.
	 – Maga sem?
	 – Miért kerestem volna magamnak a bajt? Úgyis van az embernek elég baja ebben az életben, hát még ha ugrál.
	 Felálltam a székről, és megálltam előtte. A késő délutáni nap rézsút tűzött be az ablakon. Vicky a lábát maga alá húzva, mereven ült, mintha afénysugarak nyilai átütötték volna a nyakát meg a vállát.
	 – Maga attól félt, hogy Ralph Ölte meg Dollyt.
	 Elfordította a szemét, nem is láttam, hova néz.
	 – Mungan alseriff behívatta Ralphot a hivatalába, és egy csomó kérdésre kellett neki válaszolnia. Közvetlenül utána ment el Nevadába. Persze hogy féltem.
	 – Hol volt Ralph azon az éjszakán, amikor Dollyt megölték?
	 – Nem tudom. Sokáig kimaradt, és nem ébredtem fel, amikor megjött.
	 – Még mindig azt hiszi, hogy Ralph gyilkolta meg?
	 – Én nem mondtam, hogy  azt hittem.  Csak féltem.
	 – Megkérdezte tőle?
	 – Dehogy kérdeztem. De ő magától is sokat beszélt a gyilkosságról. Izgatott volt, úgy remegett a keze, hogy egy csésze kávét nem tudott megfogni. Ez a gyilkosság után, másnap este volt. Bruce Campiont bekaszlizták, és Ralph folyton azt hajtogatta, hogy nem Bruce tette, ő tudja, hogy nem Bruce tette.
	 – Ralph találkozott Bruceszal, mielőtt a Tahoe-höz ment?
	 – Igen, Bruce járt nálunk, aznap délelőtt, amikor kiengedték. Ha itthon lettem volna, nem engedtem volna be.
	 – Mi történt Bruce és Ralph között azon a délelőttön?
	 – Nem tudom. Én munkában voltam. Ralph dél körül telefonált, és közölte, felmegy Tahoeba. Lehet, hogy Bruce is vele ment. Azon a napon szívódott fel, és nem is láttam többet. Két nap múlva aztán az újságok tele voltak a szökésével meg azzal, hogy a vádesküdtszék gyilkosságért elítélte.
	 – A vádesküdtszék csak vádat emelt ellene – mondtam. – A vádemelés és az ítélet között nagy a különbség.
	 – Ezt mondta Ralph is aznap, amikor visszajött a tótól. Én azt hittem, hogy egy héttel vagy mennyivel az eset után már elfelejtette az egészet. De amikor visszajött, mosség rosszabb hangulatban volt.
	 Bruce Campion a rögeszméje lett.
	 – Milyen viszonyban voltak?
	 – Akár a testvérek – mondta –, azóta, hogy együtt voltak Koreában. Azt hiszem, Bruce okosabb volt, mint Ralph, valahogy mégis mindig Ralph intézett mindent. Egyszerűen csodálatosnak tartotta, hogy Bruce a barátja. Az ingét is odaadta volna neki, ahogy nemegyszer meg is tette.
	 – Odaadta volna neki a születési bizonyítványát, hogy Bruce kijusson az országból?
	 Hirtelen felpillantott. – Odaadta?
	 – Bruce azt mondja, hogy oda. Vagy önként adta oda neki Ralph, vagy Bruce vette el tőle erőszakkal.
	 – És megölte?
	 – Nem hinném, hogy bármelyiküket is Bruce ölte volna meg.
	 Ralph meggyilkolására nem volt indítéka, és Dolly pénze új megvilágításba helyezi azt az ügyet is. Dolly meggyilkolására akárkinek lehetett indítéka, aki tudta, hogy pénze van.
	 – De Ralphot miért akarta volna akárki is megölni?
	 – Egy lehetőség kínálkozik. Lehet, hogy tudta, ki ölte meg Dollyt.
	 – Akkor miért nem beszélt róla?
	 – Talán nem volt biztos benne. Azt hiszem, nyomozni próbált Dolly gyilkosa után fent a tónál, és valószínűleg itt, Citrus Junctionban is. Amikor visszajött Tahoeból, nem mondott magának valamit Blackwellékről?
	 – Blackwellékről? – Nem érződött felismerés a hangjában.
	 – Mark Blackwell ezredesről és a feleségéről van szó. Ők vontak bele engem az ügybe, mert a lányuk, Harriet összeállt Campionnal.
	 Blackwelléknek nyaralójuk van Tahoeban, és Harriet nemrég ott töltött egy éjszakát Campionnal. Aztán eltűnt. A tóban megtaláltuk a kalapját, véresen. Campion nem tud magyarázatot adni rá.
	 Vicky feltérdelt. Esetlenül az ágy túlsó felére húzódott. – Erről nem tudok semmit.
	 – Azért mondom el. A dologban az a lényeges, hogy májusban Ralph is töltött bizonyos időt Blackwellék nyaralójában. Körülbelül egy hétig az alkalmazottjuk volt. Blackwellék kirúgták, állítólag azért, mert lopott.
	 – Ralphnak voltak hibái – mondta Vicky a sarokból –, de nem tudok róla, hogy valaha is lopott volna. Különben is semmi értelme, hogy egy halott nyakába varrjunk valamit.
	 – Nem arról van szó, Vicky. Én a gyilkosságot akarom annak a nyakába varrni, aki megölte Ralphot. Maga szerette őt, ugye?
	 Úgy látszott, mintha szeretné letagadni ezt is, meg a fájdalmat is, amelyet a kérdés felidézett. – így volt. Nem tehetek róla, nem bírtam magammal. Olyan őrült fiú volt – morogta lágyan, szinte cirógatóan.
	 – Néha, amikor aludt, és gondtalan volt, szépnek láttam.
	 – Most alszik és gondtalan – mondtam. – Mi van azzal a csomag ruhával, amelyet Tahoeból hozott vissza?
	 – Az nem egy csomag ruha volt, csak egy felöltő. Az a barna felöltő. De tudom, hogy nem lopta. Soha életében nem lopott.
	 – Én nem törődöm vele, hogy lopta-e vagy sem. Csak az érdekel, hol szerezte.
	 – Ő azt mondta, hogy kapta valakitől. De ilyen kabátot nem adnak oda ingyen csak úgy az emberek. Jó minőségű tweed volt, talán import. Harristweed, azt hiszem, így hívják. Újonnan biztosan belekerült vagy száz dollárba, és még egészen újnak látszott. Egy kis hibája volt csak: hiányzott egy gombja.
	 – Le tudná írni a gombokat?
	 – Barna bőrgombok voltak. Én pótolni akartam a hiányzót, hogy Ralph hordhassa a kabátot. De azt mondta, hogy hagyjam csak úgy, ahogy van, nem fogja hordani. – Könnyek csillogtak a szemében. – Azt mondta, hogy nem fogja hordani, és igaza is lett.
	 – Magával hozta, amikor lejött délre?
	 – Igen. A karjára volt vetve, amikor felszállt a buszra. Nem tudom, hogy miért cipelte magával. Meleg volt az idő, és különben is hiányzott egy gombja.
	 – Melyik gombja hiányzott, Vicky?
	 – A legfelső. – Hüvelykujjával a mellére bökött.
	 Bárcsak nálam lett volna Mungan gombja! Most már eszembe jutott, hol láttam hasonló gombokat és egy olyan kabátot, amelyre ráillett Vicky leírása. Az egyik lány viselte a zebracsíkos halottaskocsiban.
	23. fejezet
	Kicsit délebbre attól a ponttól, ahol a 101es főút és a 101es mellékút elágazik, kiértem a hullámlovaglók strandjára. Néhányan emlékeztek a fekete-fehér halottaskocsira, de nem tudták a benne ülők nevét. Legalábbis azt mondták, hogy nem tudják. Hallgatag népség.
	 A malibui útőrséggel nagyobb szerencsém volt. A halottaskocsi tulajdonosát beidézték az előző hét végén, mert csak egy fényszóróval közlekedett. A neve Ray Buzzell volt, a város felett lakott az egyik kanyonban.
	 „Mrs. Sloan Buzzell”, állt a rusztikus postaláda oldalán a stencilezett név. Cikcakkos aszfaltút vezetett le a kanyon oldalán a házig.
	 A fehérsóder tetejű, vörösfenyő és üvegépítmény konzolgerendákon állt egy meredek lejtő fölött. A két kocsinak való nyitott garázsban egy kis Fiat állt, a halottaskocsi nem volt mellette.
	 Még mielőtt az ajtóhoz értem, egy rikítóan vörös hajú nő kinyitotta, és kilépett rajta. Kemény, szép arca gondosan ki volt sminkelve, mintha vendéget várt volna. Kíváncsi voltam, miféle vendéget.
	 Fekete, fényes nadrágja, mint az olaj tapadt a combjára és a csípőjére. Mélyen kivágott blúza komoly területeket tett közszemlére melléből és a hasából. Félig telt martinis pohár volt a kezében, de a beszédéből ítélve már nemcsak azt a hiányzó felet fogyasztotta el.
	 – Helló, helló – mondta. – Nem ismerem én magát valahonnan?
	 – Csak egy vagyok a sok közül. Hogy van, Mrs. Buzzell?
	 – Remekül. Csodásan. Marha jól. – Bizonyításul behajlítgatta szabad karját, és kidüllesztette a mellét, mely csaknem kibújt a blúzból. – De maga elcsigázottnak látszik. Jöjjön be, töltök egy italt.
	 Remélem, szokott inni.
	 – Hektószámra, de most köszönöm, nem kérek. Rayt keresem.
	 Bambán húzta össze a szemöldökét. – Mindenki Rayt keresi.
	 Csinált valamit?
	 – Remélem, nem. Hol találhatom meg?
	 Kilendítette a karját, mozdulata az egész partot befogta. Elég magasan voltunk, jó pár mérföldre el lehetett látni. A nap már alacsonyan állt nyugaton, és úgy világított a felhők között, mint egy világítótorony pásztája.
	 – Már képtelen vagyok szemmel tartani a fiamat – mondta józanabb hangon. – Reggeli óta nem láttam. Kint van valahol a bandájával. Nem érdekli őket semmi, csak a hullámlovaglás. Vannak hetek, amikor napokig nem látom. – A martini maradékával vigasztalta magát. – Tényleg nem jön be egy italra? Most készítettem egy egész sékerrel, és ha magamnak kell meginnom, kikészülök.
	 – Öntse ki.
	 – Maga megőrült. – Túlzott érdeklődéssel tanulmányozta a képemet. – Bizonyára vándorprédikátor vagy valami ilyesmi.
	 – Vándordetektív vagyok, és egy gyilkossági ügyben nyomozok.
	 Lehet, hogy a fia tudna nekem segíteni.
	 Közelebb jött, és a foga közt suttogta: – Ray gyilkosságba keveredett?
	 – Nem hinném. De tudhat valamit, amivel segítene nekem. Hazavárja vacsorára?
	 – Sosem lehet tudni. Néha egész éjjel kint marad a bandájával.
	 Vannak hálózsákjaik a halottaskocsiban. – Dühösen kitört: – Meg tudnám fojtani magam, amiért engedtem, hogy megvegye azt a vacakot. Most már benne is  lakik! Visszakanyarodott a tárgyra. – Azt mondja, hogy tud valamit?
	 – Azt mondtam, hogy tudhat.
	 – Kit gyilkoltak meg?
	 – Egy Simpson nevű embert. Quincy Ralph Simpsont.
	 – Sose hallottam ilyen nevű emberről. Ray sem, biztos vagyok benne.
	 Rákezdtem: – Amikor Simpsont utoljára látta a felesége, egy barna Harristweed felöltőt vitt a karján. Barna bőrgombjai voltak, a legfelső hiányzott. Ennek két hónapja. S a napokban láttam, hogy Ray bandájában az egyik lány azt a felöltőt viseli, vagy legalábbis egy ugyanolyat.
	 – Mona?
	 – Nagydarab, dús keblű szőke volt.
	 – Ez Ray nője, Mona Sutherland. És a kabát is Rayé. Ismerem.
	 Az apjától kapta legutóbb, amikor Ray meglátogatta. Úgyhogy, amint látja, téved. Ez egy másik kabát.
	 – Most mondja meg, Mrs. Buzzell, hogy hol szerezte Ray valóban  azt a kabátot.
	 Az anyai szeretet megnyilatkozásai kiszámíthatatlanok. Fejemhez vágta az üres poharat. Nem talált el vele, a pohár széttört a kövezeten. A nő erre visszavonult a házba, és becsapta maga mögött az ajtót.
	 Beültem a kocsimba, és csak ültem. A nap már majdnem lecent.
	 csak egy keskenyedő piros ellipszis látszott a felhőcsíkozta horizonton. Aztán az is eltűnt. Füstös piros lett az egész nyugati égbolt, mintha a nap tüzeket gyújtott volna a túlsó oldalán.
	 Kis idő múlva kinyílt az ajtó. A hölgy megjelent, egy másik pohárral a kezében.
	 – Most beszéltem az exférjemmel távolságin. Ő is ugyanazt mondja a kabátról.
	 – Ez igen!
	 A kezében lévő pohárra nézett, mintha azt fontolgatná, vágja-e azt is hozzám. De ital volt benne.
	 – Milyen jogon ül itt a portámon? Tűnjön el innen!
	 Megfordultam a kocsival, és kihajtottam a nő postaládája mellé az útra. Leparkoltam az út szélén, és figyeltem, ahogy a horizont fényei kialszanak, és jön a sötétség. Az ég már tele volt csillagokkal, amikor a nő ismét kijött. Felküzdötte magát a lejtőn, és inogva támaszkodott a postaládának.
	 – Kikészültem.
	 Kiszálltam, és elindultam feléje. – Mondtam, hogy öntse ki.
	 – Nem önthettem ki azt a jó gint. Soksok év óta a legdrágább barátom és szeretett élettársam. – Felém nyúlt, mint egy vak. – Be vagyok ijedve.
	 – Nem akartam megijeszteni, és nem hiszem, hogy a fia benne volna ebben a gyilkosságban. De tudnom kell, hol szerezte azt a tweed felöltőt. Az apjának semmi köze hozzá, igaz?
	 – Semmi. Ray azt mondta, hogy találta.
	 – Hol?
	 – A strandon, azt mondta.
	 – Mikor volt ez?
	 – Körülbelül két hónapja. Hazahozta, és kikefélte belőle a homokot. Az időpont miatt ijedtem meg annyira. Maga is két hónapot mondott, ugye? Ezért hazudtam magának.
	 Rám támaszkodott egész súlyával, egyik keze a vállamon, a másik a felső karomat markolta. Hagytam.
	 – Ray nem ölne meg senkit – mondta. – Egy kicsit nehéz kordában tartani, de igazában nem rossz fiú. És olyan  fiatal. –  Nem is gyanúsítottja a gyilkosságnak, Mrs. Bűzzel. Ő csak tanú, a kabát meg bizonyíték. Hogy hogyan szerezte, perdöntő lehet.
	 De ezt nem tudom megállapítani anélkül, hogy beszélnék vele. Magának biztosan van valami elképzelése, hogy hol találhatom meg.
	 – Mondott valamit ma reggel… valami olyasmit, hogy az éjszakát Zumában töltik. Magával vitt egykét dolgot, hogy majd főznek.
	 De amit mond és amit csinál, az gyakran két homlokegyenest ellenkező dolog. Már nem tudom szemmel tartani. Apa kellene neki.
	 A kabátom elejének beszélt, és egyre szorosabban markolt. Tartottam egy kicsit, mert anélkül eldőlt volna, amíg egy kocsi nem jött fel az úton, és nedves, riadt ábrázatára nem villantotta a reflektorát.
	A csíkos halottaskocsi üresen állt a többi kocsi között Zuma fölött az autópályán. Leparkoltam mögötte, és lementem a strandra, hogy megkeressem a tulajdonosát. Kis tüzek égtek szanaszét a part mentén, mint a nomád törzsek tábortüzei.
	 Dagály volt, a hullámok fekete márványként emelkedtek és fehéren tűntek el az óceán sötétjében.
	 Hat fiatal ült egy csomóban, takarókba burkolózva az egyik tűzrakás körül. Felismertem őket, az egyik lány a barna tweedkabátot viselte. Nem hederítettek rám, mikor hozzájuk léptem. Én is csak a felnőtt világ egy jelenése voltam. Ha úgy tesznek, mintha nem volnék ott, majd csak elmegyek, mint a többi felnőtt.
	 – Ray Buzzellt keresem.
	 Az egyik fiú tölcsért csinált a kezéből a füle mögött: – He?
	 Túlfejlett, tizenhéttizennyolc éves fiú volt, komoly férfias külső jegyekkel, csak a szemében nem csillogott különösebb értelem. Kiszőkített haja ellenére olyan volt a vörös tűzfényben, mint egy indián.
	 – Ray Buzzellt – ismételtem meg.
	 – Sose hallottam róla. – Körülnézett a többiekén. – Hallott valaki egy bizonyos Ray Buzzellról?
	 – Én sose hallottam Ray Buzzellról – mondta a kabátos lány. – Egy Heliogabalus Rexford Buzzellt ismertem. Hosszú szürke szakálla volt, és pár éve halt meg bubópestisben.
	 Mindenki nevetett, csak én meg a lány nem. Azt mondtam a fiúnak: – Te vagy Ray, igaz?
	 – Attól függ, hogy maga ki – emelkedett föl hirtelen, ledobva magáról a pokrócot. A három másik fiú is felállt. – Szimat?
	 – Majdnem eltaláltad, öcskös.
	 – Ne tegezzen.
	 – Rendben van. Mr. Buzzell. Néhány kérdést kell feltennem magának arról a kabátról, amelyet Miss Sutherland visel.
	 – Kivel beszélt maga? Honnan tudja a nevünket?
	 Egy lépést tett felém, zajtalanul, mezítláb a homokon. Kis hordája felsorakozott mögötte. Karjukat összefonták a mellükön, hogy az izmaikat jobban lássam. A vörös tűzfény villódzott a bicepszeiken.
	 Azzal a kis judoval, amit tanultam, mind a nyolc bicepsszel el tudtam volna bánni, de nem akartam bántani őket. Követ voltam a felnőttek táborából. Megvillantottam előttük a rendőrjelvényt, amelyet emlékként hordtam magammal még a San Pedrói dokkügy óta.
	 – Az anyjával is beszéltem, többek között. Azt mondta, hogy maga ezt a kabátot a strandon találta.
	 – Ne higgyen neki – mondta, fél szemével a lányokon. – Egy anyának sose higgyen.
	 – Akkor hol szerezte?
	 – Víz alatt szőttem, tengeri moszatból. Nagyon ügyes kezem van – mozgatta meg előttem az ujjait.
	 – Én ezen nem viccelnék, Buzzell. Komoly dologról van szó.
	 Járt valaha Citrus Junctionban?
	 – Átutazóban.
	 – Tartott addig az az átutazás, hogy megöljön és elásson ott valakit?
	 – Elássak valakit? – sápadt el.
	 – Quincy Ralph Simpsont. Citrus Junctionban találták meg elásva a múlt héten. Egy jégcsákánnyal szúrták szíven. Ismerte?
	 – Sose hallottam róla, becsszóra. Különben már két hónapja birtokunkban van a kabát. – A lányhoz fordult. – Igaz, Mona?
	 A lány bólintott. Nagy rozmárszemében ijedtség tükröződött. Ujjával bizonytalanul matatva kigombolta a kabátot, és ledobta. Kinyújtottam érte a kezem. Ray Buzzell felvette és ideadta. Mozdulatai már elvesztették biztonságukat.
	 A kabát nehéz volt és tengerszagú. A karomra terítettem.
	 – Hol szerezte, Ray?
	 – A strandon, ahogy any… ahogy az öreglány mondta magának.
	 Valószínűleg kidobták. Én mindig kint vagyok a strandon, és összeszedem, amit kidobálnak meg amit a víz kivet. Igaz, Mona?
	 A lány bólintott, de még mindig nem szólt. A fiú kamaszos buzgósággal hadart tovább: – Teljesen át volt ázva, és kövek voltak a zsebeiben, mintha valaki el akarta volna süllyeszteni a tengerben, hogy megszabaduljon tőle. De erős volt a dagály, és a hullámok kisodorták a partra. Még elég jó állapotban volt, ez a Harristweed elnyűhetetlen, azért úgy gondoltam, hogy kiszárítom és megtartom.
	 Úgyis kidobott holmi volt. Rendszerint Mona viseli, ő a fázós.
	 A lány most reszketett a fürdőruhájában, pedig közel volt a tűzhöz. A másik lány egy kockás inget terített a vállára. A fiúk körben álltak, mint egy csatafríz éppen pihenő figurái.
	 – Meg tudná nevezni a strandot?
	 – Nem emlékszem rá. Sok strandra járunk.
	 – Én tudom, melyik strand volt – szólalt meg Mona. – Aznap találtad, amikor az a hat egész öttizedes dagály volt, és én féltem kimenni a hullámokra, és mind azt mondtátok, hogy gyáva vagyok.
	 Tudjátok – a többiekhez beszélt. – , az a kis magánstrand ott Malibu fölött, ahol az a rákvendéglő van az út másik oldalán.
	 – Igen – mondta Ray. – Valamelyik nap is ott ettünk. Klassz hely.
	 – Láttam ott magukat azon a bizonyos napon – mondtam. – De most lássuk, meg lehetne-e állapítani az időpontot is, amikor a kabátot találta?
	 – Azt már nem hiszem. Már rég volt, két hónapja.
	 A lány megérintette a karját. – És a dagálytáblázat, Ray?
	 – Mi van vele?
	 – Azon a napon hatötös dagály volt. Nem sok ilyen volt az idén.
	 Van táblázat a kocsiban, ugye?
	 – Azt hiszem.
	 Felmentünk mind a hárman a zebracsíkos halottaskocsihoz. Ray megkereste a szamárfüles könyvecskét, és Mona szemügyre vette a műszerfal fényénél.
	 – Május tizenkilencedike volt – mondta határozottan. – Nem lehetett más nap.
	 Megköszöntem neki. Tulajdonképpen mindkettőjüknek, de az ész a lány volt. Miközben visszafelé hajtottam Los Angelesbe, azon tűnődtem, miért csavarog Mona a strandon. Talán ha találkoznék az apjával vagy az anyjával, nem tűnődnék rajta.
	24. fejezet
	Blackwellék háza sötét volt. Megnyomtam a csengőgombot, és odabenn visszhangozva csilingelt a harangjáték. Vártam, és ismét csengettem, aztán vártam és csengettem, és megint vártam.
	 Végül léptek hangzottak fel odabent. A veranda lámpája kigyulladt a fejem fölött, és a kis szobalány nézett ki rám álmosan. – Egyenruháját és mosolyát aznapra már letette.
	 – Mit akar?
	 – Itthon vannak Blackwellék?
	 – Az úrnőm igen. Az úr nincs.
	 – Mondja meg az úrnőjének, hogy Mr. Archer szeretne beszélni vele.
	 – Nem lehet. Alszik. Én is aludtam. – A képembe ásított, és még szorosabbra fogta maga körül a műselyem háziköntöst.
	 – Korán fekszik, Letty.
	 – Korán kellett  kelnem ma reggel, ezért gondoltam, hogy behozom a lemaradásomat. Mrs. Blackwell bevett néhány altatót, és szigorúan meghagyta, hogy ne zavarják. Rögtön vacsora után lefeküdt.
	 – Nincs jól Mrs. Blackwell?
	 – Azt mondta, olyan fejfájása van, hogy belevakul, de szokott neki olyan lenni.
	 – Hány altatót vett be?
	 – Kettőt.
	 – Milyet?
	 – Pirosat. Miért?
	 – Nem érdekes. Hol van az ura s gazdája?
	 – Elment még korán reggel. Telefonáltak neki Miss Harriet miatt, ezért fölkeltett, és reggelit csináltatott magának. Ez nem tartozik a kötelességeim közé, de a szakács nem alszik a házban…Félbeszakítottam a magyarázkodást: – Tudja, hogy hol van most a gazdája?
	 – Felment Tahoeba, hogy segítsen keresni Harriet holttestét.
	 Onnan telefonáltak.
	 – Tehát még nem találták meg?
	 – Nem. Mit gondol, mi történt vele?
	 – Szerintem a tóban van.
	 – Ezt mondta az úr is. – Kilépett, félig becsukta maga mögött az ajtót. – Rossz bőrben volt a reggelinél. Nem is tudott enni, annyira odavolt. Szerintem nem is lett volna szabad neki egyedül menni oda.
	 De nem engedte, hogy felébresszem Mrs. Blackwellt, hát mit csinálhattam volna?
	 Keresztülment a verandán, és felnézett a csillagokra. Sóhajtott, kezét kerek, rózsaszínű műselyem keblére tette.
	 – Mióta dolgozik Blackwelléknél?
	 – Két hónapja. De már úgy érzem, mintha sokkal régebben lennék itt. A sok zűr miatt, ami a házban volt…– Mr. és Mrs. Blackwell között?
	 – Köztük is. De nem illik kibeszélnem őket.
	 – Nem jönnek ki egymással?
	 – Kijönnek úgy, mint általában a legtöbb házaspár, gondolom.
	 Persze még csak nyolc vagy kilenc hónapja házasok. Az apám azt mondja, úgyis csak az számít, hogy hosszú távon mi lesz, és az ezredes úr legalább húsz évvel öregebb, mint a felesége.
	 – Emiatt van veszekedés köztük?
	 – Nem, nem úgy gondoltam. Csak csodálkozik az ember, hogy miért ment hozzá az ezredes úrhoz ez az asszony. Mrs. Blackwellnek lehetnek hibái, de nem hozományvadász típus.
	 – Érdekelne, hogy mi a véleménye róla meg, a hibáiról.
	 – Nem szoktam az emberek háta mögött beszélni – mondta lelkesen. – Mrs. Blackwell rendesen bánik velem, és cserébe én is igyekszem rendes lenni vele. Igazán kedves hölgy, jó neki dolgozni.
	 És az úr sem olyan rossz.
	 – Magát is felvitték májusban Tahoeba?
	 – Az még azelőtt volt, mielőtt hozzájuk kerültem. Szerencsémre.
	 Beszéltek róla, hogy szeptemberben felmennek megint, de ez most már alighanem elúszott. Nincs kedvük odamenni ilyen röviddel azután, ami ott történt. Nekem se lenne.
	 – Maga szerette Harrietet?
	 – Azt nem mondanám. Nem is nagyon láttam. De valahogy sajnáltam már azelőtt is, hogy ez történt. Olyan szerencsétlenke volt, hiába a sok pénze. Kár, hogy meg kellett neki halnia, még mielőtt egy kis boldogságban lett volna része. Kifelé jó képet vágott, de csak látta volna azokat a sírógörcsöket, amiket a szobájában kapott, ha egyedül volt. Az anyám gyakorlott betegápolónő, és én próbáltam jó néhányszor megnyugtatni a kisasszonyt.
	 – Miért sírt?
	 – Senki sem szereti, azt mondta. Azt mondta, hogy csúnya.
	 Mondtam, hogy igazán csinos alakja van, és vannak egyéb vonzó tulajdonságai is, de ő nem hitte. Ez júniusban volt, mielőtt Mexikóba ment volna. Érthető, hogy miért volt olyan könnyű prédája annak a művészfélének… annak a soknevűnek, aki megölte. – Megint a csillagokra nézett, és köhögött. – Meg fogok fázni. Visszamegyek és lefekszem. Sose lehet tudni, mikor keltik fel az embert.
	 Visszament a sötét házba. Én lementem a dombról, és balra Fordultam a Sunset Boulevardon, az irodám felé. Gépiesen vezettem a gyér forgalomban. Az agyam rostálta, amit összekapartam: a tényeket, fél tényeket és a negyed tényeket. Az egyik fél tényből bizonyosság lett azzal, hogy megtudtam, hogy a tweedkabátot Blackwellék tengerparti házának a közelében találták: a Blackwell-ügy. , a Dolly Campion-ügy. és a Ralph Simpson-ügy. összekapcsolódik. Dollynak, Ralphnak és talán Harrietnek is ugyanaz a kéz okozta a halálát, és a kabát talán segít azonosítani ezt a kezet.
	 Kiteregettem az irodámban az íróasztalomra, és megnéztem lámpafénynél is. – A bőrgombok ugyanolyanok voltak, mint amit Mungan mutatott. Ahonnan a legfelsőt letépték, szakadt cérnaszálak álltak ki, a Mungannál levő gomb cérnaszálainak a folytatása. Semmi kétségem nem volt afelől, hogy a labor szakembereinek a mikroszkópja igazolná, hogy a gomb és a kabát összetartozik.
	 Megfordítottam a kabátot, homok szóródott az íróasztalomra és a padlóra. Harriscímke volt a jobb belső zsebében, es alatta a kereskedés címkéje: Cruttworth Rt., Toronto. Kedvem lett volna azonnal felhívni Cruttworthékat. De Torontóban az éjszaka kellős közepén jártak, és legfeljebb az éjszakai őrrel cseveghettem volna.
	 Tisztítójelzést hiába kerestem. Lehet, hogy a kabát sohasem volt tisztítva. A parti használat ellenére a mandzsettáin és a gallérján nem is látszott, hogy viselték.
	 Felpróbáltam. Kicsi volt nekem, mellben szűk. Fontolgattam, illenéke Campionra. Nehéz volt a kabát, nehéz a feladat is. izzadni kezdtem. Kibújtam a kabátból. Szorított, mint a bűn.
	 Ismertem egy Sam Garlick nevű szakértőt, aki a bíróságon ruhákat vizsgált, a tulajdonosaikat azonosította. Különben detektív őrmester a Los Angelesi rendőrségen. Az apja és a nagyapja is szabó volt.
	 Felhívtam Sam házát. Los Angeles nyugati részén lakott. Az anyósa közölte, hogy Garlickék nincsenek otthon, elmentek a huszonkettedik házassági évfordulójukat ünnepelni. Ő vigyáz a három gyerekre, nagyon csintalanok, de végül is sikerült ágyba dugni őket.
	 Igen, Sam szolgálatban lesz reggel.
	 Le se tettem a kagylót, felhívtam az üzenetfelvevőmet. Arnie Walters és Isobel Blackwell is keresett a nap folyamán. A legutolsó hívások Wesley Leonard őrmestertől és egy Mrs. Hatchen nevű nőtől jöttek, aki a Santa Monica Innben lakik. Mrs. Hatchen. Harriet anyja. A hosszú kacskaringók metszették egymást, és a metszéspontban álltam.
	 Felhívtam a Santa Monica Innt. A telefonközpontos többszöri próbálkozás után közölte, hogy, Mrs. Hatchen szobája nem válaszol.
	 A portás szerint elment autókázni. Késő délután foglalt el egy egyágyas szobát.
	 Visszahívtam Leonardot. Az első csengetésre felvette a kagylót.
	 – Itt Leonard őrmester.
	 – Archer. Beszélni akart velem?
	 – Azt hittem, maga akar beszélni velem. A feleségem említette, hogy itt járt délután.
	 – Van néhány bizonyítékom, ami esetleg érdekli. Most már több, mint akkor.
	 – Mi az?
	 – A kabát, amely Ralph Simpsonnál volt, amikor elment hazulról. Remélem, elvezet minket a gyilkoshoz.
	 – Hogyan? – kérdezte kicsit értetlenül.
	 – Kicsit bonyolult lenne így telefonon keresztül. Össze kéne jönnünk, őrmester úr.
	 – Egyetértek. Nekem valami még izgalmasabb újságom van, mint az a kabát. – Egyszerű ember volt, egyszerű büszkeség dagadozott a hangjában. – Olyan izgalmas, hogy nem is mondhatom el telefonon.
	 – Idejön, vagy én menjek oda?
	 – Maga jöjjön ide. Megvan rá az okom. Tudja, hol lakom.
	 A villanyfényes verandán várt rám, fiatalabbnak és magasabbnak látszott, mint ahogy emlékeztem rá. Piros volt az arca, csillogott a szeme, mintha bizonyítékának izgalmassága megemelte volna hőmérsékletét.
	 Gyanítottam, hogy azért avat be engem, mert titokban kételkedik a hozzáértésében. Aggodalmat is láttam rajta. Szorongatta a kezemet, és egyáltalában olyan volt, mint akinek nem könnyű.
	 Mrs. Leonard limonádét és tojássalátás szendvicseket készített, és kirakta egy kávézóasztalra a kicsi, túlzsúfolt nappaliba. Két pohár limonádét töltött egy kancsóból, amelyben jégkockák csilingeltek.
	 Aztán visszavonult a konyhába, és tapintatosan becsukta az ajtót. Én elfelejtettem enni aznap, és több szendvicset is bezabáltam, miközben Leonard beszélt.
	 – Megtaláltam a gyilkos fegyvert – jelentette be. – Nem én találtam meg személyesen, de az én ötletem vezetett a felfedezéséhez.
	 Amióta megtaláltuk Simpson holttestét, a megyei bebörtönzöttek egy csoportját minden reggel kirendeltem, hogy kotorásszanak a bűntett helyszínén. Ma délelőtt az egyik rábukkant a jégcsákányra, és beszolgáltatta.
	 – Mutassa.
	 – Bent van a törvényszéki épületben, elzárva. Majd később megmutatom.
	 – Miért olyan biztos benne, hogy az a gyilkos fegyver?
	 – Bevittem a Los Angelesi kriminológiai laboratóriumba. Vérnyomokat kerestek rajta, és az eredmény pozitív. Azonkívül beleillik a Simpson testén levő szúrásba.
	 – Bármelyik jégcsákány beleillene.
	 – De ez az. Az a bizonyos. – Sürgetőleg hajolt felém a tál szendvics fölött. – Meg kellett bizonyosodnom felőle, és meg is bizonyosodtam.
	 – Ujjlenyomatok?
	 – Nem. Csak annak a fogolynak az ujjlenyomatai voltak rajta, aki megtalálta. A gyilkos valószínűleg tisztára törölte, mielőtt bedugta a szemétkupacba. Az én bizonyítékom jobb az ujjlenyomatoknál. És bizonyos értelemben rosszabb is.
	 – Rébuszokban beszél, őrmester úr.
	 – Igen, rébusz az egész. – A csukott konyhaajtóra pillantott, és lehalkította a hangját. – A jégcsákány egy kis ezüst bárkészlet egyik darabja, és a készletet itt adták el, ebben a városban, tavaly októberben. Nem volt nehéz kinyomoznom az üzletet, mert csak egy jó vaskereskedés van a városban, a Drakeféle. Ma este Mr. Drake személyesen azonosítottá a jégcsákányt. Csak egy készlete volt raktáron, és emlékezett rá, hogy kinek adta el. A hölgy itteni lakos, a feleségem évek óta ismeri.
	 – Kicsoda?
	 Leonard felemelte a kezét, mint közlekedési rendőr korában. – Ne olyan gyorsan. Nem tudom, el szabade árulnom magának a hölgy nevét. Magának úgysem jelentene semmit.
	 Egy Citrus Junctioni nő, itt lakott egész életében. Nem volt priusza, egészen mostanáig. De most, azt hiszem, beborul neki, vagy az is lehet, hogy a férjének. Nemcsak a jégcsákány kapcsolja őket a gyilkossághoz. Azzal a hellyel laknak szemközt, ahol megtaláltuk a jégcsákányt meg a  hullát. –  Mr. és Mrs. Stoneról beszél?
	 Meglepetten nézett rám. – Maga ismeri Jack és Liz Stonet?
	 – Ma délután beszéltem az asszonnyal. A férfi nem volt otthon.
	 – Mit csinált náluk? … a Simpsongyilkosságról faggatta a nőt?
	 – Beszéltünk arról is, de nem tekintettem őt gyanúsítottnak. Főleg a lányáról, Dollyról volt szó, meg arról, hogy mi történt vele.
	 Leonard részvétteljes képet vágott. – Az súlyos csapás volt a Stone házaspárnak. Ahogy én képzelem, pszichológiailag szólva, a lányuk meggyilkolásával betelhetett náluk a pohár. Lehet, hogy Simpsonnak volt valami köze a gyilkossághoz, és ők bosszúból megölték.
	 – Ez valóban lehetséges indíték. Simpsonnak tényleg köze volt Dollyhoz és a férjéhez. Kihallgatta Stoneékat?
	 – Még nem. Mr. Drake csak ma este azonosította a jégcsákányt.
	 Megbeszéltem a seriffel, és ő azt mondja, várjak, amíg az ügyész visszajön Sacramentóból. Holnap kell megjönnie. Azt mondja a seriff, hogy nem követhetünk el baklövést. – Veríték ütött ki a homlokán az aggodalomtól. – Stoneék nem vagyonos emberek, de mindig jó hírük volt, és sok barátjuk van a városban. Liz Stone a Nőegylet elnöke. – Nagyot kortyolt a limonádéból.
	 – Valakinek meg kellene kérdeznie őt a jégcsákányról.
	 – Ez az én véleményem is. Sajnos, az én kezem meg van kötve, amíg az ügyész vissza nem jön.
	 – Az enyém nincs.
	 Mérlegelően nézett rám. Nyilván azt fontolgatta, hogy mennyire bízhat bennem. Megitta a maradék limonádét, és felállt.
	 – Oké. Megnézi először a csákányt?
	 Az én kocsimon hajtottunk a törvényszéki épülethez. A jégcsákány Leonard első emeleti irodájában volt, ahol az egyik falat Citrus megye térképe borította. Egy szekrényből kivette a jégcsákányt, és egy mozgatható karú nagyító alá tette az asztalra.
	 Egy Leonard monogramját viselő cédula volt a nyeléhez drótozva, a drót pedig ólommal lepecsételve. Az ujjaim hidegnek érezték a szögletes ezüstnyelet. A jégcsákány hegye éles volt és piszkos.
	 – Jár hozzá egy dugóhúzó is a készlet részeként – mondta Leonard. – Ha Stoneék birtokában van a dugóhúzó, bezárul a kör.
	 – Talán. Olyan emberek Stoneék, akik ezüst bárkészletet használnak, vagy egyáltalán bármilyen bárkészletet?
	 – Én nem hallottam, hogy innának, de sohasem lehet tudni. Lehet, hogy valamelyikük zugivó.
	 – A zugivók nem bíbelődnek ilyen cifra tartozékokkal. Megengedi, hogy megmutassam nekik, és magyarázatot kérjek tőlük?
	 – Igen. – Megtörölte a homlokát. – Persze nem az én nevemben.
	 Azt hiszem, akkor rendben lesz. De ne vádaskodjon. Nehogy pánikba essenek, és még ők is megszökjenek nekünk.
	 Letettem a háza előtt, és továbbhajtottam a város nyugati részébe. Stoneéknál égett a villany az emeleten. A férfi pizsamában nyitott ajtót. Sovány bozontos, vörös hajú ember volt, a tekintete szomorú.
	 – Mr. Stone?
	 – Igen.
	 – Ma beszéltem a feleségével.
	 – Maga a detektív, ugye? – kérdezte színtelen hangon.
	 – Igen. Szeretnék még néhány percet beszélni a feleségével, meg önnel is.
	 – Nem is tudom, elég késő van már. A feleségem is lefeküdni készül. – Felnézett a lépcsőre. – Dollyról van szó?
	 – Kapcsolatban van Dollyval.
	 – Talán én is elég leszek, nem? – húzta ki keskeny vállát. – A feleségemet nagyon megviselte, ami Dollyval történt. Nem szeretem, hogy örökké az eszébe juttatják szegénynek.
	 – Sajnos, ez most szükséges, Mr. Stone.
	 A szavamat vette rá, és felment a feleségéért. Együtt jöttek le, mind a ketten hálóköntösben. A nő arcán és nyakán valamilyen krém vagy olaj csillogott.
	 – Jöjjön be – mondta. – Nem lett volna szabad az ajtóban várakoztatnod, Jack. Udvariatlanság.
	 Bementünk a nappaliba, ahol csak álltunk, és néztük egymást. A helyzet sutasága lassan feszültséget teremtett. A nő végigsimította olajos nyakát.
	 – Mi hozta ide ilyen későn? Kiderített valamit?
	 – Próbálok, Mrs. Stone. – Kivettem a jégcsákányt a zsebemből, és a fejénél fogva előrenyújtottam. – Látták már ezt?
	 – Hadd nézzem meg.
	 A nyelénél fogva elvette tőlem. A férje a vállára hajolva nézte, fél karjával átfogta a derekát. Úgy látszott, a felesége fizikai érzékelése ad neki biztonságot.
	 – Olyan, mint amilyet Mrs. Jaimetnek vettél – mondta.
	 – Azt hiszem, az is. Miért van rajta ez a drótos cetli?
	 – Ezzel azonosítják. Hol vette, Mrs. Stone?
	 – A Drake vaskereskedésben. Ez egy készletnek a része, amelyet nászajándékba vettem Mrs. Jaimetnek. Jack szerint túl sok pénzt költöttem rá, de én valami szépet akartam venni az egyszer. Mrs. Jaimet mindig olyan jó volt hozzánk és Dollyhoz. Tizenkét dollár nem volt túl sok azért a rengeteg mindenért, amit tett. – Szeme a férjén volt, inkább hozzá beszélt, mint hozzám.
	 – Tizenhatba került – javította ki a férfi. – Én egy egész napot dolgozom, hogy tizenhat dollárt hazahozzak. De egy szót se szólok.
	Tényleg jó barátságban volt Dollyval.
	 A felesége tüstént élénkebben folytatta. – Csodálatos volt Dollyhoz, mintha a második anyja lett volna. Emlékszel, hogy Dolly mindig Izzie néninek szólította? Izzie Jaimet helyzetében nem minden asszony engedte volna meg ezt, de ő nem sznob. Dolly neki köszönhette néhány legboldogabb óráját.
	 Egymásba kapaszkodva csüngtek a múltnak ezen a meleg kis részletén. De a jégcsákány, amelyet az asszony még mindig a kezében tartott, visszahozta a rideg jelent.
	 – Hogy került ez magához? Én, küldtem Mrs. Jaimetnek nászajándékba. Ő már nem is lakik a városban.
	 – Itt lakott?
	 – Szemközt, az utca túloldalán – mondta Stone. – Szomszédok voltunk majdnem húsz évig. Ő adta el a házat Rowlandéknak azután, hogy Jaimet meghalt, és ő Santa Barbarába költözött. De Lizzel tartotta a kapcsolatot. Meg is hívta Lizt az esküvőjére, de Liz nem ment el. Én mondtam neki, hogy nem lenne illő a…A felesége a szavába vágott: – Mr. Archer nem azért jött, hogy ezt a régi históriát hallgassa. – Hozzám fordult. – Nem válaszolt a kérdésemre. Hogy került ez magához?
	 Megrázta előttem a jégcsákányt. Érte nyúltam, visszaadta. Zsebre tettem.
	 – Erre a kérdésre nem válaszolhatok, Mrs. Stone.
	 – Én egész nap és fél éjszaka válaszolok a  maga kérdéseire.
	 – Annyi azért talán nem volt. Mindenesetre bocsásson meg.
	 hogy most még azt sem tudom viszonozni. Nemsokára meg fogja tudni, hogy miről van szó.
	 – Arról az emberről, akit a túloldalon találtak?
	 Nem erősítettem meg, de nem is tagadtam. – A dolog személy szerint önöknek is fontos lehet. Segíthet megoldani Dolly meggyilkolásának a rejtélyét.
	 – Nem értem, hogyan.
	 – Még én sem. Ha érteném, nem lennék itt, és nem kérdezgetném magukat. Mennyire és mennyi ideig ismerte Dolly Mrs. Jaimetet?
	 – Egész életében – válaszolt a nő, és hirtelen leült a díványra. – Illetve, három vagy négy évvel ezelőttig, amikor is ő Santa Barbarába költözött. De akkor sem szűnt meg a barátság. Meghívta Dollyt, hogy látogassa meg őt Santa Barbarában. Próbáltam is rábeszélni Dollyt – Mrs. Jaimet sokat tehetett volna érte, de Dolly nem utazott el.
	 – Hogyan tehetett volna sokat érte?
	 – Ahogy mindig is nagyon sokat tett. Mrs. Jaimet művelt asszony, a férje középiskolai igazgató volt. Könyveket adott olvasni Dollynak, piknikekre vitte, meg minden. Szerette Dollyt. Úgyhogy ha netán arra gondol, hogy valami köze volt Dolly halálához, nagyon rossz nyomon jár.
	 – Rossz nyomon jár – visszhangozta a férje. – Szinte a második anyja volt Dollynak. Neki ugyanis nem volt saját gyermeke.
	 – Ami titokban nagyon bántotta. És most már nem is lesznek gyerekei, túl öreg.
	 Elizabeth Stone lenézett a saját testére. Jack Stone átölelte a vállát. Felesége keresztbe vetette a lábát.
	 – Hol léphetnék érintkezésbe Mrs. Jaimettel?
	 – Los Angelesben lakik az új férjével. Valahol meg kell lennie nálam a címének. Küldött egy lapot karácsonyra. Azt hiszem, még mindig ott van a szekreterben. – Félig felállt, és úgy maradt, előrehajolva: – De ha megadom magának a címét, meg kell ígérnie, hogy nem árulja el neki, kitől tudja.
	 – Megígérhetem, de valószínűleg kiderül. Hosszú távon majdnem minden kiderül.
	 – Igen, ebben van valami. – A férjéhez fordult. – Idehoznád, Jack? A szekreter legfelső fiókjában van, a többi lap között, amiket őrzök… az, amelyiken azok az ezüst csengettyűk vannak.
	 A férj gyorsan felállt, és kiment a szobából, a nő meg visszaült a díványra. Babakék szemén látszott, hogy feszülten gondolkodik.
	 – Azt a férfit a túloldalon egy jégcsákánnyal szúrták le. Benne volt az újságokban. Az a jégcsákány, amelyik magánál van… amelyet én vettem Mrs. Jaimet esküvőjére… nem lehet az… ugye?
	 – De igen. Lehet.
	 – Nem értem. Hogyan keveredhet egy olyan hölgy, mint Mrs. Jaimet, gyilkosságba?
	 – Az ilyen hölgyek is belekeveredhetnek.
	 – De hát ő igazi úrinő.
	 – Mitől olyan biztos ebben?
	 – Lehet, hogy én nem vagyok úrinő, de ha látok egyet, biztos.
	 hogy felismerem. Isobel Jaimet első osztályú úrinő, olyan, akinek nem is kell ezzel hivalkodnia. Véletlenül tudom, hogy igen jó kapcsolatai vannak. A második férje is a társadalom elitjéből való. A második férj különben az elsőnek a másodfokú unokatestvére volt, ha ugyan tudja ezt követni. Én is találkoztam vele még évekkel ezelőtt, amikor Jaimetéknél volt. Fontos pozíciót töltött be a hadseregnél.
	 A Jaimet család volt itt az egész nyugati rész tulajdonosa, amíg el nem vesztették.
	 – Mi az asszony második férjének a neve?
	 – Várjon csak, itt van a nyelvemen. Egyébként rajta van a lapon, amit a felesége küldött.
	 – Nem Blackwell?
	 – De az! Ismeri?
	 Nem kellett válaszolnom. Férje papucsa klappogott lefelé a lépcsőn. Egy négyzet alakú borítékot hozott. A felesége elvette és kinyitotta.
	 „Kellemes karácsonyt és boldog új évet kívánunk” – állt a csillogó lapon. – „Blackwell ezredes és Mrs. Blackwell.” 25. fejezet 
	Leonard őrmester a háza előtt várt rám. Mohó kíváncsiság ült az arcán, amely csak fokozódott, mikor a lámpa alatt találkozott a tekintetünk.
	 – Megtörtek és vallottak?
	 – Nincs semmi bevallanivalójuk. Elizabeth Stone nászajándékba vette a bárkészletet egyik régi szomszédjuknak.
	 – Szerintem ez halandzsa. Nincs azoknak annyi pénzük, hogy efféle ajándékokat vásároljanak a szomszédjaiknak.
	 – Volt nekik.
	 – Ki az a szomszéd?
	 – Mrs. Jaimet.
	 – Mrs. Ronald Jaimet? Halandzsa ez is. Neki nem lehet semmi köze ehhez a dologhoz.
	 Szívesen egyetértettem volna vele. De mivel nem tehettem, nem szóltam semmit.
	 – Ő meg a férje a város első polgárai voltak – mondta Leonard. – Amikor a férfi meghalt, vezércikk jelent meg róluk az első oldalon.
	 Mr. Jaimet a megye alapító családjainak egyikéből származott, és az egyik legjobb igazgató volt az itteni középiskolában.
	 – Miben halt meg?
	 – Cukorbeteg volt. Eltörte a lábát a Sierrában, és kifogyott az inzulinból, mielőtt visszaértek volna vele egy lakott helyre. A halála nagy veszteséget jelentett a városnak, és majdnem ugyanilyen nagyot az is, amikor Mrs. Jaimet elköltözött. Ő volt a vezetője az Önkéntes Családtámogató Szolgálatnak meg még egy fél tucat más szervezetnek. – Egy kis szünetet tartott, és elgondolkodott. – Nem mondták Stoneék, hogy hol él most?
	 Cigarettára gyújtottam, és fontolgattam, mit válaszoljak. Egyfelől volt a törvény és egy ember, aki bízott bennem, másfelől volt a megbízóm, akiben már nem bíztam. Kezdeti cserbenhagyni az erkölcsi érzékem. Leonard megismételte a kérdést.
	 – Mintha azt mondták volna, hogy tavaly férjhez ment Santa Barbarában. Beszéljen velük inkább maga.
	 – Igen. Beszélek is, majd reggel. – Megvakarta a haja tövét. – Most jut eszembe, hogy Jaimeték épp Stoneékkal szemközt laktak.
	 Simpson testét az ő hátsó udvarukban találtuk meg elásva, az ő hátsó udvarukban. Mit szól ehhez?
	 – Nem tetszik – mondtam meg becsületesen, és témát változtattam, még mielőtt további kérdéseket tehetett volna fel. – A kocsimban van az a bizonyos kabát. Meg akarja nézni?
	 – Igen. Hozza be.
	 Leterítettem a szőnyegre a nappalijában. Miközben elmondtam neki, mit tudtam meg róla, Leonard térden állva vizsgálgatta kívülbelül.
	 – Kár, hogy nincs benne tisztítójelzés – mondta. – De talán kinyomozhatjuk a tulajdonosát ezen a Cruttworthcégen keresztül, Torontóban. Valakire megint hosszú utazás vár.
	 – Kezdem megszokni a hosszú utazásokat.
	 Leonard felkelt, csípőre tette a kezét, aztán ismét letérdelt a kabát mellé.
	 – A régimódibb tisztítók – mondta – néha a kabát ujjába teszik a jelzést.
	 Kifordította a kabát jobb mandzsettáját. A bélésbe eltávolíthatatlan tintával bele voltak írva a kódbetűk és számok: BX 1207. Mosolyogva állt fel.
	 – Szerencse, hogy megnéztem.
	 – Ismeri ezt a jelzést, őrmester úr?
	 – Nem, nem helybeli. De kinyomozhatjuk. Ismerek egy rendőrt Los Angelesben, akinek komoly gyűjteménye van ezekből a jelzésekből.
	 – Sam Garlick?
	 – Maga is ismeri Samet? Reggel ez lesz az első dolgunk. Lehet, hogy mégsem kell elutaznia Torontóba.
	 Otthagytam a kabátot Leonardnál, és visszamentem Bel Airbe. A Blackwell házban égtek a villanyok, és egy taxi állt a feljárón. Lépteim ropogása a kavicson felébresztette a sofőrt. Úgy nézett rám, mintha ki akarnám rabolni.
	 – Szép esténk van – mondtam.
	 – Aha.
	 – Kire vár?
	 – Fuvarra. Van valami kifogása ellene? – Kicsit morcos volt, hogy felébresztettem.
	 – Az égvilágon semmi.
	 Agresszív udvariassággal folytatta: – Mert ha az útjában vagyok, odébbállhatok. Csak szóljon.
	 – Nincs az utamban. Mi történt, testvér? Megharapta egy medve?
	 – Nem szeretem az ilyen hosszú várakozásokat. Ezekben az úri hölgyekben nincs semmi belátás. Ez is már bent van majdnem egy órája. – Az órájára nézett. – Több mint egy órája.
	 – Ki a hölgy?
	 – Nem tudom. Magas, szőke, párducbundás. Santa Monicában szedtem föl.
	 – Öreg vagy fiatal?
	 – Nem fiatal. De maga túl sokat kérdezget.
	 – Két dollárba lefogadom, hogy nem a Santa Monica Innnél vette fel.
	 – Vesztett. Maga a férje?
	 – A barátja. – Odaadtam neki a két dollárt, és visszamentem a kocsimhoz. Ültünk, és versenyben vártunk még vagy tizenöthúsz percig. Végre kinyílt a bejárati ajtó.
	 Pauline Hatchen hátrált ki, jó éjszakát mondva Isobel Blackwellnek. Jól láttam Isobelt, mielőtt becsukta az ajtót. Elegánsan volt öltözve, sötét ruha volt rajta. Vastag sminkje sem tudta teljesen leplezni sápadtságát és szeme alatt a sötét karikákat. Nem vett észre.
	 A taxi mellett vártam, mikor Pauline Hatchen odaért. – Jó estét, Mrs. Hatchen. Ne higgye, hogy meg vagyok lepve, hogy itt látom.
	 Tudom, hogy hívott, és próbáltam is visszahívni.
	 – Mr. Archer? Nagyon örülök! – De nem látszott túlságosan boldognak. – Még egyszer szerettem volna beszélni magával. Ez az egyik legfőbb oka, hogy idejöttem. A múltkor éjjel, Ajijicban, nem fogtam fel  igazán a helyzetet. Azt hiszem, kissé nehéz felfogású vagyok.
	 – Repülővel jött?
	 – Igen. Ma. – Körülnézett a határtalan, csendes éjszakában. A Blackwell házban egymás után aludtak ki a lámpák. – Nem mehetnénk valahova beszélgetni?
	 – A kocsim megfelel? Nem szeretnék most elmenni innen. Beszélnem kell Isobellel, még mielőtt újból lefekszik.
	 – Akkor muszáj, hogy megfeleljen. – A sofőrhöz fordult.
	 – Hajlandó még néhány percig várni?
	 – Az ön ideje, asszonyom. Ön fizeti.
	 A kocsimhoz mentünk. Pauline fáradt volt, olyan fáradt, hogy még az affektálásról is megfeledkezett. A karomra támaszkodott, és engedte, hogy besegítsem az első ülésre. Párducbundája valódi volt, de kopott. Szorosabbra húzta formás lába körül, én meg becsaptam a kocsiajtót.
	 A volán mögé ültem. – Maga Harrietről akar beszélni.
	 – Igen. Van valami hír róla? Akármi.
	 – Semmi, ami magát megvigasztalhatná.
	 – Ezt mondta Isobel is. De gondoltam, hogy talán eltitkol valamit előttem. Mindig is ő szerette eldönteni, hogy mit kell másoknak tudniuk. És én éppen a legrosszabbkor kerestem. Már lefeküdt, és nem vette föl a telefont. Hogy képes lehet egy nő  aludni,  amikor ilyesmi történik! De hát persze ő nem az  anyja Harrietnek. És ez nagy különbség. A vér nem válik vízzé.
	 Olyan volt, mint a diák, aki felmondja az algebrai képletet, amelynek a gyakorlati alkalmazását éppen most tanulja.
	 – Maga jól ismeri Isobelt?
	 – Régóta ismerem. A kettő nem egészen ugyanaz, igaz? Az első férje, Ronald Jaimet az unokatestvére volt Marknak, és ugyanakkor az egyik legjobb barátja. Mark nagyon családszerető ember, és természetesen gyakran összejöttünk Jaimetékkel. De Isobel meg én sohase melegedtünk össze. Mindig úgy éreztem, irigyli, hogy én vagyok Mark felesége. Ronald nagyon rendes ember volt, de csak egy középiskolai tanár. Amolyan megszállottja a hivatásának. Lehet, hogy ebben a cukorbajának is szerepe volt.
	 – Mit tud a haláláról?
	 – Nem sokat. Baleset érte a hegyekben. Mark volt vele akkor.
	 Miért nem kérdezi meg Markot?
	 – Ő most nem érhető el. Vagy igen?
	 – Nem, nincs itthon. Isobel azt mondja, felment Tahoeba.
	 – Felém hajolt, ruhájából parfümillat áradt. – Mi most ott a helyzet, Mr. Archer?
	 – Ma nem léptem érintkezésbe velük. Természetesen keresik Harrietet. Utoljára ott látták, és a vízben megtalálták a vérrel szenynyezett kalapját. Én találtam meg.
	 – Ez azt jelenti, hogy megölték?
	 – Én még mindig remélem, hogy nem. De csak reménykedhetünk.
	 – Maga azt hiszi, hogy Harriet meghalt. – Hangja halk és színtelen volt. – Burke Damis ölte meg?
	 – Ő azt állítja, hogy nem.
	 – De hát mi haszna lett volna belőle?
	 – Nem minden gyilkosság történik haszonlesésből.
	 Csendesen ültünk egymás mellett, egymás lélegzetét hallgatva.
	 Pauline nem annyira mint. nő volt jelen a számomra, hanem mint egy másik teremtmény, egy felebarátom, aki kezd nagy fájdalmat érezni. Úton volt a happy end felé, de eltévedt, és kezdte tapasztalni a rég lezárt múlt következményeit.
	 – Hosszú utat megtett, hogy néhány kérdést tegyen fel nekem, Mrs. Hatchen. Sajnálom, hogy nem adhatok biztatóbb válaszokat.
	 – Nem maga tehet róla. És nemcsak azért jöttem ide vissza, hogy kérdéseket tegyek fel. Én ugyanis kaptam hírt Harrietről. Azért jöttem ide…– Hírt kapott Harrietről? Mikor?
	 – Tegnap, de ez ne keltsen magában hiú reményeket. A levelet még vasárnap írta, mielőtt ez az egész kirobbant. Nagyon megható kis levél. Egészen új megvilágításban látom azóta magamat, és Harrietet is.
	 – Mit írt?
	 – A saját szavaimmal nem tudom elmondani, pedig biztos, hogy legalább egy tucatszor elolvastam a repülőn. Elolvashatja, ha akarja.
	 Felkapcsoltam a felső világítást. Pauline egy gyűrött légipostai borítékot halászott elő a retiküljéből. Mrs. Keith Hatchennek volt címezve, Ajijic, Mexikó, postafiók 81., és Pacific Palisadesben ütötték rá a postabélyegzőt hétfőn reggel 9.42kor. A borítékban egyetlen, sűrűn teleírt lap volt. Az első néhány sor jobbra felfelé tartott, a többi egyre inkább lejtett, úgyhogy a befejező sorok már harmincfokos szöget zártak be a lap alsó szélével.
	Kedves Anya, nehéz megírnom ezt a levelet, hiszen sohasem beszéltünk úgy egymással, mint nő a nővel (az én hibámból), meg aztán ostoba és gyerekes dolog volt a részemről úgy jönni el tőled, hogy el se köszöntem. Féltem (úgy látszik, mindig félek valamitől, igaz?), hogy nem helyeselnéd a kapcsolatunkat Burkekel, és ezt nem tudtam volna elviselni. Ő az én holdam és csillagos egem, az én ragyogó holdam és kegyetlenül fényes csillagokkal teli egem. Ugye, nem is tudtad, hogy ilyen érzések lehetnek bennem? Hát vannak. Szeretem őt, és férjhez fogok menni, nem érdekel, mit mond Mark. Amikor Vele vagyok, nem az vagyok, aki máskor, nem az a szomorú, félénk, gátlásos lány – mert ő egy Herceg, egy fekete Herceg, aki ráhúzza a kristálycipellőt az én Hamupipőkelábamra, és olyan zenére tanít táncolni, amilyet még sohasem hallottam – a szférák zenéjére. Amikor hozzám ér, a halott, hideg világ megelevenedik, és a halott, hideg Harriet (milyen szép alliteráció) is megelevenedik. Lehet, hogy ez zagyvaságnak hangzik, de hidd el, hogy én minden szavát komolyan gondolom. Azért mégis megpróbálok nyugodtabban írni. A segítségedre van szükségem, Anya. Tudom, hogy számíthatok rád, annak ellenére, hogy annyi évet egymás nélkül fecséreltünk el. Te tudod, mi a szenvedély, szenvedtél is érte – látod, már megint úgy folytatom, mint egy múlt századbeli szerelmes regény. A lényeg az, hogy pénzre van szükségünk, méghozzá most rögtön lenne rá szükségünk, ha össze akarunk házasodni. Arról van szó, hogy Burke egy kis bajban van (semmi komoly), nekem soha nem lett volna szabad visszahoznom őt ebbe az országba. Azt tervezzük, hogy DélAmerikába repülünk – de ezt tartsd titokban! –, ha hozzá tudunk jutni a pénzhez, és te vagy az egyetlen, akihez pénzért fordulhatunk. Mark nem segítene. Gyűlöli Burkeöt, sőt azt hiszem, engem is gyűlöl. Azzal fenyegetőzik, hogy detektíveket fog fogadni, és megakadályozza az esküvőt! Mivel ő az egyik gondnoka Ada néni hagyatékának, abban az irányban hiába is próbálkoznék, amíg nem vagyok huszonöt éves. Ezért téged kérlek meg, hogy adj kölcsön ötezer dollárt januárig. Ha megteszed, légy szíves, tartsd készenlétben, és én kapcsolatba lépek veled, mihelyt Mexikóba értünk. Annyi pénzünk van, hogy oda elérjünk. Kedves Anya, nagyon kérlek, tedd meg ezt nekem. Ez az egyetlen, amire valaha is kértelek. És az egyetlen, amit az élettől kérek, az, hogy Burke meg én megpróbálkozhassunk boldogan élni egymás oldalán. Ha nem lehet az enyém, belehalok. Szerető lányod Harriet Összehajtottam a levelet, és visszadugtam a borítékba. Mrs. Hatchen úgy figyelt, mintha egy élőlény volna a kezemben, és esetleg kárt tehetnék benne.
	 – Rendkívül szép levél, ugye?
	 – Rám nem egészen ilyen benyomást tesz. Le lehet vonni belőle egykét következtetést, ami nem tetszik nekem. Harriet nem minden hátsó gondolat nélkül írta.
	 – Mit várt tőle? – mondta védekezően Mrs. Hatchen. – Szegény lány csupa feszültség lehetett. Előzőleg heves összetűzésben volt az apjával, Isobel mondott valamit róla. Harriet harcolt azért, ami kedves neki.
	 – Campion is. Úgy látszik, neki az ötezer dollár a kedves.
	 – Ki az a Campion?
	 – Campion Burke Damis valódi neve. Jelenleg börtönben van Redwood Cityben. Mi van az ötezer dollárral, Mrs. Hatchen? Hajlandó lett volna kölcsönadni Harrietnek?
	 – Igen. Még most is hajlandó vagyok rá, ha Harriet életben van, és fel tudja használni. Magammal hoztam. Keith meg én tegnap délután bementünk Guadalajarába, és kivettük a bankból. Ez még a Marktól kapott végkielégítésemből van, és Keithnek nem volt kifogása ellene, hogy kölcsönadjam.
	 – Remélem, nem hurcolássza magával.
	 – A hotelban van, a széfben.
	 – Hagyja is ott. Biztos, hogy Harrietnek nem lesz rá szüksége.
	 Különben sem hiszem, hogy az ő ötlete volt a dolog. – Megfordultam, hogy világosságban lássam az arcát. – Nagylelkű nő maga, Mrs. Hatchen. Nem ilyennek gondoltam.
	 – Nem is vagyok olyan. – Összeszűkült a szeme, a szája sarka lebiggyedt. – Legyen szíves, oltsa el a lámpát, és ne nézzen rám.
	 Csúnya öreg nő vagyok, aki megpróbálja visszavásárolni a múltat.
	 De túl későn, a kelleténél tizenöt évvel később jöttem ide vissza.
	 Nem lett volna szabad elhagynom Harrietet. Jobban alakult volna az élete, ha mellette maradok.
	 – Ebben nem lehet biztos. – Eloltottam a lámpát, és észrevettem, hogy a Blackwell házban is kialudt minden lámpa. – Hajlandó volna elmondani, hogy miért hagyta el Mark Blackwellt? Volt a dolognak valami köze Isobelhez?
	 – Nem, Markot ő nem érdekelte. Markot nem érdekelte egyetlen nő sem, engem is beleértve. – Hangja rekedtebb, mélyebb lett. – Mark amolyan mama kedvence gyerek volt. Tudom, hogy furcsán hangzik, ha ilyet mond valaki egy hivatásos katonáról. De sajnos így igaz. Az anyja annak a néhai Blackwell ezredesnek volt az özvegye, aki az első világháborúban esett el. Mark az egyetlen fia volt, és az anyja minden érzelmét ráfordította, ha ugyan ez a megfelelő szó. A „rázúdította” közelebb áll az igazsághoz.
	 Házasságunk első éveiben anyósom nálunk lakott, nekem a háttélben kellett ülnöm, és néznem, hogyan táncol Mark, ahogyan ő fütyül. Az ilyesmi elég gyakori eset, hallottam más nőktől is, katonafeleségektől is, meg nem katonafeleségektől is. A nők szívesen mennek férjhez az ilyenfajta férfiakhoz, mert idealisták, és nem kezdenek ki minden nővel. A baj csak az, hogy ilyenek is maradnak.
	 Mark kisfiú volt az ágyban is. El nem tudja képzelni, milyen kínokon kellett keresztülmennem, hogy gyerekem legyen. De ebbe ne menjünk bele.
	 Amikor az anyja meghalt, azt hittem, végre felém fordul. De naiv voltam. Transzferálta a fixációját – igen, mert orvosokkal is beszéltem –, szóval átvitte szegény kis Harrietre. Borzasztó nézni, amikor valaki egy másik személyből bábut csinál, valamiféle életre keltett bábfigurát. Felügyelt az olvasmányaira, a játékaira, a barátnőire, még a gondolataira is. Naplót vezettetett vele, amit természetesen elolvasott, s amikor itthon teljesített szolgálatot, Harrietnek utána kellett küldenie. Úgy összezavarta Harrietet, hogy szegény azt sem tudta, fiúe vagy lány, s hogy Mark az apja-e neki vagy a szeretője.
	 A háború után, amikor visszajött Németországból, még rosszabb lett. A háború csalódást okozott Marknak, nem hozta meg azt, amit remélt, nem lendített a karrierjén. Különben csak azért választotta a katonai pályát, mert ez családi hagyomány volt náluk, és az anyja ragaszkodott hozzá. Azt hiszem, bármi mást csinál, boldogabb ember lett volna. De mire nyugdíjazták, úgy érezte, hogy már késő valami újat kezdenie. Pénze volt, nem is kényszerült rá. A családnak mindig volt pénze bőven, és Mark megengedhette magának, hogy minden idejét Harrietnek szentelje. Az a nagy ötlet fogant meg az agyában, hogy „fiúsítja” Harrietet, s az a végén majd mindent jóra fordít a számára. Megtanította lőni, hegyet mászni, pólózni. Sőt Harrynek kezdte szólítani.
	 Undorított a dolog. Nem vagyok agresszív típus, és mindig is féltem Marktól – az ember előbb-utóbb így lesz azzal a férfival, akit nem szeret –, de végül is én erőltettem a szakítást. Megmondtam neki, hogy elválok tőle, ha nem segít magán, azaz, ha nem kezelteti magát pszichiáterrel. Szerinte a bolond természetesen én voltam – egyszerűen nem gondolkodhatott másképp, nem engedhette meg magának. Lehet, hogy tényleg az voltam, amikor tizenkét évig mellette maradtam. Azt mondta, hogy rajta, váljak csak el, Harriet meg ő elegek lesznek egymásnak. Harriet akkor még csak tizenegy éves volt. Én magammal akartam őt vinni, de Mark azt mondta, hogy a végsőkig harcolni fog ellene. Én meg nem engedhettem meg magamnak egy bíróság előtti csatát. Ne kérdezze, hogy miért. Így aztán elvesztettem a lányomat, és most végleg elveszett.
	 Ültünk, hagytuk, hogy a sötétség a csontjainkba ivódjon. Megpróbáltam enyhíteni a feszültséget.
	 – Némi esély van rá, hogy Harrietnek semmi baja – mondtam. – Lehet, hogy úgy döntöttek Campionnal, hogy külön utaznak. Ez megmagyarázná, miért vonakodik a férfi elmondani, hogy mi történt Harriettel. Lehet, hogy Harriet végül is felbukkan Mexikóban.
	 – De ezt maga sem gondolja igazán, ugye?
	 – Nem. De ez is egy a sok lehetőség közül. A többit nem ilyen kellemes latolgatni.
	 Az előttünk álló kocsiban mozgolódás támadt. A sofőr szállt ki, és odajött hozzánk.
	 – Azt mondta, hogy néhány perc, asszonyom. Én nem bánom, ha várni kell, ha tudom, hogy meddig kell várnom. Csak a bizonytalanság idegesít.
	 – Nehéz az élet – mondtam én.
	 – A hölgyhöz beszéltem. – De azért visszament a kocsijához.
	 Mrs. Hatchen kinyitotta maga mellett az ajtót. – Tovább feltartottam, mint szerettem volna. Azt mondta, hogy beszélni akar Isobellel.
	 – Igen.
	 – Gondolja, hogy tud valamit, amit nem mondott el?
	 – Majdnem mindenkivel így vagyunk – feleltem. – Ezért nehéz az én életem, és ezért érdekes.
	 A levélért nyúlt, amelyet még mindig a kezemben tartottam. – Visszakérném, ha nincs ellene kifogása. Nagyon fontos nekem.
	 – Sajnálom, de a rendőrségnek látnia kell. Majd gondom lesz rá, hogy a végén visszakapja. A Santa Monica Innben marad?
	 – Nem tudom. Isobel azt mondta, hogy lakjam nála, de az lehetetlen.
	 – Miért?
	 – Nem jövünk ki egymással. A múltban se sikerült. Ő ostobának és szeleburdinak tart engem. Lehet, hogy tényleg az vagyok: Én meg álszentnek tartom őt.
	 – Érdekelne, hogy miért.
	 – Egyszerű oka van. Isobel mindig megjátszotta, hogy megveti a pénzt, meg amit meg lehet vele szerezni. Egyszerű életvitel, magasröptű gondolkozás – ez volt a mottója. De mihelyt alkalom adódott rá, lecsapott Markra meg a pénzre. Kérem, ne árulja el Isobelnek, hogy ezt mondtam. Tulajdonképpen jobb, ha nem is említi, hogy találkozott velem.
	 Megígértem, hogy nem teszem. – Csak még egy kérdést, Mrs. Hatchen. Mi történik Ada néni hagyatékával, ha Harriet nem marad életben, hogy élvezze?
	 – Gondolom, visszaszáll Markra. Mint úgyszólván minden.
	26. fejezet
	A szobalány vonakodva engedett be. A hallban várakoztam, számlálgattam a padló parkettáit, és azt kívántam, hogy bárcsak sohase találkoztam volna Isobel Blackwell-lel, ne fogadtam volna el a pénzét, és ne kedveltem volna meg őt. Nagy sokára megjelent, ugyanaz a sötét ruha volt rajta, és ugyanazok a sötét karikák a szeme alatt. Mozdulatai óvatosak és visszafogottak voltak, mintha kifeszített kötélen lépegetne.
	 Mosolytalanul, hivatalos hangon beszélt: – Remélem, új értesülésének a fontossága indokolja ezt a késői látogatást.
	 – Indokolja. Leülhetnénk valahol?
	 A szalonba vezetett, az ősök szeme elé. Hozzájuk is beszéltem, amikor Isobelhez fordultam: – Szívességet teszek macának azzal, hogy idejövök. Ha nem lenne az ügyfelem, itt most rendőrök ülnének, és riporterek taposnák odakint a rózsákat.
	 – Ezt értenem kellene? – Nehezen forgott a nyelve, tekintete olyan volt, mint a kábítószereseké. – Ha igen, akkor meg kell magyaráznia nekem. És kérem, ne csodálkozzon, ha esetleg nem fog jól az agyam: tele vagyok altatóval. Szóval, mit mondott a rendőrökről meg az újságírókról?
	 – Holnap itt lesznek. És egyebek közt majd arra is kíváncsiak lesznek, hogy van-e magának egy ezüstnyelű jégcsákánya.
	 – Igen, van. Mostanában nem láttam, de gondolom, valahol a konyhában van, vagy valamelyik bárkészlet tokjában.
	 – Elárulhatom, hogy nincs ott. A Citrus megyei seriff hivatalában van, Wesley Leonard őrmester kezében.
	 Közelről figyeltem az arcát, őszintén zavartnak látszott. – Fenyegetni próbál? Ez valahogy úgy hangzott.
	 – Mondjunk inkább figyelmeztetést, Mrs. Blackwell.
	 Hangja élesebb lett. – Markkal történt valami?
	 – Ralph Simpsonnal és Dolly Stonenal történt valami. Azt hiszem, mindkettőjüket jól ismerte.
	 – Dolly Stone? Évek óta nem láttam a lányt.
	 – Remélem, ezt bizonyítani is tudja, mert Dollyt májusban megölték.
	 Lehajtotta a fejét, és ingatni kezdte, mintha nem akarná tudomásul venni a tényt. – Maga nyilván tréfál. – De elkapta a tekintetemet, és látta, hogy nem tréfálok. – Hogyan ölték meg?
	 – Megfojtották. Ismeretlen kezek.
	 Isobel Blackwell a kezeire nézett. Karcsú, jól ápolt kezek voltak, de az ujjain látszott, hogy ismerik a munkát. Dörzsölni kezdte őket, mintha a munka nyomait próbálná letörölni róluk.
	 – Maga persze el se tudja képzelni, hogy nekem semmi közöm ehhez. Fogalmam sem volt róla, hogy Dolly meghalt.  Valóban nagyon közel állt hozzám egy időben – úgyszólván a nevelt lányom volt, de ennek már sok éve.
	 – A nevelt lánya?
	 – Ez így talán túl erős kifejezés. Dollyval terveim voltak.
	 Stoneék szemben laktak velünk, és lehetetlen volt nem észrevennem, hogy a gyerekben antiszociális hajlamok mutatkoznak.
	 Mindent elkövettem, hogy példát mutassak neki, és ne engedjem a bűn útjára térni. – Nyugodtan, óvatosan beszélt. – Kudarcot vallottam?
	 – Valaki mindenesetre kudarcot vallott. Úgy beszélt, Mrs. Blackwell, mint egy szociális gondozónő.
	 – Az voltam, mielőtt hozzámentem az első férjemhez.
	 – Ronald Jaimethez.
	 Felhúzta a szemöldökét. Szeme furcsamód meztelennek tűnt alatta. – Hirtelen milyen sokat tud a dolgaimról!
	 – Hirtelen a maga dolgai kerültek az ügy középpontjába. Amikor ma este megtudtam, hogy ismerte Dolly Stonet és a szüleit, ez felborította majdnem minden eddigi elképzelésemet. Most próbálok egy új elképzelést kialakítani, de a maga együttműködése nélkül nem megy.
	 – Előttem még mindig nem világos a dolog. Még abban sem vagyok biztos, milyen ügyről beszél.
	 – Egy ügy az egész – mondtam. – Harriet eltűnése, Dolly halála és Ralph Simpson meggyilkolása egy jégcsákánnyal…– Az  én jégcsákányommal?
	 – A rendőrségnek ez a feltevése. És én is osztom. De nem azzal vádolom, hogy maga használta a jégcsákányt. r Még szép magától.
	 – Mindenesetre tény, hogy maga ismerte Ralph Simpsont, és szinte biztos, hogy tudott a haláláról, csak nem mondott róla semmit.
	 – Ez ugyanaz a Ralph Simpson, aki tavasszal nálunk dolgozott Tahoeban?
	 – Ugyanaz. Egy vagy két nappal azután, hogy eljött maguktól, leszúrták, és annak a háznak a hátsó udvarában ásták el, amelyik a magáé volt Citrus Junctionban.
	 – De hát… ez őrület, végképp őrület.
	 – Tudott róla, ugye?
	 – Nem. Nagyon téved.
	 – Részletes beszámoló van a Simpsongyilkosságról a Citrus Junctioni újság címoldalán, a maga nappalijában.
	 – Nem olvastam. Azért veszem az újságot, hogy tudjam, mi van a régi barátaimmal, de ritkán nézek bele. Ezen a héten nem is volt a kezemben.
	 Nem tudtam megállapítani, hogy hazudike. Az arca merev maszkká változott, amely semmit nem árult el abból, hogy mi megy végbe mögötte. A szeme fátyolos lett. A bűntudat képes ilyen változásokat előidézni. Meg az ártatlan félelem.
	 – Éles szeme van, igaz, Mr. Archer? És barátságtalan.
	 – De remélem, tárgyilagos.
	 – Nem vagyok oda a tárgyilagosságáért. Azt hittem, van köztünk… bizonyos fokú bizalom.
	 – Volt.
	 – Hangsúlyozza a múlt időt. Tekintve, hogy az én pénzemen dolgozik, és tulajdonképpen nekem köszönheti a munkát, kicsit több kíméletet és együttérzést vártam volna. A Dollyval való kapcsolatom semmit sem bizonyít ellenem.
	 – Örülnék, ha ezt bizonyítva látnám.
	 – Hogyan tudnám bizonyítani?
	 – Mondjon többet Dollyról. Például, mik voltak azok az antiszociális hajlamok, amelyeket fölfedezett benne?
	 – Muszáj? Csak most tudtam meg, hogy meghalt. Elég lehangoló ilyen körülmények között elővenni a múltat.
	 – A múlt a jelen kulcsa.
	 – Nagy filozófus – mondta némi iróniával.
	 – Én csak egy detektív vagyok, aki kinyomozott már néhány gyilkosságot. A potenciális gyilkos már fiatalon elindul a gyilkosság felé vezető úton. Ugyanolyan fiatalon indul el a maga útján az is, akiből áldozat lesz. Ha a két út keresztezi egymást, létrejön az erőszakos bűncselekmény.
	 – Azt akarja mondani ezzel, hogy Dolly eleve áldozatnak volt rendelve?
	 – Nem eleve rendelve, hanem módszeresen felkészítve. Mi készítette őt fel, Mrs. Blackwell?
	 – Én nem, ha ez jár a fejében. – Szünetet tartott, és mélyet lélegzett. – Rendben van, próbálok komolyan válaszolni magának.  Tényleg aggódtam Dollyért, már négy vagy ötéves kora óta. Nem volt jó a kapcsolata a többi gyerekkel. Nem volt jó a kapcsolata a felnőttekkel sem, és csak egyre rosszabb lett. Ez főleg a férjemmel való kapcsolatában mutatkozott meg. Dolly csinos kis teremtés volt, és az apja eleinte úgy is bánt vele, mint egy babával, aztán eldobta. Ismert képlet. Stoneék nem rossz emberek, de primitívek, semmi intelligencia nincs bennük. De jó szomszédaink voltak, és Ronald meg én hittünk abban, hogy tőlünk telhetőleg segítenünk kell felebarátainkon. Megpróbáltunk Dollynak normálisabb családi környezetet nyújtani…– És egyúttal saját maguknak egy gyereket szerezni?
	 – Ez rosszindulatú megjegyzés volt. – Haragja átütött a maszkján, de visszafojtotta. – Igen, nekünk valóban nem lehetett gyermekünk. Ronald cukorbajos volt. Tudom, milyen könnyen válhat a jó szándék rosszá. De mi nem próbáltuk Dollyt elszakítani a szüleitől, sem érzelmileg, sem másként. Csak próbáltunk néhány dolgot adni neki, amit ők nem adhattak – könyveket, zenét, nyaralást, értelmes emberek társaságát.
	 – Aztán a férje meghalt, és ön elköltözött.
	 – Addigra már elvesztettem Dollyval a kapcsolatom – mondta védekezőn. – Nem én vallottam kudarcot vele. Ő kezdett el pénzt lopkodni az erszényemből, hazudni, és egyéb dolgokat is művelt, amikbe inkább nem mennék bele. Halott, és a halottakról  nil nisi bonum.  Jót vagy semmit.
	 – De én szeretném, ha azokba az egyéb dolgokba is belemenne.
	 – Fogalmazzuk így: képtelen voltam megvédeni őt a káros befolyásoktól… végül is én csak egy részét ellenőrizhettem az életének.
	 A középiskolában rossz társaságba keveredett, útszéli fogalmakat szedett föl a szexről. Tizenöt éves korára már érett lány volt.
	 Nem folytatta. Szája szigorú volt, a tekintete éber. Arra gondoltam, lehetséges, hogy Dolly kikezdett Ronald Jaimettel, mielőtt az meghalt. Lehetséges, hogy Jaimet beleesett. Egy gyermektelen középkorú férfi könnyen elindulhat lefelé a lejtőn, és meg sem áll egészen az aljáig. Ez öngyilkosság, de egy cukorbajosnak nem sok kell az öngyilkossághoz. Elég, ha megfeledkezik a gyógyszeradagjáról vagy a diétájáról.
	 Egy cukorbajosból könnyen válhat gyilkosság áldozata is.
	 – Már megint úgy néz – mondta Isobel Blackwell. – Azzal a tárgyilagos tekintettel, ahogy maga nevezi. Remélem, nem rajtam gondolkodott el.
	 – Bizonyos értelemben igen. Ronald Jaimet halálán gondolkoztam el.
	 – Nyilván azzal az elhatározással jött ide ma este, hogy nem kímél meg semmitől. Ha mindenáron tudni akarja, Ronald halálát baleset okozta. És mellékesen – mivel sejtem, hogy mi jár a fejében – Ronald kapcsolata Dollyval tiszta volt, csodálatosan tiszta. Ismertem Ronaldot.
	 – Én nem. Hogyan halt meg? Azt tudom, hogy Mark vele volt.
	 – Túrán voltak a Sierrában. Ronald elesett, és eltörte a bokáját.
	 Ami még rosszabb, az inzulininjekciós tűjét is eltörte.
	 Mire Mark levitte a hegyről Bishopba, már kómában volt. A bishopi kórházban halt meg, még mielőtt odaértem volna.
	 – A történetet' Marktól hallotta így.
	 – Ez az igazság. Ronald és Mark unokatestvérek voltak, és jó barátok. Ronald volt a fiatalabb, és mindig „csodálta Markot. Sohasem lettem volna képes férjhez menni Markhoz, ha nem így lett volna.
	 Úgy látszott, kérdéseim súlya alatt szükségét érzi, hogy igazolja élete főbb lépéseit. De visszatérítettem Ronald Jaimet halálához.
	 – Cukorbetegek nem szoktak túrára menni a hegyekbe. Tudtommal kímélő életmódot kell folytatniuk.
	 – Általában igen, de Ronald nem volt képes rá. Tudom, és akkor is tudtam, hogy kockázatos dolog baleseteknek tennie ki magát. De nem tudtam elszánni magam, hogy lebeszéljem. Egyszer egy évben fontos volt neki, hogy kiránduljon, hogy teljes értékű férfinak érezze magát. És ott volt Mark, hogy vigyázzon rá.
	 Egy pillanatig szó nélkül ültem, és hallgattam utolsó mondatának visszhangját. Talán ő is hallotta.
	 – Hogyan történt a baleset?
	 – Megcsúszott, és egy meredek ösvényen lezuhant. – Oldalt rántotta a fejét, mintha nem akarná emlékezetébe idézni a képet. – Csak azt ne mondja nekem, hogy ez nála várható baleset vagy tudat alatti öngyilkosság volt. Én ezt már nagyon sokszor meghánytamvetettem magamban. Ronaldban a betegsége ellenére nagy élni akarás volt.
	 Boldogan élt. Én tettem boldoggá.
	 – Semmi kétségem felőle.
	 Csökönyösen folytatta, igazolni akarta az életét és a cselekedeteit. – És, kérem, ne próbálja azt se elhitetni velem, hogy Marknak valami köze volt Ronald halálához. Nagyon szerették egymást. Mark szinte bátyja volt Ronaldnak. Mérföldeken át cipelte a hátán, sziklás ösvényeken, vissza a dzsiphez. Majdnem egy teljes napba és egy éjszakába telt, amíg lehozta a hegyről. Amikor Harriettel a kórházba értünk – Harriet vitt fel kocsin Bishopba Mark teljesen össze volt törve. Önmagát hibáztatta, hogy nem vigyázott jobban Ronaldra.
	 Szóval nagyon elrugaszkodik a valóságtól, amikor azt gondolja, hogy Mark…– A gondólat magától származik, Mrs. Blackwell.
	 – Dehogyis. Magától.
	 – Sajnálom, de maga hozta fel.
	 – Én? – Ujjait átlósan végighúzta az arcán, megnyomta behunyt szemét, lehúzta szája egyik sarkát. Rúzsa elkenődött. – Lehet, hogy igaza van. Nagyon fáradt vagyok, és zavart. Azt hiszem, csak az agyam egyik féltekéje működik.
	 – Ez az altatótól van – mondtam, és arra gondoltam, hogy a gyógyszer néha úgy hat, mint valami igazságszérum.
	 – Részben attól, részben egyébtől. Mielőtt maga ideérkezett, Harriet anyjával töltöttem egy nagyon kimerítő órát. Pauline iderepült Guadalajarából, hogy megtudja, mi történt. Nem is tudtam, hogy ennyi anyai érzés van benne.
	 – Mi történt az alatt az óra alatt?
	 – Tulajdonképpen semmi. Úgy látszik, engem okol a családi problémákért, én meg, azt hiszem, őt. Egy napon, a szép új világban majd nem okolja senki a másikat.
	 Megpróbált mosolyogni, és szájának ez a tétova mozdulata elbűvölt. Jobban örültem volna, ha nincs rám ilyen hatással.
	 – Egyszer – mondtam – majd én is abbahagyhatom a kérdezősködést. De most még kénytelen vagyok tovább kérdezgetni. Milyen inas volt Ralph Simpson?
	 – Azt hiszem, megfelelő. Nehéz megmondani, nagyon rövid ideig dolgozott nálunk. Én különben sem szeretek alkalmazottakat tartani, ezért is van csak egy cselédünk. Megszoktam, hogy magam végzem a dolgaimat.
	 – Ezért rúgták ki Simpsont?
	 – Mark szerint túl bizalmaskodó volt. Mark szereti, ha felsőbbrendű lényként kezelik, Ralph Simpson meg nagyon demokratikus érzelmű volt. Nekem nem volt ellenemre. Nem vagyok igazán hozzászokva a nagyzoló élethez – nézett fel az ősökre.
	 – Hallottam olyan szóbeszédet Tahoeban, hogy Ralphot lopás miatt bocsátották el.
	 – Mit lopott volna, az isten szerelmére?
	 – Állítólag egy felöltőt – mondtam óvatosan. – Amikor Ralph hazament a tótól, egy férfifelöltő volt nála, amelyről azt állította a feleségének, hogy kapta. Barna Harristweed volt, barna, fonott bőrrel bevont gombokkal. Az egyik gomb hiányzott. Nem tud valamit a felöltőről?
	 – Nem. De maga nyilván tud.
	 – Vásárolt valaha a férje ruhát Torontóban?
	 – Tudtommal nem.
	 – Járt valaha Torontóban?
	 – Persze, sokszor. Tavaly ősszel is jártunk ott a nászutunkon.
	 – Azt a felöltőt egy Cruttworth nevű torontói cégnél vették. Vett valamit ott a férje?
	 – Nem tudnám megmondani. Miért olyan fontos magának az a felöltő?
	 – Megmondom, ha megengedi, hogy megnézzem a férje ruháit.
	 Megrázta a fejét. – Ezt nem tehetem az ő engedélye nélkül.
	 – Mikorra várja haza?
	 – Nem hiszem, hogy eljön Tahoeból, amíg Harrietet meg nem találják.
	 – Akkor alighanem még sokáig ott kell maradnia. Nagyon valószínű, hogy Harriet halott, és vagy elásták, mint Ralph Simpsont, vagy a tó fenekére süllyesztették.
	 A döbbenet elrútította az arcát. – És gondolja, hogy Burke Damis csinálta ezt vele?
	 – Ő az első számú gyanúsított.
	 – De hát az lehetetlen. Ő nem tehetett ilyet.
	 – Ezt állítja ő is.
	 – Beszélt vele?
	 – Elcsíptem tegnap éjszaka. Őrizetben van Redwood Cityben.
	 Azt hittem, ezzel végre lezárul az ügy, de nem. Csak most nő egyre nagyobbra, egyre több embert és helyszínt foglal magába. A kapcsolatok többszörösen összefonódnak. Damis igazi neve Campion, ahogyan talán tudja is, és tavaly szeptemberben feleségül vette Dolly Stonet.' Dollynak márciusban gyereke született, és két hónap múlva megfojtották. Campion volt az első számú gyanúsított.
	 – Hihetetlen.
	 – Én azt tudom nehezen elhinni, Mrs. Blackwell, hogy maga minderről semmit sem tudott.
	 – Pedig nem tudtam. Nem álltam kapcsolatban Dollyval.
	 – De valamilyen kapcsolatnak lennie kell, be fogja látni. Bruce Campion,  alias Burke Damis tavaly elvette a maga egykori nevelt lányát. Az idén azt tervezte, hogy elveszi a mostohalányát, maga támogatta is a tervet, és a lánya meg is szökött vele. Néha előfordulnak furcsa, véletlen egybeesések, de  ezt nem veszem be.
	 Erőtlen volt a hangja: – Maga tényleg engem gyanúsít.
	 – Kénytelen vagyok. Maga próbált meg távol tartani engem Campiontól. Maga segítette elő a házasságát Harriettel.
	 – Csak mert Harrietnek nem volt senkije. Féltem, hogy mi lesz vele meg a lelkivilágával, ha továbbra is olyan keserűén magányos marad.
	 – Talán ugyanúgy a gondviselést játszotta vele, mint Dollyval?
	 Talán Dolly révén ismerte meg Campiont, és vette rá, hogy vegye el Harrietet?
	 – Esküszöm, hogy akkor láttam először, amikor múlt szombaton este idejött. Beismerem, hogy eléggé rokonszenvesnek találtam.
	 Tévedhet, az ember. Úgy látszik, magával kapcsolatban is tévedtem.
	 A tökéletesen nőies nő ült mellettem, ahogyan a hűségem és odaadásom újabb biztosítékait követelte. A fenyegető helyzetben latba vetette minden eszét, egész temperamentumát. Magát védi, gondoltam, vagy valamit, ami ugyanolyan drága neki, mint önmaga.
	 – Különben is – mondta –, mi előnyöm származhatott volna abból, ha házasságközvetítője vagyok annak a Mr. DamisCampionnak?
	 A kérdés szónoki volt, de volt rá néhány válaszom: – Ha a maga férje kizárja az örökségből Harrietet, vagy ha Harrietet megölik, maga örökli a férje minden vagyonát. Ha Harriet is és a maga férje is meghalna, ebben a sorrendben, maga örökölne mindent, ami az övék.
	 – A férjem él és virul.
	 – Egyelőre igen.
	 – Én szeretem a férjemet. Nem mondom, hogy Harrietet is szeretem, de törődtem vele.
	 – Az első férjét is szerette, és túlélte.
	 Könnyek jelentek meg a szemében. Eltorzult az arca az erőfeszítéstől, de elfojtotta a könnyeit. – Nem hihet ilyesmiket rólam. Csak beszél.
	 – Nem szórakozásból. Van két gyilkosság vagy három, vagy négy. Ralph Simpson és Dolly, Harriet, Ronald Jaimet. Valamennyi áldozatot ismerte, három közülük közel állt magához.
	 – De nem tudjuk, hogy Harrietet tényleg megölték. Ronaldot pedig kétségtelenül nem. Elmondtam a halálának a körülményeit.
	 – Amit elmondott, hallottam.
	 – A férjem meg fogja erősíteni, amit mondtam, minden részletében. Nem hiszi?
	 – Ostobaság volna, ha máris színt vallanék.
	 – Mit képzel, miféle nő vagyok én? – A szeme megvetően lángolt, ahogy rám nézett.
	 – Éppen erre a kérdésre próbálok választ találni.
	 – Nem mondhatom, hogy csodálom a módszereit. Egyszerre fenyeget, zsarol és sértő inszinuációkat enged meg magának. Hazugot, csalót, talán még gyilkost is próbál csinálni belőlem. Egyik sem vagyok.
	 – Remélem, hogy nem. De a tények, azok tények. Csak még nem ismerem valamennyit. Nem ismerem magát.
	 – Azt hittem, kedvel engem. Hogy kedveljük egymást.
	 – Én kedvelem, de ez az én bajom.
	 – Mégis részvét nélkül, érzéketlenül kezel.
	 – így tisztább. Én a munkámat végzem.
	 – De állítólag nekem dolgozik.
	 – Igaz. Várom is minden pillanatban, hogy kirúgjon.
	 – Ezt akarja?
	 – Szabad lenne a kezem. Ettől az ügytől most már úgysem tágítok, gondolom, ezt tudja. Ez már az én ügyem, és ha kell, a saját időmből is a végére járok.
	 – Azért az én időmből is jó sokat felhasznál. Ami pedig a szabad kezet illeti, az az érzésem, hogy máris túlságosan szabad. Maga kínoz engem, Mr. Archer.
	 Hangja megtört volt, de ő már visszanyerte a tartását. Ez is bosszantott. Altató ide, altató oda, egy ártatlan nő, akinek nincs semmi rejtegetnivalója, nem ülne ilyen nyugodtan azok után, amiket a fejéhez vágtam. Pofon vágna, sikoltozna, sírva fakadna, elájulna, kimenne a szobából vagy nekem mutatna ajtót. Szinte kívántam, hogy történjen már valami ilyesmi. Akár egyszerre több is.
	 – Legalább érez valami fájdalmat – mondtam. – Jobb, mint érzéstelenítve ülni, és nem tudni, hol vág magába a kés.
	 – Á, maga sebész? Talán doktor úrnak kellene szólítanom?
	 – Nem az én kezemben van a kés. És az sem én vagyok, aki fogta a maga ezüst jégcsákányát, és leszúrta vele Ralph Simpsont.
	 – Csak nem verte ki a fejéből, hogy én voltam.
	 – Maga a legkézenfekvőbb gyanúsított. Ideje, hogy ezt felfogja.
	 Ismerte Ralph Simpsont, a magáé a jégcsákány, és a maga volt telkén ásták el a hullát.
	 – Ne legyen goromba – mondta gorombán. Ilyen változékony hangot még nem hallottam.
	 – Ez majális ahhoz képest, ami a reggelinél várja. Ma este még távol tartottam magától a rendőrséget, nem mondtam meg a jelenlegi nevét és tartózkodási helyét…– Ezt értem tette?
	 – Végül is az ügyfelem. Lehetőséget akartam adni, hogy tisztázza magát. De nem élt vele.
	 – Értem. – Szája körül zord, öregítő kifejezés jelent meg. – Mi lett volna az indítékom, hogy leszúrjam Ralph Simpsont, és elássam a volt házunk udvarán?
	 – Valamiféle önvédelem. A legtöbb gyilkos azt hiszi, hogy valamilyen fenyegetés ellen védekezik.
	 – De miért ástam el a saját házunk udvarán? Ennek igazán semmi értelme. Vagy van?
	 – Talán oda hívta találkozóra, mert tudta, hogy a ház lakatlan. És megölte.
	 – Ez szép. És miért randevúztam volna egy olyan emberrel, mint Ralph Simpson?
	 – Mert tudott magáról valamit.
	 – És mi az a gyönyörűséges valami?
	 – Aminek köze lehet Dolly Stone Campion halálához.
	 – Azzal vádol, hogy én öltem meg Dollyt?
	 – Kérdezem.
	 – Mi lett volna az indítékom?
	 – Azt is kérdezem.
	 – Ne kérdezzen! Tőlem több választ nem fog kapni.
	 Szeme csillogott és kemény volt, de az őrlő hangulatváltozások kikezdték az akaratát. Remegett a szája.
	 – Azt hiszem, kapok, Mrs. Blackwell. Furcsa dolog történt azon az éjszakán, amikor Dollyt megölték… furcsa, egy gyilkosság szemszögéből nézve. Amikor a fojtogató elvégezte a dolgát, észrevette, hogy Dolly csecsemője a szobában van. Lehet, hogy felébredt a gyerek, és sírni kezdett. Egy átlagos bűnöző ilyenkor elmenekült volna.
	 De  ez nem azt tette. Hatalmas kockázatot vállalva nekiállt azzal bíbelődni, hogy valami olyan helyre tegye a gyereket, ahol megtalálják, és gondját viselik. Felkapta a csecsemőt, és betette a szomszéd háza előtt álló kocsiba.
	 – Ez mind újság nekem. Még azt sem tudom, hol történt a gyilkosság.
	 – A Luna-öböl mellett, San Mateo megyében.
	 – Sohasem jártam ott.
	 Övön aluli kérdés következett: – Travelers Motel, Saline City…ott sem járt?
	 – Soha. – Nem változott a tekintete.
	 – Visszatérve arra az éjszakára, amikor Dollyt meggyilkolták, szerintem csakis egy nő gondolhatott olyankor a gyerek biztonságára. Meg esetleg a gyerek apja. Én biztos vagyok benne, hogy az nem Campion. Hajlandó arról beszélni, hogy ki lehet a gyerek apja?
	 – Erről nincs semmi mondanivalóm.
	 – Nekem van, Mrs. Blackwell. Bizonyítékunk van rá, hogy a gyilkoson az a Harristweed felöltő volt, amelyről említést tettem.
	 Az egyik gomb valószínűleg meglazult, már le akart esni. A csecsemő letépte, amikor a gyilkos levitte őt az utcára. A szomszédasszony találta meg a barna bőrgombot a baba öklében. – Egy kis szünet után folytattam: – Érti már, miért olyan fontos annak a felöltőnek az azonosítása?
	 – Hol van most az a felöltő?
	 – A rendőrségen, mint már mondtam. Holnap megmutatják magának. Biztos benne, hogy sohasem látott ilyen felöltőt? Biztos, hogy a férje nem vett egy felöltőt Cruttworthnál, Torontóban?
	 Most változott a tekintete. A szeme kitágult, és bizonytalanul elnézett mellettem, valahova messze. Szétmaszatolódott sminkjétől kékes folt lett a szája körül, mintha kérdéseim a szó fizikai értelmében lesújtottak volna rá. Kicsit tántorogva felállt, és magas sarkú cipőjében esetlenül kirohant a szobából.
	 Követtem. Az erőszak, a gyilkosság vagy öngyilkosság levegője gyülemlett fel a házban napok óta. Isobel végigviharzott a halion, keresztül a nagy hálószobán, be egy fürdőszobába. Hallottam, hogy rókázik a sötétben.
	 A nagy hálószobában égett a villany. Kinyitottam az egyik gardróbszekrényt, és megtaláltam Mark Blackwell ruháit. Két tucat öltönye volt, sorban lógtak, mint megannyi testetlen, ártalmatlanná tett gonosztevő.
	 Kifordítottam az egyik zakó jobb mandzsettáját. A bélésébe eltávolíthatatlan tintával ugyanaz a tisztítójelzés volt írva, amelyet Leonard a tweed felöltő ujjában talált: BX 1207.
	27. fejezet
	A szobalány jelent meg az ajtóban. Megint egyenruhában volt, de még mindig személytelen.
	 – Mi a baj?
	 – Mrs. Blackwell rosszul van. Menjen be hozzá, segítsen neki.
	 A hálószobán át bement a sötét fürdőszobába. Kicsit vontatott léptekkel. Vártam, amíg meghallottam, hogy a két nő beszélget. Akkor átmentem a ház másik végébe, ahhoz a telefonhoz, amelyet egyszer már használtam. A Citrus Junctioni újság – a Simpson-üggyel a címoldalán – érintetlenül feküdt Isobel Blackwell asztalán. Ha bűntudata volna ezzel kapcsolatban, gondoltam reménykedve, elrejtette vagy megsemmisítette volna ezt az újságot.
	 Arnie Walters vette fel a kagylót egy zsémbes „helló”val.
	 – Itt Archer. Találkoztál Blackwelllel?
	 Elengedte a füle mellett a kérdést. – A legfőbb ideje volt, hogy jelentkezz, Lew. Hallom, hogy elkaptad Campiont az este…– Azt szeretném tudni, találkoztál-e Mark Blackwelllel, Harriet apjával.
	 – Nem. Találkoznom kellett volna vele?
	 – Csütörtökön reggel indult Tahoeba, legalábbis azt mondta.
	 Légy szíves, kérdezd meg az ottaniakat, és hívj vissza. A Blackwellházban vagyok, Los Angelesben. A számot tudod.
	 – Ő is eltűnt?
	 – Valószínűleg önként.
	 – Vigyázhatnál az ügyfeleidre. Mind megszöknek tőled?
	 – Látod. Ez a fene nagy szabadság.
	 – Elég a szellemeskedésből. Felébresztesz az éjszaka kellős közepén, és még azt sem mondod el, hogy mit vallott Campion.
	 – Mindent tagad. És én hajlamos vagyok hinni neki.
	 – A kalapon levő vért nem tagadhatja: Harriet vércsoportja, és őt látták vele utoljára. Nem tagadhatja a felesége meggyilkolását sem.
	 – Melléfogtunk, Arnie.
	 – Biztos vagy benne?
	 – Legalábbis félig. Campion nem liliomos kiscserkész, de most, úgy látszik, valaki befürdette.
	 – Ki?
	 – Ezen dolgozom.
	 – Akkor mi az elképzelésed Harrietről? Nyomtalanul eltűnt.
	 – Lehet, hogy bajba került, miután Campion elhagyta. Pénz volt nála, és új kocsit vezetett. Meg kell találnunk azt a kocsit. Meg kell nézni például a repülőtéri parkolóban Renóban és San Franciscóban.
	 – Gondolod, hogy Harriet elrepült valahova?
	 – Ez is egy lehetőség. Nézz utána, légy szíves, de azonnal hívj vissza, ha megtudsz valamit Blackwellről. Tudnom kell, hogy a tahoei hatóságok látták-e.
	 Isobel Blackwell szólalt meg mögöttem, mikor letettem a kagylót. – Hát maga mindenben és mindenkiben kételkedik?
	 Megmosta az arcát, már nem volt rajta smink. A haja nedves volt a halántékánál.
	 – Gyakorlatilag mindenben – mondtam és majdnem mindenkiben. Ez a rossz szokás az ügyfeleimről ragadt rám.
	 – Rólam nem. Én sohasem tudtam bizalmatlan lenni.
	 – Akkor ideje, hogy megtanuljon. Maga szándékosan elzárta itt magát az élet tényeitől, s közben elszabadult maga körül a pokol.
	 – Legalább elhiszi, hogy ártatlan vagyok.
	 Bejött a szobába, és leült arra a székre, amelyről felkeltem. Oldalt fordította és tenyerébe támasztotta a fejét. Kölnivel frissíthette fel magát. Azzal az érzéssel álltam fölötte, hogy azért jött, hogy a hatalmam és a védelmem alá helyezze magát.
	 – Az ártatlanság pozitív valami, Mrs. Blackwell. De az nem pozitívum, hogy valamiféle félreértelmezett lojalitásból elhallgatjuk, amit tudunk. Vagy behunyjuk a szemünket, miközben emberek halnak meg…– Ne leckéztessen. – Oldalt hajtotta a fejét, mintha meglöktem volna. – Mit gondol, miféle nő vagyok én? Ezt már azelőtt is kérdeztem magától.
	 – Azt hiszem, mind a ketten most kezdünk rájönni.
	 – Én már tudom, és meg is mondom magának. Szerencsétlen nő vagyok. Tudom már évek óta, amióta az az ember, akit szerettem, elmondta, hogy cukorbeteg, és nem lehet vagy nem ajánlatos, hogy gyereke legyen. Amikor meghalt, még szerencsétlenebb lettem. Elhatároztam, hogy többé nem megyek férjhez, és nem is szeretek bele senkibe. Nem akartam több szenvedésnek kitenni magam. Elegem volt.
	 Santa Barbarába költöztem, és program szerint folytattam az életem. A programom csupa olyan tevékenységből állt, amilyenekkel egy özvegynek illik töltenie az idejét: kerti sétákból, bridzsezésből és mozaikrakás-oktatásból esti tanfolyamokon. Eljutottam odáig, hogy elégedett lehettem, és borzasztóan unatkoztam. Megfeledkeztem arról, hogy alapjában szerencsétlen vagyok, és ez hiba volt.
	 Tavaly nyár végén Mark eljött hozzám, és azt mondta, hogy szüksége van rám, bajban van. A szívem, vagy mit tudom én, mi, megesett rajta. Jólesett ismét azt érezni, hogy szükség van rám.
	 Mindig szerettem Markot és esetlen gyerekességeit. Lehet, hogy furcsán hangzik, hogy ilyennek írom le, de én ezt a Markot ismerem, és csak ezt ismertem. Tény, hogy férjhez mentem hozzá, és most itt vagyok.
	 Felemelte a fejét, hogy a szemembe nézzen. Az inak megfeszültek a nyakán. Valami homályos, eddig ismeretlen érzés támadt bennem iránta. Ha eddig szánakozás volt, most valami jobb és több lett belőle. Szerettem volna megsimogatni az arcát. De még nagyon sok minden kimondatlan volt.
	 – Ha az ember szerencsétlen – mondta –, nem szívesen mozdul, mert fél, hogy az egész ház összedől.
	 – Az már úgyis romokban hever maga körül, Mrs. Blackwell.
	 – Fölösleges emlékeztetnie rá.
	 – Mark egy lány miatt került bajba tavaly nyáron?
	 – Igen. Tahoeban szedte föl, és teherbe ejtette. A lány természetesen pénzért nyaggatta. Markot nem izgatta a pénz, de félt, hogy a lány valami drasztikusabb lépésre is kényszeríti. Esetleg házasságra, vagy perbe fogja, ami tönkretette volna a hírnevét. Marknak mindig nagyon fontos volt, hogy mit gondolnak róla az emberek. Azt hiszem, azt hitte, hogy ha elvesz engem, a házasság megvédi, és elnémítja a lányt. – Csökönyösen elhallgatta a „lány” nevét.
	 – Volt képe ezt elmondani magának?
	 – Nem ilyen nyíltan. Az ő indítékai rendszerint nagyon átlátszóak. Elárulja magát, különösen, ha fél. Rettenetesen félt, amikor eljött a házamba Santa Barbarában. A lány vagy valamelyik barátja bűnvádi eljárással fenyegette meg. Bizonyára átvitte a lányt az államhatáron.
	 – Maga tudta, hogy a lány Dolly Stone?
	 – Nem. – Szinte kiöklendezte a szót. – Akkor nem mentem volna férjhez Markhoz…– Miért ment hozzá?
	 – Érezni akartam, hogy szükség van rám, ahogy már mondtam.
	 Neki pedig szüksége volt rám, és Harrietnek is. Azt hittem, hogy egy házasság, amely rosszul kezdődik, csak jobbá lehet. És Mark nagyon elkeseredett, begyulladt és bűntudatos volt. Tényleg azt hitte, hogy elindult az erkölcsi lejtőn, amely oda vezet, hogy kisgyerekeket fog az utcán molesztálni. Azt mondta, hogy én vagyok az egyetlen, aki megmentheti, és én hittem neki.
	 – Nem tudta megmenteni attól, hogy megölje Dollyt. Gondolom, ezt most már tudja.
	 – Ettől féltem.
	 – Mióta gyanította?
	 – Csak most jöttem rá, amikor maga arról a felöltőről beszélt, és én rosszul lettem. Még mindig nem érzem jól magam.
	 Zöldes sápadtság lepte el az arcát, mintha megváltozott volna a világítás. Anélkül hogy meggondoltam volna, mit teszek, megérintettem a halántékát, ahol vizes volt a haj. A kezemre hajtotta a fejét.
	 – Sajnálom, hogy nem érzi jól magát – mondtam. – De ugye tudja, hogy végig kell csinálnunk?
	 – Igen, gondolom. Természetesen hazudtam magának a felöltőt illetően. Mark akkor vette, amikor nászúton voltunk, rossz időt fogtunk ki Torontóban. Azt mondta, jól fog jönni majd tavasszal, amikor elmegyünk Tahoeba. Gondolom, Ralph Simpson megtalálta ott, és Mark orra alá dugta, magyarázatot követelve. Mark meg fogta a jégcsákányt, amelyet Stoneéktól kaptunk… – elcsuklott a hangja. – Ezek a dolgok mind a házasságunkkal vannak kapcsolatban – mondta. – Mintha csak fekete misét akart volna csinálni az esküvőnkből.
	 Megborzongott. Azon vettem észre magam, hogy előtte guggolok, a karjaim köréje fontam, a könnyei a galléromat áztatják. Egy idő múlva abbahagyta a sírást. El is húzódott tőlem.
	 – Bocsásson meg. Nem volt szándékomban a maga rovására szabadjára engedni az érzelmeimet.
	 Megérintettem az arcát. Elfordította.
	 – Ne. Nagyon köszönöm, de ne. Csak egy dologra szabad gondolnom: hogy mi a kötelességem Mark iránt.
	 – Még nem mosta eléggé tisztára?
	 Felnézett. – Maga sohasem volt házas, ugye?
	 – De voltam.
	 – De nő nem volt soha. Nekem kötelességem végigcsinálni ezt a házasságot, függetlenül attól, hogy Mark mit követett el ellene. Magam miatt is, meg miatta is. – Habozott. – Ugye, nekem nem kell bíróság elé állnom, és tanúskodnom ezekről a dolgokról… a jégcsákányról, a kabátról meg Dollyról?
	 – Egy feleséget nem lehet arra kényszeríteni, hogy a férje ellen tanúskodjon. Ezt bizonyára tudja abból az időből, amikor szociális gondozó volt.
	 – Igen. Csak nem tudok most gondolkodni. Azt hiszem, egy kicsit még mindig sokkos vagyok. Úgy érzem, mintha meztelenre vetkőztettek volna, és úgy akarnának végighajtani az utcákon.
	 – Csúnya szenzáció lesz az ügyből. Ez az egyik oka, amiért meg kellett tudnom magától ma éjjel a tényeket. Szeretném megvédeni magát, amennyire lehetséges.
	 – Maga nagyon figyelmes, Mr. Archer. De mit tehet?
	 – Egy bizonyos pontig beszélhetek maga helyett a rendőrségen.
	 A rendőrség szón megakadt. – Jól értettem az iménti telefonbeszélgetésből, hogy Mark letartóztatását kérte a tahoei rendőrségtől?
	 – Egy renói barátomat kértem meg, egy detektívet, aki nekem dolgozik, hogy tudja meg, ott van-e Tahoeban a férje. Vissza fog hívni.
	 – És akkor?
	 – Ha a férje ott van, le fogják tartóztatni. De valószínű, hogy legalább ötezer mérföldnyire van Tahoetól.
	 – Én biztos vagyok benne, hogy ott van. Nagyon aggódott Harrietért.
	 – Vagy a saját bőréért.
	 Ellenszenvvel nézett rám.
	 – Jobb, ha erre is számít – mondtam. – Nagyon valószínű, hogy a férje ma reggel azzal az elhatározással ment el, hogy soha többé nem jön vissza. Különben mikor ment el?
	 – Korán, nagyon korán. Még nem voltam fenn. Hagyott egy levelet.
	 – Megvan a levél?
	 Kihúzta az asztala felső fiókját, és átadott egy összehajtott levélpapírt. Az írás sietős macskakaparás volt, alig tudtam kisilabizálni.
	Isobel, Tahoeba megyek. Idegőrlő itt ülni, és várni a híreket Harrietről. Tennem kell valamit, akármit. A legokosabb, ha te itthon maradsz. Majd találkozunk, ha ennek az egésznek vége lesz. Gondolj rám szeretettel, ahogy én gondolok rád. Mark. –  Ez búcsúlevél is lehet – mondtam.
	 – Nem. Én biztos vagyok benne, hogy Tahoeba ment. Majd meglátja.
	 Ejtettem a témát, gondoltam, megvárom Arnie telefonját. Eltelt egy kis idő. A franciaablak mellett ültem, egy egyenes hátú széken.
	 A sötét ég világosodni kezdett.
	 Isobel Blackwell fejét a karjára fektetve ült az asztalnál. Mozdulatlan volt, mintha aludna, de a lélegzése ritmusából tudtam, hogy ébren van.
	 – Van valami, amit tisztázni szeretnék – mondtam, a hátának beszélve. – Lehetséges, hogy Mark ölte meg Ronald Jaimetet?
	 Úgy tett, mintha nem hallotta volna. Megismételtem a kérdést ugyanazokkal a szavakkal, ugyanolyan hangsúllyal. Nem emelte fel a fejét, úgy mondta: – Az lehetetlen. Nagyon jó barátok voltak.
	 Mark irtózatos nehézségek árán hozta le Ronaldot arról a magas hegyről. Félholt volt a kimerültségtől, mire Bishopba ért. Neki is orvosi kezelésre volt szüksége.
	 – Ez nem bizonyít semmit a balesetet illetően. Nem mutatott valami jel arra, hogy kitervelt baleset volt?
	 Vadul nézett rám. – Nem! Mit akar csinálni velem megint?
	 Magam se tudtam. Voltak sötét foltok az ügyben, mint ahogy fehér foltok vannak a térképen. Ki akartam tölteni őket. Meg aztán külön akartam választani Isobel Blackwellt a házasságától, mielőtt azzal együtt ő is eltűnne a süllyesztőben. Láttam már ilyet: érzékeny nők inkább meghalnak egy bizonytalan reményt adó álomban, mint hogy az ébrenlét kínzó fényében éljenek.
	 Próbáltam valamit mondani neki, de a szavamba vágott.
	 – Az teljességgel lehetetlen. Tudom, hogyan halt meg Ronald, és tudom, hogy Mark mit érzett miatta. Teljesen össze volt törve, ahogy már mondtam is magának.
	 – Egy gyilkosságnak lehet ilyen hatása egy emberre. Egy első gyilkosságnak. Mark szerelmes volt magába, amikor Ronald négy évvel ezelőtt meghalt?
	 – Egészen biztosan nem.
	 – Biztos ebben?
	 – Teljesen biztos lehetek. Bele volt bolondulva… egy lányba.
	 – Dolly Stoneba?
	 Lassan és szomorúan bólintott. – Nem az volt köztük, amire maga gondol, legalábbis akkor nem. Inkább amolyan apalány dolog volt, az a fajta viszony, amilyenben Harriettel volt, amikor Harriet még kisebb volt. Ajándékokat hozott Dollynak, amikor látogatóba jött hozzánk, elvitte kirándulni. Dolly Mark bácsinak szólította.
	 – Mi történt azokon a kirándulásokon?
	 – Semmi. Mark olyan mélyre nem süllyedt… egy kislánnyal.
	 – Maga használta azt a kifejezést, hogy bele volt bolondulva.
	 – Nem kellett volna. Ez tulajdonképpen Ronald kifejezése. Ő az ilyesmit még szigorúbban ítélte meg, mint én.
	 – Ronald tehát tudott a dologról?
	 – Persze. Ő vetett véget neki.
	 – Hogyan?
	 – Beszélt Markkal. Én nem voltam jelen, de tudom, hogy nem lehetett kellemes. De a barátságuk túlélte.
	 – Csak Ronald nem.
	 Felállt, szikrázott a haragtól. – Magának aljas fantáziája van, és gonosz nyelve.
	 – Lehetséges. De most nem fantázia szülte dolgokról beszélünk.
	 Ez a Dolly-ügy. röviddel Ronald halála előtt volt?
	 – Nem vagyok hajlandó tovább beszélni róla.
	 A telefon tett pontot a visszautasítására. Úgy csöngött mellette, mint egy csörgőkígyó – úgy is reagált rá, mintha az lenne. Megkerültem, és felvettem a kagylót.
	 – Arnie beszél, Lew. Blackwell nem jelent meg a kotrásnál.
	 Sholto egész nap kint volt, és azt mondja, hogy Blackwell május közepe óta nem járt a villájában. Helló!
	 – Itt vagyok.
	 – Mondom tovább. Harriet kocsija megvan. Malibutól északra, az út mellett hagyva találták meg. Éppen most kaptunk értesítést a Kaliforniai Útügyelettől. Mit szólsz hozzá?
	 – Odamegyek, és megnézem a kocsit.
	 – Mit csináljunk, ha Blackwell megjelenik?
	 – Nem fog. Ha mégis, maradjatok rajta.
	 Arnie panaszos hangon mondta: – Azért nem ártana, ha tudnám, miről van szó.
	 – Blackwell két kétségtelen és két valószínű gyilkosság gyanúsítottja. A két kétségtelen gyilkosság áldozata Dolly Stone és Ralph Simpson. Lehet, hogy Blackwellnél fegyver van és veszélyes.
	 Isobel Blackwell a vállamra ütött az öklével: – Nem!
	 – Jól vagy, Lew? – Arnie hangja megváltozott. – Csak nem egy üveg társaságában töltötted ébren az éjszakát?
	 – Józan vagyok, mint egy bíró, józanabb, mint egyesek. A nap folyamán erről meg is fogsz győződni.
	 Letettem a kagylót, még mielőtt olyanokat kezdett volna kérdezni, amikre még nem volt kész a válaszom. Isobel Blackwell furcsán nézett rám, mintha én teremtettem volna az adott helyzetet, azzal, hogy elmondtam Arnie Waltersnek. Az ablakon bejövő világosság nem kímélte az arcát.
	 – Megtalálták a férjem kocsiját?
	 – Harrietét. Malibuba megyek, és megnézem.
	 – Ez azt jelenti, hogy Harriet él?
	 – Nem tudom, mit jelent.
	 – Maga Markot Harriet meggyilkolásával is gyanúsítja.
	 – Inkább ne beszéljünk róla, hogy kit mivel gyanúsítok. Visszajövök. Ha a férje hazajönne, ne mondja el neki, mi hangzott el itt ma éjjel.
	 – Joga van tudni…– De nem magától, Mrs. Blackwell. Nem láthatjuk előre, hogyan fog reagálni.
	 – Hozzám Mark sohasem nyúlna.
	 De volt a hangjában egy kis kérdő hangsúly, és kezét a torkához emelte.
	28. fejezet
	Hűvös hajnal volt, mikor behajtottam Malibuba. A zebracsíkos halottaskocsi még mindig Zumában parkolt az út mellett. Látványa semmit sem jelentett számomra.
	 Az útügyelet éjszakai diszpécsere előtt egy papírkötésű könyv hevert kinyitva az asztalon, és eléggé kelletlen válaszokat adott a kérdéseimre. Harriet Buick Specialját lefoglalták, és bevitték a helybeli garázsba. Nem lehet megtekinteni reggel nyolc előtt, akkor nyit a garázs.
	 – Mikor találták meg?
	 – Tegnap éjjel, mielőtt szolgálatba léptem.
	 – Éjfélkor kezdett?
	 – Pontosan.
	 Tekintete állandóan a könyvre tévedt. Kövér ember volt, áporodott, agglegényszagú.
	 – Meg tudná mondani, hol találták meg?
	 Megnézte a naplóját. – Körülbelül hat mérföldre innen van egy bekötő út az autósztráda mellett. Az ügyeletes azt mondta, hogy az étkezdés nő szerint a kocsi egész nap ott állt. Ő jelentette, amikor éjszakára zárni készült.
	 – Miféle étkezde az?
	 – Egy rákvendéglő. Ha észak felé megy, meglátja a tábláját jobb kéz felé.
	 Felemelte a könyvét. A címlapján egy lovas valami nukleáris naplemente felé lovagolt.
	 Kihajtottam a tengerparti városból, és északnak indultam a rákvendéglő felé. Ugyanaz a műintézet volt, ahol csak ültem és kávéztam még az ügy elején. Harriet kocsija tehát az apja tengerparti villájától pár száz yardra állt elhagyatva.
	 Balra fordultam le a dombon, orral beálltam a parkolóba a korláthoz, egy fekete Cadillac mellé. Magas volt a dagály, a tenger úgy csillogott, mint a kék higany. Néhány pelikán vitorlázott fölötte.
	 A Cadillac műszerfalán Blackwell neve állt. Elindultam a feljárón Blackwell háza felé. Minden hang és mozdulat, a saját lépteim, a hullámok moraja és elcsitulása meg a pelikánokat követő dögevő sirály rikoltozása élesen a tudatomban volt. Aztán már csak a kopogásomat hallottam Blackwell ajtaján.
	 Végül is magam hatoltam be a tőle kapott kulccsal. Semmi sem változott a magas, fagerendás szobában, csak Campion festményét szabdalta össze valaki.
	 A lépcső tetejéhez mentem, és lekiáltottam: – Blackwell! Itt van?
	 Semmi válasz.
	 Harrietet szólítottam. Hangom visszhangot keltett a házban. Úgy éreztem magam, mint egy önmaga által transzba ejtett médium, aki halottak szellemét próbálja felidézni. Kelletlenül mentem le a lépcsőn, és még kelletlenebbül keresztül a nagy hálószobán, be a fürdőszobába. Azt hiszem, megéreztem, mi vár rám, még mielőtt megláttam.
	 Felgyújtottam a fürdőszobában a villanyt. A mosdókagylóban egy súlyos, alvadt vérrel átitatott törülköző feküdt. Felemeltem az egyik sarkánál fogva, aztán visszaejtettem a kagylóba. Alvadt vérpacnik voltak a linóleum padlón is. Átléptem rajtuk, és kinyitottam a hátsó hálószobába vezető ajtót. Be volt törve a zárja.
	 Blackwell ingujjban ült egy csupasz matrac szélén. Fehér volt az arca, csak ott nem, ahol fekete borosta árnyékolta. Úgy nézett rám, mint egy tolvajra.
	 – Jó reggelt – mondta. – Ki is lehetne más, mint maga.
	 – Jónak éppen nem nevezhető reggel. Kit ölt meg?
	 Elfintorította az arcát. – Senkit.
	 – A fürdőszoba valóságos mészárszék. Kinek a vére az?
	 – Az enyém. Megvágtam magam borotválkozás közben.
	 – Legalább huszonnégy órája nem borotválkozott.
	 Szórakozottan megérintette az állát. Éreztem rajta, hogy tulajdonképpen nincs jelen. A közte és a valóság közti szakadékot megpróbálta valamilyen szöveggel feltölteni, ami éppen az eszébe jutott.
	 – Akkor tegnap vágtam meg magam. Az régi vér. Ma nem halt meg senki.
	 – Tegnap ki halt meg?
	 – Én – vágott egy grimaszt.
	 – Nincs olyan szerencséje. Álljon fel.
	 Engedelmesen felállt. Végigtapogattam, pedig undorodtam megérinteni a testét. Nem volt nála fegyver. Mondtam neki, hogy leülhet. Leült.
	 Dühödt önfejűségének nyoma sem volt. Valami izgatottságféle váltotta fel. Láttam már ilyet máskor is, őrülteknél. Mintha patkány rágcsálná a szívüket: veszélyesek másokra is, önmagukra is.
	 Könnyek szivárogtak a szeméből. – Nagyon magányos éjszakám volt.
	 – Mit csinált?
	 – Semmi különöset. Vártam. Reméltem, hogy a nappal erőt ad, hogy felkeljek és megmozduljak. De a nappal még rosszabb, mint a sötétség. – Szipogott. – Nem is tudom, miért beszélek magának.
	 Maga ki nem állhat engem.
	 Nem próbáltam megjátszani magam. – Szerencse, hogy képes és hajlandó is beszélni. A vallomáson át kell esnünk.
	 – Vallomáson? Nincs semmi bevallanivalóm. A vér a fürdőszobában régi vér. Nem én csöpögtettem szét.
	 – Hát ki?
	 – Biztosan vandálok. Bizonyára betörtek ide a vandálok. Sok a vandalizmus az utóbbi években.
	 – Sok a gyilkosság is az utóbbi években. Kezdjük az elsővel.
	 Miért ölte meg Ronald Jaimetet?
	 Felnézett, olyan volt, mint egy ősz hajú gyerek. – Nem öltem meg. Az ő halálát baleset okozta. Elesett, eltörte a bokáját és az injekciós tűjét. Egy álló nap és egy éjszaka cipeltem lefelé a hegyekből. Az inzulinhiánytól lett rosszul. A betegségébe halt bele. Véletlen baleset volt.
	 – Hogyan történt a baleset?
	 – Ronald meg én dulakodtunk, de csak úgy barátilag. Megcsúszott egy kövön, és elvágódott az ösvényen. Teljes súlyával a bokájára esett. Hallottam is, ahogy reccsent.
	 – Miért volt az a baráti dulakodás?
	 – Tulajdonképpen semmiért. Ugratott, mert vonzódtam egy fiatal lányhoz, aki neki amolyan „védence” volt. Csakugyan szerettem a kislányt, de semmi több. Soha egy ujjal sem nyúltam hozzá. Az érzéseim tiszták voltak, és ezt mondtam is Ronaldnak. Azt hiszem, meg is löktem, játékból, hogy nyomatékot adjak a szavaimnak. Nem akartam, hogy elessen.
	 – Nem volt szándékában megölni?
	 Megütközött a kérdésen. – Nem értem, hogy akarhattam volna megölni. Ha akartam volna, nem hagyhattam volna ott a hegyekben?
	 – Majd hozzátette, mintha ez végleg lezárná a kérdést: – Ronald a kedvenc unokatestvérem volt. Nagyon hasonlított az anyámra.
	 Különös, könnyes pillantást vetett rám. Féltem, hogy elkezd az anyjáról beszélni. Az ilyenek hajlamosak rá.
	 Megszólaltam: – Mikor kezdett szexuális viszonyt Dolly Stonenal?
	 Elfordította a tekintetét, szeme majdnem eltűnt az arcában, amelyet mintha ököllel vertek volna dagadtra. – Ja, erről van szó?…– Erről.
	 Lefeküdt az ágyra, oldalt fordítva hajtotta a fejét a huzat nélküli, csíkos párnára. Csendesen mondta: – Esküszöm az égre, hogy hozzá sem nyúltam, amíg gyerek volt. Csak távolból imádtam. Olyan volt nekem, mint egy mesebeli hercegnő.
	 És azután sem közeledtem hozzá, hogy Ronald meghalt. Nem is láttam viszont egészen addig, amikor tavaly tavasszal Tahoeban nem találkoztunk. Már felnőtt volt, de én úgy éreztem, mintha újra megtaláltam volna az én mesebeli hercegnőmet.
	 Meghívtam a nyaralómba, csak azért, hogy megmutassam neki.
	 De túlságosan boldog voltam. Ő meg hajlandó volt. Aztán visszajött többször is, a saját elhatározásából. Tökéletes gyönyörben és tökéletes nyomorúságban éltem. Gyönyörben, amikor vele voltam, nyomorúságban a többi időben. Aztán ellenem fordult, és én állandóan mélységes nyomorúságban éltem. – Sóhajtott, mint egy szerelmes kamasz.
	 – Miért fordult maga ellen?
	 – Bonyodalmak támadtak.
	 Untam az eufémizmusait. – Vagyis teherbe ejtette.
	 – Az is, meg más is. Egyéb bonyodalmak. Teljesen és végletesen ellenem fordult. – Felhúzta a lábait. – Pokol volt az életem a múlt nyáron. Ő tette azzá.
	 – Hogyan?
	 – Féltem, hogy elveszítem, de ugyanúgy féltem attól, hogy mi történne, ha meg akarnám tartani. Teljesen ki voltam szolgáltatva a kénye-kedvének. Borzasztóan feszült időszak volt. Nem tudtam megemészteni néhány dolgot, amit mondott. Mocskos öregembernek nevezett. Aztán odajött a lányom. Harriet is a nyaralóba, és a helyzet végleg lehetetlen lett. Dolly nem jött többet hozzám, de folyton fenyegetőzött, hogy mindent elmond Harrietnek.
	 – Zsarolta magát?
	 – Azt azért nem mondanám. De adtam neki pénzt, mindent összevéve elég sokat. Aztán egyszer csak nem hallottam felőle többé semmit. Kínzó bizonytalanságban voltam. A dolog bármikor kiderülhetett. Egészen idén tavaszig nem tudtam, hogy férjhez ment.
	 – Maga közben biztosítékul feleségül vette Isobel Blackwellt.
	 – Nemcsak azért – állította. – Isobellel régi és bizalmas barátságban voltunk. Én igazán szerettem… szeretem Isobelt.
	 – Szerencsés Isobel.
	 Gyűlölettel nézett fel rám. De túlságosan letört volt, nem bírta sokáig. Befordította az arcát a párnába. Az a furcsa érzésem támadt, hogy a kócos ősz haj alatt egy másik arc van, egy csupa csont arc.
	 – Mondja tovább – mondtam.
	 Mintha nem is lélegzett volna. Az volt az érzésem, hogy visszatartja a lélegzetét, mint a duzzogó gyerek.
	 – Folytassa, Blackwell!
	 Erre láthatóan lélegezni kezdett. Válla emelkedett és süllyedt, testén kis görcsök futottak végig. Ez volt az egyetlen válasz, amit ki tudtam csalni belőle.
	 – Akkor folytatom én, de rövidre fogva, mert a rendőrség alig várja, hogy beszélhessen magával. Dolly az idén tavasszal újból pénzt követelt – nehéz tele volt. Maga elhatározta, hogy egyszer s mindenkorra véget vet a követeléseknek és a bizonytalanságoknak.
	 Május ötödikén az éjszaka kellős közepén odament a házukhoz.
	 Dolly férje nem volt otthon, egy másik nővel volt valahol. Gondolom, Dolly beengedte, mert azt hitte, pénzt hozott neki. Maga pedig megfojtotta az ott talált egyik harisnyával.
	 Blackwell felnyögött, mintha a saját fonnyadt nyaka körül érezte volna a nylonharisnyát.
	 – Aztán észrevette a csecsemőt, a saját fattyát. Valamilyen okból nem tudta elviselni, hogy egy szobában hagyja a halon nővel. Talán a gyermek biztonságára és egészségére gondolt. Szeretném azt hinni.
	 Mindenesetre felkapta, kivitte az utcára. és betette a szomszéd kocsijába. A gyerek megragadta a maga felöltőjének a legfelső gombját, amelyik talán a Dollyval való dulakodás közben lazult meg. Amikor a szomszédasszony megtalálta a gyereket, a gomb még a gyerek öklében volt. A gomb vezetett a maga nyomára.
	 Amikor Dolly férje, Campion ellen vádat emeltek gyilkosság miatt, Campion barátja, Ralph Simpson elhatározta, hogy kinyomozza, mi történt. Valószínűleg tudott a maga viszonyáról Dollyval, és megsejtette – méghozzá jól hogy honnan származik a gomb. Felment Tahoeba, beállt magához inasnak, és végül meg is találta a felöltőt, amelyet maga elrejtett. Lehet, hogy az orra alá is dugta.
	 Maga kirúgta, és visszajött ide. Ralph, ahelyett hogy a rendőrségre vitte volna a felöltőt, követte magát azzal együtt délre. Az lehetett az álma, hogy ő maga oldja meg a bűntényt. Simpson sikertelen alak volt, sikerre vágyott, de az lehet, hogy ez a vágy átalakult pénzéhséggé. Zsarolni próbálta magát?
	 Blackwell artikulálatlan hangon mormogott valamit a párnába.
	 – Ez most már nem is nagyon érdekes – mondtam. – A bíróságon ki fog derülni, hogy maga elvitte hazulról az ezüst jégcsákányt, amikor találkozni ment Simpsonnal. Azt hiszem, az sem volt véletlen, hogy a jégcsákányt Dolly szüleitől kapták nászajándékul. Annak is meglehetett az oka, hogy ott ásta el a testét Ronald Jaimet hátsó udvarában. Nem tudom, mi járhatott az eszében, nem hinném, hogy akár maga is el tudná mondani, még ha próbálná is. Egy pszichiátert bizonyára nagyon érdekelne, mi történt azon a hátsó udvaron, amikor Dolly még gyerek volt.
	 Blackwell vékony, fojtott hangon felkiáltott. Mintha egy kísértet hangja lett volna, aki kísértés közben csapdába esett Blackwell agyában. Eszembe jutott, amikor azt mondta, hogy ő halott, és én sajnálkoztam is rajta, ahogyan az ember a halottakat szokta sajnálni, távolról.
	 Oldalra fordította a fejét, láthatóvá vált az egyik szeme. Alaktalan volt, mint egy puhatestű, szemöldöke durva kagylója alatt.
	 – Így volt? – kérdezte. Nem érződött irónia a hangjában.
	 – Nem állítom, hogy minden részletet tudok. Ha hajlandó beszélni, javítson ki.
	 – Miért javítsam ki én a maga tévedéseit?
	 – Amit mond, nem nekem mondja, hanem a jegyzőkönyvnek. A fürdőszobában Harriet vére van?
	 – Igen.
	 – Megölte?
	 – Igen, elvágtam a torkát. – Közömbös, érzéketlen volt a hangja.
	 – Miért? Mert megtudott mindent, és el kellett hallgattatnia?
	 – Igen.
	 – Mit csinált a testével?
	 – Soha nem fogják megtalálni. – Kis kuncogás szakadt ki a torkából, megremegtette az ajkát. – Én egy mocskos öregember vagyok, ahogy Dolly mondta. Miért nem vet véget a nyomorúságomnak? Van fegyvere, nem?
	 – Nincs. Ha lenne, sem használnám maga ellen. Nem ér maga annyit nekem. Hol van a lánya holtteste?
	 A kuncogás megint kitört, és nevetéssé dagadt. Aztán görcsös köhögés lett belőle, és fojtogatni kezdte. Felült.
	 – Szánjon meg, és hozzon egy kis vizet.
	 Megszántam, és elindultam a fürdőszoba felé. Abban a pillanatban meghallottam az alattomos matatást. Egyik kezével a párna alá nyúlt, és egy revolvert húzott elő. Rám szegezte.
	 – Takarodjon ki innen, vagy lelövöm. Maga lesz az ötödik.
	 Kihátráltam az ajtón.
	 – Csukja be az ajtót, és maradjon ott.
	 Engedelmeskedtem. A fürdőszoba ijesztően ismerősnek tűnt. A törülköző mint egy meggyalázott, elcsúfított tárgy hevert a kagylóban.
	 Az ajtó másik oldalán elsült Blackwell pisztolya. Még a szájában volt, amikor odaértem hozzá, mint valami furcsa formájú pipa.
	 Mintha pipázgatva szenderült volna örök álomba.
	29. fejezet
	Dél körül értem vissza Isobel Blackwellhez. Egész délelőtt hatósági autók dübörögtek a régi bitumenes úton, hatósági emberek járkáltak oda-vissza a tengerparti házhoz vezető feljárón. Annyiszor elmondtam a sztorimat meg Blackwell sztoriját, hogy már elzsibbadt a nyelvem. Ha voltak is kétségeim Blackwell szavainak hitelét illetően, elhallgattam őket. Hullafáradt voltam, és mohón vágytam rá, hogy vége legyen az ügynek.
	 Blackwell holttestét elszállították. Harriet holtteste után átkutattuk a házat, a pincét és végig az egész partot. Visszamentünk Malibuba, és megvizsgáltuk Harriet kocsiját. Nem lettünk okosabbak.
	 – Mindnyájunk véleménye az volt, hogy Harriet a tengerben van – mondtam Isobel Blackwellnek. – Mr. Blackwell ugyanúgy szabadult meg a hullától, mint a felöltőtől. És lehet, hogy a következő dagály ugyanúgy a partra veti majd.
	 A nappalijában ültünk. A függönyök össze voltak húzva, a villanyt nem gyújtotta meg. Talán nem akarta, hogy lássam az arcát, vagy talán ő nem akarta az enyémet látni. Ült a sezlonon, és úgy lesett rám a mesterséges félhomályon át, mintha én is olyan szörnyűséges volnék, mint azok a dolgok, amiket elmondtam neki. Fejét szünet nélkül jobbrabalra ingatta, a nem értés és hinni nem akarás mozdulata szinte állandósult nála.
	 – Ne haragudjon, Mrs. Blackwell. Gondoltam, szívesebben hallja tőlem, mint a rendőrségtől. Vagy mintha az újságokból tudná meg.
	 – Muszáj ennek belekerülnie az újságokba?
	 – Belekerül. Ne olvassa el. Aztán ha majd összeszedte magát, tegyen egy hosszú utazást, hagyjon mindent maga mögött. – Javaslatom a saját fülemben is gyengének hangzott.
	 – Most nem tudnék vállalkozni egy utazásra. – Egy kis szünet után halkabban folytatta: – Azt hittem, ilyen borzalmak csak a görög drámákban fordulnak elő.
	 – A borzalmak elmúlnak. A tragédia olyan, mint a betegség, elmúlik. A görög drámák borzalmai is elmúltak.
	 – Ez itt és most nem nagy vigasz nekem.
	 – De érdemes elgondolkodni rajta.
	 – Nem akarok gondolkodni. – De csak ült, gondolataiba merülve, mozdulatlanul, mint egy ókori márványszobor, mint akit kővé változtatott a kígyóhajú Medúzafej. – Hogy vetemedhetett arra, hogy megölje Harrietet? Hiszen szerette.
	 – Betegesen. Lányok társaságában, még a saját lányáéban is, ő mindig a mama kedvence volt, aki babázik a padláson. Az efféle szeretet gyűlöletté tud változni, ha fenyegetik. És levágja a baba fejét…– Levágta Harriet fejét?
	 – Képletesen mondtam. Valószínűleg a torkát vágta el egy régi borotvapengével. Ugyanazzal a pengével szabdalta fel Campion festményét.
	 Isobel feje ismét elkezdett jobbrabalra ingani. – Azt értem, hogy miért kellett megölnie Dollyt, vagy miért hitte, hogy meg kell ölnie.
	 A lány, akit kihasznált, a puszta létezésével fenyegetés volt a számára. Fenyegetés volt Ralph Simpson is, sőt még Ronald is annak tűnhetett neki. De Harriet a saját lánya volt.
	 – Az a gyanúm, hogy ő is fenyegetést jelentett a számára, valamennyi közül a legközelebbit. Tudott Harriet a Dollyval való viszonyáról?
	 – Azt hiszem, igen. Marknak borzasztó szokása volt a gyónás, a vallomás. Nem hiszem, hogy mindent kitálalt volna, de valamit mondott Harrietnek tavasszal. Bizonyára úgy érezte, hogy ki fog derülni, és neki kötelessége felkészíteni rá a lányát. De nem a kívánt hatást érte el vele.
	 – Honnan tudja?
	 – Mert Harriet utána hozzám jött. Azt mondta, beszélnie kell valakivel. Nagyon zaklatott volt, sokkal zaklatottabb, mint addig bármikor. Visszafejlődött egy nagyon kicsi gyerek szintjére, az ölembe hajtotta a fejét, és szó szerint bömbölt. Én úgy éreztem, hogy az ő korában már nem illik gyerekesen toporzékolni. Meg is mondtam neki, hogy meg kell tanulnia elviselni, ha én is el tudom.
	 – Ő erre mit mondott?
	 – Felállt, és kiment a szobából. Többet nem hoztuk elő a dolgot.
	 Úgy éreztem, Mark hibát követett el azzal, hogy beszélt neki. Nem javította meg a helyzetet hármunk között.
	 – Mikor történt ez?
	 – Valamikor márciusban vagy áprilisban. Gondolom, Mark izgatott volt a gyerek születése miatt, és ezért beszélt Harrietnek, bár nekem erről soha egy szót sem szólt. Így utólag visszatekintve, ez némi magyarázatot ad Harriet érzéseire. Dolly felváltotta őt Mark szívében, ő legalábbis úgy gondolta. Két hónap múlva összeállt Dolly megözvegyült férjével. Gondolja, hogy tudatában volt, mit csinál?
	 – Igen – mondtam –, és Campion is tudta, hogy ő mit csinál, de egyik sem szólt a másiknak. Azt hiszem, hogy Campion éppen azért csípte fel őt Mexikóban, mert Mark leánya volt. Markot gyanúsította a felesége megölésével, és azért kezdett viszonyt Harriettel, hogy az apja közelébe férhessen. Bizonyára nem jött volna vissza Mexikóból egy vádemeléssel a feje fölött, ha nem reménykedik abban, hogy tisztázza magát.
	 – Miért nem szólt semmit?
	 – Szólt, azon a hétfő délután, amikor a maga férje puskát fogott rá. Csak én nem értettem a jelenetet. Azóta nem beszélt, mert tudta, hogy nem hinnének neki. Campion független ember, tekintélygyűlölő, és van benne jókora adag büszkeség. De most már beszélni fog, és szeretnék én is ott lenni, amikor beszélni kezd. Ha tetszik, fizetheti az időmet és a költségeimet.
	 – Örömmel.
	 – Maga nagyon nagylelkű. Azok után, amiket tegnap éjjel mondtam magának…– Egy fejmozdulattal elhallgattatott. – Segített vele, Mr. Archer.
	 Kegyetlen volt, de tulajdonképpen felkészített… erre.
	 – Többről is volt ott szó, ne szépítsük a dolgot. Magát is meggyanúsítottam, legalábbis nem tartottam kizártnak, hogy része van egy gyilkosságban.
	 – Tudom. A lényeg az, hogy többé nem gyanúsít. Vége.
	 – Majdnem. Campion vallomása még fel fogja kavarni az ügyet.
	 – Mit gondol, mi mondanivalója lesz?
	 – Valószínűleg elkövette azt a hibát, hogy kitálalt Harrietnek a nyaralóban, és megvádolta Markot Dolly meggyilkolásával. A lány ezt nem tudta elviselni, teljesen szétrombolta benne az apjáról alkotott képet. Az is nagy sokk lehetett, hogy megtudta, csak eszköz volt Campion kezében, hogy nem is ő érdekelte, csak a halott felesége miatt kezdett vele. Csúnyán összeveszhettek. Campionnak csupa karmolás lett a képe, Harriet meg a fejére kapott egyet, és valahogy a vízbe került a kalapja. Harriet nem sérülhetett meg súlyosan, mindenesetre elég jól volt ahhoz, hogy Malibuba hajtson, de Campion ezt nem tudta. A múlt éjszakai viselkedéséből ítélve azt gondolhatta, hogy megölte vagy komolyan megsebesíthette Harrietet.
	 – Harriet maga vezetett Tahoeból Malibuba?
	 – Úgy látszik. Több mint huszonnégy óráig tarthatott az út. Lehet, hogy a fején levő sebet útközben elláttatta valahol. Tegnap korán reggel érkezett a tengerparti házba, és telefonált az apjának. Lehet, hogy telefonon megvádolta a gyilkossággal, vagy követelte, hogy cáfolja meg a vádat. Mr. Blackwell egy megtévesztő levelet hagyott magának, kiment a tengerparti házba, és megölte Harrietet. Kivitte a hulláját a partra, és hagyta, hogy vigye el az apály.
	 Csakhogy ezzel már túl sok lett a gyilkolásból. Ez a baba vérzett.
	 A vér a lánya vére volt, valódi vér. Annyira megbénította, hogy nem is tudott feltakarítani utolsó gyilkossága után. Egész nap és egész éjszaka a hátsó hálószobában ült, és gyűjtötte az erőt, hogy megölje magát. Lehet, hogy előbb még beszélnie kellett valakivel. Történetesen éppen én voltam az.
	 – Örülök, hogy maga volt az, Mr. Archer. És örülök, hogy magát nem ölte meg. Igazán.
	 Felállt romba dőlt életével a háta mögött, és kezet nyújtott. Én azt mondtam, hogy még találkozunk. Nem tiltakozott, még egy fejmozdulattal sem.
	30. fejezet
	Campiont átvitték a San Mateói megyei börtönbe. Még mindig nem beszélt. Volt egy kis vitám Royal kapitánnyal meg a főnökével, aztán le kellett bonyolítanom néhány telefont Los Angelesi kollégáikkal, de végül is engedélyt kaptam, hogy egyedül hallgassam ki.
	 Royal behozta Campiont a kihallgatási szobába, és az acélpántos ajtót ránk csukva magunkra hagyott bennünket.
	 Campion háttal állt az ajtónak. Nem köszönt, még csak nem is biccentett. A pocsék éjszakák hagytak ugyan lidérces nyomokat az arcán, de így is valami fáradt elevenség látszott rajta. Úgy nézett rám, mintha meg akarnám támadni egy gumibottal.
	 – Hogy van, Bruce? Üljön le.
	 – Ez parancs?
	 – Kérés – mondtam békítően. – Mark Blackwell beismerte a maga feleségének meggyilkolását. Mondta Royal?
	 – Mondta. Kicsit későn történt. Mindnyájukat be fogom perelni jogtalan letartóztatásért.
	 – Nem nagyon okos ötlet. Maga azért igen sebezhető.
	 – Akkor mikor engednek végre szabadon? Folytatni szeretném a munkámat.
	 – Először beszélnie kell egy kicsit. Ha emberszámba vette volna a zsarukat, már nem lenne itt…– Ne szédítsen. Ismerem a zsarukat. A kisemberekből balekot csinálnak, a nagyokat meg futni hagyják.
	 – Maga csinált balekot magából. Gondolkozzon csak.
	 Állt tovább, én meg körbejártam a világos, rácsos szobában.
	 Campion szeme óvatosan követett. Kis idő múlva leült a fémasztalhoz, bekötött fejét a tenyerébe támasztotta.
	 Odaléptem hozzá, és megérintettem a vállát. – Ide figyeljen, Bruce…Mindkét kezét felkapta, hogy védje a fejét.
	 – Nyugi. Nem vagyok az ellensége.
	 Ellökte a kezemet. – Akkor ne álljon így fölöttem. Utálom, ha fölöttem állnak.
	 Leültem vele szemben az asztalhoz. – Én magát komoly embernek tartom, ennek a zsarugyűlölő dilijének ellenére. Sok kellemetlen tapasztalata volt, ezt is elismerem. De egykét kellemetlenségtől megkímélhette volna magát, ha nem ilyen bizalmatlan.
	 – Kiben bíztam volna?
	 – Például bennem. Royalban is meg lehet bízni. Nem rossz zsaru. Miért nem mondta el nekünk az igazságot tegnapelőtt éjszaka?
	 Hagyta, higgyük csak, hogy Harriet halott, és maga fojtotta vízbe.
	 – És maguk el is hitték volna, amit mondok.
	 – Lehetőséget sem adott rá. És így Harrietnek sem. Megmenthette volna az életét.
	 Jobb keze ökölbe szorult az asztalon. – Próbáltam. Próbáltam visszatartani. De nem tudok olyan jól úszni. Messze eltűnt előlem a sötétben.
	 – Úgy látszik, két malomban őrölünk. Mikor tűnt el Harriet maga elől?
	 – Akkor éjjel, a tónál, azt hiszem, kedd éjszaka volt. Szabályosan megvadult, amikor megmondtam neki, hogy az apját gyanúsítom Dolly meggyilkolásával. Nekem támadt, és karmolt, meg kellett ütnöm, hogy elhárítsam. Csúnya jelenet volt, és még csúnyábbra fordult. Mielőtt felfogtam volna, hogy mit csinál, kirohant a nyaralóból, le a tóhoz. Begázoltam utána a vízbe, de addigra már eltűnt. És, sajnos, akkor pánikba estem.
	 – Ez az igazság?
	 Rám emelte a tekintetét. – Esküszöm, hogy ez. Nem mondtam el magának meg Royalnak, mert egy ilyen vallomást beismerésnek vettek volna. – Az öklére nézett, lassan kiengedtek az ujjai. – Még mindig nem tudom bizonyítani, hogy nem ütöttem le, vagy nem fojtottam a vízbe.
	 – Nem is kell. Nem fulladt a Tahoeba. Ha gondolt is öngyilkosságra azon az éjszakán, meggondolta magát. Nyilván kijött a vízből, miután maga elment.
	 – Akkor él még!
	 – Meghalt, de nem maga ölte meg. Az apja. Beismerte ezt is, meg a többi gyilkosságot is, mielőtt agyonlőtte magát.
	 – Az isten szerelmére, miért ölte meg Harrietet?
	 – Azt csak az isten tudja. Harriet valószínűleg szemtől szembe megvádolta Dolly meggyilkolásával.
	 Érzelmek kavarogtak Campion arcán: hitetlenkedés, megkönnyebbülés, önvád. A kezével próbálta meg letörölni őket.
	 – Nem lett volna szabad Harrietnek az apjáról beszélnem – mondta. – Most már látom, miért kellett volna őszintének lennem magához. De azt hittem, maga Blackwellnek dolgozik, és őt fedezi.
	 – Mind a ketten tévedtünk egymást illetően. Hajlandó még egykét dologban helyreigazítani?^ – Igen. Áttértem az igazságszérumra.
	 – A koreai háború alatt valami komoly zűrje volt – mondtam mintegy próbaképpen. – Mi volt az?
	 – Az a háború  után volt. Japánban dekkoltunk, vártuk, hogy hazaszállítsanak. – Türelmetlen mozdulatot tett a kezével. – Hogy rövidre fogjam, megütöttem egy szolgálatos tisztet. Betörtem az orrát.
	 Ezredes volt.
	 – Volt valami oka rá, azonkívül, hogy nem szereti az ezredeseket?
	 – Lehet, hogy ostobaságnak fogja tartani. Meglátta egyszer, hogy rajzolgatok, és azt gondolta, majd ő lesz a menő, ha megfestem az arcképét. Megmondtam neki, hogy parancsra nem dolgozom.
	 Vitába keveredtünk. Azzal fenyegetett, hogy nem enged haza, amíg le nem festem. Megütöttem. Ha kicsit alacsonyabb rangja lett volna, vagy kicsit nagyobb, vagy ha a mi egységünkhöz tartozott volna, nem fújták volna úgy fel. De a tekintélyen nem eshetett csorba, és egy évre internáltak, utána meg leszereltek, rang nélkül. De akkor sem festettem le. – Keserű elégtétel volt a hangjában.
	 – Maga nagyon tud gyűlölni. Mit szeret?
	 – A képzelet világát – mondta. – Csak abban vagyok otthon. A valóságos világban valahányszor megpróbálok valamit, abból csak zűr lesz. Például Dollyt sem lett volna szabad feleségül vennem.
	 – Miért vette el?
	 – Nehéz kérdés. Magam is sokat gondolkoztam a válaszon, amióta ebbe a slamasztikába kerültem. A fő ok természetesen a pénz volt, álszent lennék, ha tagadnám. Volt egy kis pénze, nevezhetjük hozománynak is. Néhány képet próbáltam készíteni egy kiállításra, és pénzre volt szükségem hozzá. Az embernek pénz mindig kell, legalábbis nekem, így aztán megkötöttük az üzletet.
	 – Tudott a terhességéről?
	 – Bizonyos tekintetben ez vonzott.
	 – A legtöbb embert taszította volna.
	 – Nem közéjük tartozom. Tetszett a gondolat, hogy gyerek lesz körülöttem, de nem akartam lenni senkinek az apja. Nem érdekelt, ki az apa, csak ne én legyek az. Hülyeségnek hangzik? Lehet, hogy a dologban az is közrejátszik, hogy az én apám felszívódott, amikor négyéves voltam. – Neheztelés volt a hangjában.
	 – A törvénnyel volt baja az apjának?
	 Fanyar mosollyal mondta: – Az én apám képviselte a törvényt.
	 Nyavalyás chicagói zsaru volt, nyakig a gyanús üzletekben. Ronda álszent. Emlékszem, amikor utoljára láttam. Tizennyolc éves voltam, küszködtem a művészeti főiskolán. Egy szőke babát segített be egy Cadillacbe, egy hotel előtt az Aranyparton. – Megköszörülte a torkát. – Következő kérdés?
	 – Visszatérve Dollyra… Nem egészen világos előttem, ahogyan érzett iránta.
	 – Előttem sem egészen az. Eleinte sajnáltam. Azt hittem, ez valami igazi érzéssé fejlődhet… az én régi gyerekes álmom. – Száját önironikus fintorral elhúzta. – De nem fejlődött azzá. Ismeri azt a fajta szánalmat, amely megborzongatja az ember szívét? Különös, de sohasem feküdtem le vele. De lefesteni szerettem őt. Én így tudom szeretni az embereket. Másképp nem nagyon.
	 – Azt hittem, maga nőfaló.
	 Elpirult. – Én már kiüzekedtem magam. Sok csaj hiszi azt, hogy művészi dolog ágyba bújni egy művésszel. De csak egy nő volt az életemben, aki érdekelt – és mellette sem tartottam ki sokáig. Rohadt alak voltam.
	 – Mi volt a nő neve?
	 – Mit számít? Anne.
	 – Anne Castle.
	 Meglepődve, kerekre nyílt szemmel nézett rám. – Ki mesélt, róla magának?
	 – Ő maga. Néhány nappal ezelőtt Ajijicban jártam. Nagyon nagy szeretettel beszélt magáról.
	 – Hát – mondta – ez aztán újság. Jól van Anne?
	 – Valószínűleg jól lenne, ha nem kellene aggódnia magáért. A szíve szakadt meg, amikor maga odébbállt Harriettel. Szerintem a legkevesebb, amit tehet, hogy ír neki egy levelet.
	 Csendben ült egy darabig. Azt hiszem, már a levelet fogalmazta.
	 Homloka ráncairól ítélve erősen koncentrálhatott.
	 – Ha Anne fontos volt magának – mondtam miért szedte föl Harrietet?
	 – Akkor én már el voltam kötelezve.
	 – Nem értem, Campion.
	 – Én Harriettel nem Mexikóban ismerkedtem meg, ahogy maga hiszi. Az én házamban találkoztam vele, a Luna-öbölben, jó pár héttel azelőtt, hogy Mexikóba mentem. Dollyt meg a babát jött meglátogatni. Dolly meg ő régi barátnők voltak. De Dolly akkor délután éppen nem volt otthon, a havi orvosi ellenőrzésre vitte a gyereket.
	 Harriet ott állt, és nézte, hogy festek. Ő maga is műkedvelő festő volt, és nagyon izgatta, amit csinálok. Nagyon könnyen izgalomba tudott jönni. .
	 – És?
	 Campion zavartan nézett rám. – Nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy mekkorát tudna Harriet lendíteni rajtam, ha egy kicsit ráhajtanék. Le voltam égve, mint általában, és ő szemmel láthatólag vastag volt. Úgy gondoltam, nem lehet kellemetlen, ha az embernek van egy patrónája. Nem kellene többet izgatnom magam a villanyszámla miatt, csak a munkámnak élhetnék. Randevút beszéltem meg vele, még mielőtt Dolly hazajött a babával. Akkor este találkoztunk, és nemsokára már éjszakákat töltöttünk együtt.
	 Nem tudtam, mibe mentem bele. Harriet úgy viselkedett, mintha sohase látott volna még férfit. Úgy belém esett, hogy ijesztő volt.
	 Hetenként többször is átfurikázott Tahoeból, és egyik motelból a másikba jártunk. Kellett volna lenni annyi eszemnek, hogy kiszálljak ebből a szituból. Éreztem, hogy baj lesz belőle. – Mélyet lélegzett.
	 – Miféle baj?
	 – Azt nem tudtam. De komoly lány volt, túl komoly, és borzasztóan szenvedélyes. Nem lett volna szabad magamba bolondítanom.
	 – Gyanította, hogy Blackwell volt Dolly gyerekének az apja?
	 Habozott. – Azt hiszem, igen, többé-kevésbé tudat alatt. Harriet mondott egyszer valamit, amikor a karjában tartotta a gyereket.
	 Öcsikéjének szólította. Ez úgy megmaradt bennem, de nem jöttem rá, hogy szó szerint érti.
	 – És Dolly sohasem mondta magának?
	 – Nem. Én meg nem erőltettem a dolgot, amíg élt. Tulajdonképpen nem akartam tudni, hogy ki az apa. Azt hittem, jobban tudom majd szeretni a gyereket, ha nem tudom, ki az apja. De valahogy úgy lett, hogy nem tudtam túlságosan szeretni. Se őt, se mást. Aztán az egészet összezagyváltam, amikor megpróbáltam kitörni Harriet segítségével. Otthon kellett volna maradnom, és gondját viselnem Dollynak meg a gyereknek.
	 Halkan beszélt, és most mintha komoly férfiasság lett volna a hangjában. Felállt, s bal tenyerébe csapott a jobb öklével. Zavartan, saját kezét fogva az ablakhoz ment.
	 – Harriettel voltam azon az éjszakán, amikor Dollyt megölték – mondta, háttal nekem.
	 – Harriet volt a nő, akivel a Travelers Motelban hált?
	 – Igen. De a „hált” nem egészen pontos kifejezés. Összevesztünk, és ő az éjszaka kellős közepén visszahajtott Tahoeba. Én ott maradtam a motelszobában, és leittam magam. Harriet hozott magával egy üveggel az apja whiskyjéből. – Mintha fájdalmas büszkeségét lelte volna abban, hogy megaláztatása részleteit kibeszéli.
	 – Min vesztek össze?
	 – A házasságon. Be akart fizetni nekem Renóban egy válásra.
	 Nem tagadom, kísértésbe estem, de mikor komolyan szóba került, rájöttem, hogy nem tudom megtenni. Nem szerettem Harrietet. Nem szerettem Dollyt sem, de vele megegyeztem, hogy a gyereknek adom a nevemet. Még mindig reméltem, hogy ha emellett kitartok, meg tudom szeretni a kisfiút. De késő volt. Amikor a motelban kijózanodtam annyira, hogy hazahajtsak, Dolly már halott volt, a gyerek eltűnt, és ott voltak a zsaruk.
	 – Miért nem mondta meg nekik, hogy hol töltötte az éjszakát?
	 Tökéletes alibije volt.
	 – Nem kellett alibihez folyamodnom. Kihallgattak, és elengedtek. Mihelyt kiszabadultam, kapcsolatba léptem Harriettel Tahoeban. Azt mondta, hogy semmiképpen se keverjem bele a dologba őt vagy a családját. Nyilván az apját védte, bár ezt nem mondta. Ő adta az ötletet, hogy rejtőzzek el, miután vád alá helyeztek, és két hétig sajnos bezárva éltem a tengerparti házukban. Tovább akartam menni Mexikóba – Ralph ide is adta az anyakönyvi kivonatát –, de nem volt rá pénzem. Végül is Harriet adott pénzt a repülőjegyre. Azt mondta, hogy majd később csatlakozik hozzám Mexikóban, és úgy teszünk, mintha idegenek lennénk egymásnak, és aztán folytatjuk, ahol abbahagytuk. Maradhattunk volna Mexikóban, vagy továbbmehettünk volna DélAmerikába. – Elfordult az ablaktól, arcát túlságosan leleplezte a fény. – Azt hiszem, Harriet meglátta a nagy lehetőséget, hogy egy életre magához kössön. És én megint kísértésbe estem. Nagyon esendő alak vagyok.
	 – Harriet indítékain töröm a fejem. Maga valami olyasmit mondott, hogy az apját védte. Tudta ő akkor, hogy az apja ölte meg Dollyt?
	 – Nem hiszem, hogy tudta volna. – Megtapogatta a karmolásokat az arcán. – Nézze meg, hogy reagált, amikor előadtam neki a gyanúmat azon a bizonyos éjszakán.
	 – Magában mikor alakult ki a gyanú?
	 – Elég hosszú idő kellett hozzá. Ralph Simpson vetette fel a Blackwell nevet, mielőtt eljöttem a Luna-öbölből. Ő látta Blackwellt Dollyval tavaly nyáron. Ralph detektívnek képzelte magát, és nagyon foglalkoztatta a bőrgomb, amit a bűntett helyszínén találtak. A rendőrség is említette. Tud valamit arról a gombról?
	 – Sokat. – Összefoglaltam a vándorló felöltő történetét.
	 – Szóval Blackwell ölte meg Ralphot.
	 – Beismerte a gyilkosságot ma reggel, a többivel együtt.
	 – Szegény jó Ralph. – Campion leült egy székre, és némán, üres tekintettel bámult maga elé egy darabig. – Ralphnak sem lett volna szabad velem barátkoznia. Én egy morális bacilusgazda vagyok.
	 – Nem rossz kifejezés – mondtam. – De a Blackwell iránti gyanújáról beszélt, meg arról, hogyan támadt fel.
	 Újabb rövid hallgatás után folytatta. – Ralph terelte a figyelmemet Blackwellre. Részletek, apróságok, asszociációk kezdtek gyűlni, és végül is valami kép alakult ki bennem. Része volt ebben Harriet törődésének is a babával, no meg annak az elszólásnak is – ha ugyan elszólás volt –, amikor öcsikéjének szólította. Aztán Dolly kezdett pénzt kapni valahonnan, körülbelül attól kezdve, hogy Harriet megjelent a házunkban. Nem értettem a kapcsolatot Harriet és Dolly között. A felszínen eléggé nyájas volt, de a felszín alatt jókora adag ellenségeskedés rejtőzött.
	 – Ez eléggé természetes, ha Dolly tudta, hogy maga Harriettel szeretkezik.
	 – Nem tudta. Különben is, a kapcsolatuk nem változott azóta, amikor Harriet először jelent meg a házunkban azon a délután. Úgy üdvözölték egymást, mint két nővér, aki gyűlöli egymást, de ezt nem vallja be. Most már értem, hogy ennek mi lehetett az oka: Harriet tudott Dolly liezonjáról az apjával, és Dolly tudta, hogy Harriet tud róla.
	 – Még mindig nem mondta meg, hogy mikor jött rá.
	 – A kép végleg Mexikóban alakult ki bennem egy éjszaka, miután Harriet már megjött. A műteremben beszélgettünk, és szóba került az apja tahoei nyaralója, már nem is tudom, hogyan. – Oldalra fordította a fejét, mintha valami távoli hangra figyelne. – De igen, tudom. Megint a házasságról nyavalygott, annak ellenére, hogy engem gyilkosságért köröztek. Arról fantáziált, hogy visszamegyünk az Államokba, ahol beköltözhetünk a nyaralójukba, és boldogan élhetünk, amíg meg nem halunk. Egészen költői lett, ahogyan a házat ecsetelte. Csak az volt furcsa, hogy én már hallottam róla.
	 – Harriettől?
	 – Dollytól. Dolly mesélt nekem valami „drága öreg hölgyről”, aki megbarátkozott vele, amikor a múlt nyáron bajba került State Lineban. Részletes leírást adott a drága öreg hölgy házáról, a gerendás mennyezetről, a kilátásról a tóra, a szobák fekvéséről. Hirtelen rájöttem, hogy az Blackwellék háza, és hogy Blackwell volt az a drága öreg hölgy, és hogy valószínűleg ő az apja az én… – lenyelte a folytatást. – Szóval, hogy ő az apja Dolly gyerekének. Akkor nem szóltam egy szót sem Harrietnek, de elhatároztam, hogy visszamegyek az Államokba. Többet akartam megtudni a drága öreg hölgyről. Hát sikerült.
	 Nagyon szomorú volt az arca.
	31. fejezet
	Amikor a San Franciscói repülőtéren kiszálltam a taxiból, egy nőt láttam a főépület előtt állni bőrönddel a kezében, aki valahogy ismerősnek tűnt. Kosztümöt viselt, amelynek szoknyája kicsit hosszabb volt a divatosnál. Anne Castle volt az, mínusz a fülkarikák, plusz egy hetyke kis kalap.
	 Kivettem a bőröndöt a kezéből. – Megengedi, hogy segítsek, Miss Castle?
	 Felnézett az arcomba. Az övét olyan mélyen árnyékolta a gond, hogy még a tekintete is homályosnak tűnt. Lassan felderült.
	 – Mr. Archer! Fel akartam keresni, és tessék, itt van! Csak nem követett Los Angelesből?
	 – Inkább maga követett engem. Azt hiszem, mindkettőnk ittlétének ugyanaz az oka: Bruce Campion,  alias Burke Damis.
	 Komoran bólintott. – Hallottam tegnap egy tudósítást az ügyről a guadalajarai rádióban. Otthagytam mindent, és idejöttem. Segíteni akarok neki, még akkor is, ha megölte a feleségét. Kell lenniük enyhítő körülményeknek.
	 Határozott, tiszta volt a tekintete, ahogy felnézett rám. Azon kaptam magam, hogy irigylem Campiont, és azon tűnődöm, hogyan tesznek szert az ilyen könnyelmű fickók olyan nőkre, akik ennyire törődnek velük. Azt mondtam: – A barátja ártatlan. A feleségét egy másik férfi ölte meg.
	 – Nem!
	 – De igen.
	 Könnyek jelentek meg a szemében. Vaksin mosolygott rám.
	 – Beszélnünk kell, Anne. Menjünk be valahová, és üljünk le.
	 – De hát éppen hozzá indultam.
	 – Ráér. Campion egy ideig még el lesz foglalva a rendőrségen.
	 Egy csomó dolgot meg kell kérdezniük tőle, és ma van az első nap, hogy hajlandó beszélni. .
	 – Miért kell kérdezgetniük, ha ártatlan?
	 – Mert rendkívül fontos tanú. És sok mindenre magyarázatot kell adnia.
	 – Mert hamis néven kelt át a határon?
	 – Az nem érdekli az itteni rendőrséget. Az az igazságügyminisztérium dolga. Remélem, nem fogják erőltetni a vádemelést.
	 Egy olyan ember, akit alaptalanul vádolnak meg gyilkossággal, fel tud sorakoztatni maga mellett néhány érvet… amit maga enyhítő körülménynek nevezett.
	 – Igen – mondta. – Ezt kiharcoljuk. Követett el másvalamit is?
	 – Nem tudok semmiről, amivel védeni lehetne. De van egykét dolog, amiről magának tudnia kell, mielőtt találkozik vele. Hadd hívom meg egy italra.
	 – Inkább nem innék. Nem aludtam túlságosan jól, és szeretnék észnél lenni. Nem ihatnánk inkább egy kávét?
	 Felmentünk az emeleti étterembe, és néhány csésze kávé mellett elmeséltem neki az egész ügyet. Elmondva sokkal értelmesebb volt, mint amikor végigcsinálta az ember. Anne mély szemében, finom arcvonásain az ócska melodráma tévedések tragédiájaként tükröződött vissza, amelybe Campion és a többiek vakon estek bele. De nem próbáltam fehérre mosni Campiont. Úgy gondoltam, ez a nő megérdemli, hogy a legrosszabbat is tudja meg róla, beleértve a Harriet pénzével való manipulációt és terveit, és részbeni felelősségét is a lány haláláért.
	 Átnyúlt az asztalon, és kezét a karomra téve elhallgatott. – Harrietet láttam az este.
	 Közelről ránéztem. Tekintete határozott volt, szeme élénken csillogott.
	 – Harriet nem halt meg. Az apja vagy hazudott, vagy hallucinált.
	 Én nem hallucináltam.
	 – Hol látta?
	 – A guadalajarai repülőtéren, amikor odamentem helyet foglalni.
	 Tegnap este fél tíz körül. A bőröndjére várt a pult végénél. Hallottam, hogy azt kiáltja, hogy  azul,  vagyis kék a bőröndje, és megismertem a hangját. Bizonyára a Los Angelesi géppel érkezett.
	 – Beszélt vele?
	 – Próbáltam. Nem ismert meg, vagy legalábbis úgy tett, mintha nem ismerne. Hirtelen megfordult, és kirohant a taxiállomáshoz.
	 Nem mentem utána.
	 – Miért nem?
	 Óvatosan válaszolt: – Úgy éreztem, nincs jogom beleütni az orrom a dolgába. Egy kicsit féltem is tőle. Olyan borzasztóan csillogott a szeme. Nem tudom, elég világosan fejeztem-e ki magam, de láttam már ilyennek olyan emberek szemét, akik nem voltak beszámíthatók.
	32. fejezet
	Hétfőn késő délután találtam rá Harrietre egy michoacáni faluban. A falunak azték neve volt, amelyet már elfelejtettem, és egy temploma, amelyben néhány régi azték, kőből vésett szobor volt.
	 Kiszáradt patakmederhez hasonló, durván kövezett út vezetett a templom mellett.
	 Egy gyászos feketébe öltözött koldusasszony állt elém az ajtóban, és kísért be a főhajóba, a nyomorúságról szavalva.”. Nem értettem, de láthattam az arcán, milyen nyomokat hagyott rajta ez a nyomorúság. Ráncos mosolyra derült az arca és teli szájjal áldott, amikor pénzt adtam neki. Kiment, és magamra hagyott a templomban Harriettel.
	 A lány a kőpadlón térdelt a szentély előtt. Fekete  rebozo  volt a fején, és olyan mozdulatlan volt, mint a szentek szobrai a falak mellett.
	 Felállt, amikor a nevén szólítottam. Ajka mereven mozgott, de hang nem jött ki a száján. A haját takaró sál még jobban kiemelte arca csontosságát.
	 – Emlékszik rám?
	 – Igen. – A gyenge hangot még gyengébbé tette a barlangszerű térség. – Honnan tudta, hogy?…– A  posadero mondta, hogy egész nap itt van.
	 Legyintett. – Nem arra gondoltam. Honnan tudta, hogy Mexikóban vagyok?
	 – Látták… amerikaiak.
	 – Nem hiszek magának. Apa küldte, hogy vigyen vissza, igaz?
	 Megígérte, hogy nem küld utánam. De sohasem tartotta meg a nekem tett ígéreteit, soha az életben.
	 – Ezt az egyet megtartotta.
	 – Akkor maga miért jött ide, utánam?
	 – Mert én nem ígértem semmit, se magának, se másnak.
	 – De maga apának dolgozik. Amikor apa feltett a gépre, azt mondta, hogy egyszer s mindenkorra visszahívja a kopóit.
	 – Megpróbálta. Már semmi többet nem tehet magáért. Az édesapja halott, Harriet. Agyonlőtte magát pénteken.
	 – Hazudik. Apa nem lehet halott!
	 Egész testében megrázkódott. Arcához kapta a kezét, hogy eltakarja. Mind a két csuklóján rózsaszínű tapasz volt, amely kötést rögzített. Láttam már ilyen kötést öngyilkosjelölteken.
	 – Jelen voltam, amikor agyonlőtte magát. Előtte beismerte, hogy ő ölte meg Ralph Simpsont és Dollyt. Azt is mondta, hogy magát is megölte. Vajon miért mondta ezt az apja?
	 Szeme mint két nedves kő csillogott az ujjai közt. – Fogalmam sincs róla.
	 – Nekem van. Ő tudta, hogy azt a két gyilkosságot maga követte el. Megpróbálta magára vállalni őket, hogy ne keressük tovább magát. Aztán elnémította önmagát. Ő már úgysem akart élni, túlságosan erős volt benne a bűntudat. Lehet, hogy Ronald Jaimet halála nem egészen gyilkosság volt, de több volt, mint baleset. És azt is tudnia kellett, hogy Dollyval való viszonya vezetett közvetve ahhoz, hogy maga megölje Dollyt és Ralph Simpsont. Nem várhatott semmi jót, csak a maga tárgyalását és a Blackwell név jó hírének a végét.
	 Ugyanazok voltak a kilátásai, mint most magának.
	 Levette a kezét az arcáról. Valóban furcsa, fényes volt a tekintete, mint a kiégett agyagedény. – Gyűlölöm a Blackwell nevet. Bárcsak Smith vagy Jones vagy Gomez lenne a nevem.
	 – Az nem változtatna se magán, sem a tényeken. Amit tett, attól nem szabadulhat.
	 – Nem – rázta meg leverten a fejét. – Nincs remény számomra.
	 Nincs örökség, nincs visszatérés, nincs semmi. Kora reggel óta itt vagyok, és próbálok kapcsolatot találni az élettel. Nem sikerül.
	 – Ennek az egyháznak a tagja?
	 – Nem vagyok tagja semminek. De azt hittem, itt megtalálom a békét. Olyan boldognak látszottak tegnap az emberek, amikor távoztak a miséről. Nagyon boldognak és békésnek.
	 – Ők nem menekülnek egy másik élet elől.
	 – Maga életnek nevezi azt, ami az enyém volt? – Fintorba torzult az arca, mintha sírni akarna, de nem jött könny a szeméből. – Én mindent megpróbáltam, hogy véget vessek annak az úgynevezett életnek. Először a víz volt túlságosan hideg.
	 Másodszor apa nem engedte. Rám törte a fürdőszobaajtót, és megakadályozta. Ő kötötte be a csuklómat, és küldött ide, mondván, hogy anyám majd gondomat viseli. De amikor elmentem hozzá Ajijicba, ki se jött a házából, hogy szóba álljon velem. Keitht küldte ki a kapuhoz, hogy rázzon le valamilyen hazugsággal. Keith azt próbálta bemesélni nekem, hogy anyám elment, és magával vitte a pénzt.
	 – Keith Hatchen igazat mondott. Beszéltem vele, és a maga anyjával is. Kaliforniába ment, hogy megpróbáljon segíteni magán.
	 Most Los Angelesben vár.
	 – Maga hazudik! – A sérelem viharként tört föl a torkából. – Maguk mind hazugok és árulók! Keith is elárult magának igaz?
	 – Annyit mondott, hogy járt a házánál.
	 – Látja! – bökött felém az ujjával. – Mindenki elárult, apa is.
	 – Mondtam, hogy ő nem árulta el. Mindent elkövetett, hogy fedezze magát. Az apja szerette magát, Harriet.
	 – Akkor miért árult el engem Dolly Stonenal? – Ujjával a levegőbe bökött, mint valami ügyész.
	 – A férfiak időnként elgaloppírozzák magukat. Az nem maga ellen irányult.
	 – Nem? Én jobban tudom. Dolly már akkor ellenem fordította, amikor még gyerekek voltunk. Én nem voltam olyan kicsi, de ő igen. Olyan szép volt, mint egy baba. Apám egyszer vett neki egy majdnem akkora babát, mint ő. Nekem is vett egy ugyanolyat, hogy kárpótoljon. De nekem nem kellett. Túl nagy voltam már a babákhoz. Nekem az apám kellett.
	 Hangja gyerekessé vékonyodott. Az öreg épület falai közt úgy hangzott, mint a múlt kriptáiból sipákoló ősi hang.
	 – Beszéljen a gyilkosságokról, Harriet.
	 – Nem vagyok köteles.
	 – De szeretne róluk beszélni. Ha nem szeretne, nem volna itt.
	 – Próbáltam elmondani a papnak. Csak nem elég jól tudok spanyolul. De maga nem pap.
	 – Nem. Én csak egy ember vagyok. De azért nekem is elmondhatja. Miért kellett megölnie Dollyt?
	 – Legalább maga belátja, hogy  kellett.  Először ellopta az apámat, aztán ellopta a férjemet.
	 – Azt hittem, Bruce az ő férje volt.
	 A fejét rázta. – Az nem volt házasság. Ahogy megláttam őket egymással, rögtön megéreztem, hogy az nem házasság. Egyszerűen csak együtt élt két ember, és mind a kettő másfelé vágyott. Bruce ki is akart belőle szállni. Ő maga mondta nekem, mindjárt az első napon.
	 – Miért ment hozzájuk azon az első napon?
	 – Apa kért meg rá. Ő maga félt Dolly közelébe menni, de azt mondta, hogy abban nem találhat senki kivetnivalót, ha én látogatom meg, és pénzt adok neki. Különben is látni akartam a babát. A kisöcsémet. Azt hittem, hogy ha meglátom, másként fogok iránta érezni. Amikor apám beszélt róla, iszonyúan felzaklatott. – Mindkét öklét a feje mellé emelte, és megrázta. Nem rám. Az öklei közt mondta: – És ott volt Bruce. Beleszerettem, amint megláttam. Ő is szeretett. És így volt, amíg Bruce meg nem változott.
	 – Mi változtatta meg?
	 – Dolly, a ravaszkodásaival és mesterkedéseivel. Egyik éjszaka Bruce hirtelen ellenem fordult. Egy motelban voltunk az öböl másik oldalán, Bruce ült, itta apám whiskyjét, és egyszer csak azt mondta, hogy nem fogja elhagyni Dollyt. Azt mondta, hogy egyezséget kötött, és azt nem szegheti meg. Hát én megszegtem helyette. Kezembe vettem a dolgot, és megszegtem helyette.
	 Összetette az öklét, és elszakított valami láthatatlan köteléket.
	 Aztán erőtlenül leejtette a karjait az oldala mellé, s tekintete álmos lett. Egy pillanatig azt hittem, hogy el fog esni, de összeszedte magát, és bizonytalan, alvajáró daccal nézett szembe velem.
	 – Miután megöltem Dollyt, visszavettem a pénzt. Láttam, hová dugta, a baba matracába. El kellett mozdítanom a babát, hogy hozzáférjek, de elkezdett sírni. A karomba vettem, hogy megnyugtassam.
	 És akkor mindennél erősebb vágy fogott el, hogy vigyem ki arról a helyről. Kirohantam vele. Elindultam az úton, de hirtelen félelem lepett meg. A sötétség olyan sűrű volt, hogy alig tudtam menni. De magamat még így is világosan láttam: egy ijesztő nő, aki a sötétben egy csecsemőt cipel. Féltem, hogy valami bántódása esik a kicsinek.
	 – Hogy maga okoz neki valami bántódást?
	 Leszegte az állát. – Igen. Beletettem valakinek a kocsijába, hogy biztonságban legyen. Lemondtam róla, és ennek örülök. Legalább a kisöcsém jól van. – Ez kérdés volt.
	 – Kutyabaja. A nagyanyja viseli a gondját. Láttam a minap Citrus Junctionban.
	 – Én is majdnem láttam – mondta azon az éjszakán, amikor megöltem Ralph Simpsont. Furcsa, hogyan követik ezek a dolgok az embert. Azt hittem, hallótávolságon kívül vagyok, mégis hallottam őt sírni azon az éjszakán Elizabeth Stone házában. Be akartam kopogni, hogy meglátogassam. Már felemeltem a kezem, hogy bekopogok, amikor megint láttam magam: egy ijesztő nőt a kinti sötétségben, aki egy halott embert hurcolász a kocsiján.
	 – Ralph Simpsont.
	 – Igen. Azért jött hozzánk akkor este, hogy apával beszéljen. Én felismertem a felöltőt, amely nála volt, és feltartóztattam Simpsont.
	 Beleegyezett, hogy velem jön autózni, és megtárgyaljuk a dolgot.
	 Azt mondtam neki, hogy Bruce a tengerparti házban rejtőzködik, mire ő azt mondta, hogy Bruce barátja neki is barátja, szegény szerencsétlen. Kihajtottam vele a tengerparti házba. Azzal a jégcsákánnyal szúrtam le, amelyet Mrs. Stone adott az apámnak. – Összeszorított öklével gyengén a mellére vert. – A tengerbe akartam dobni a hullát, de meggondoltam magam. Féltem, hogy Bruce megtalálja.
	 Helyette a felöltőt dobtam a tengerbe, és Citrus Junctionba hajtottam a hullával.
	 – Miért éppen Isobel udvarában ásta el?
	 – Biztonságos hely volt. Tudtam, hogy nem lakik ott senki. Es így a dolog a családban maradt.
	 – Isobelre próbálta kenni a gyilkosságot?
	 – Talán. Nem mindig tudom, hogy mit miért csinálok, különösen éjszaka nem. Csak úgy érzem, hogy meg kell csináljam, és megcsinálom.
	 – Ezért viselte az apja felöltőjét is azon az éjszakán, amikor megölte Dollyt?
	 – Véletlenül volt a kocsiban. És fáztam. – Megborzongott az emléktől. – Nem igaz, hogy az apámra akartam kenni. Szerettem apámat. De ő nem szeretett engem.
	 – Annyira szerette magát, hogy meg is halt magáért, Harriet.
	 Megrázta a fejét, és hevesebben kezdett reszketni. Átkaroltam a vállát, és a kapu felé indultam vele. A kapu kinyílt, vörös naplemente áradt be rajta. A koldusasszony megjelent a kapuban, fekete volt a vörös fényben, mint a szurok.
	 – Most mi lesz? – kérdezte Harriet, lehajtva a fejét.
	 – Attól függ, hajlandó-e… ragaszkodik-e a kiadatási kérelemhez.
	 Ha nem, visszamehetnénk együtt.
	 – Menjünk…A koldusasszony kinyújtotta a kezét, mikor elhaladtunk mellette.
	 Ismét adtam neki pénzt. Harrietnek nem adhattam semmit. Kiléptünk az estére váltó fénybe, és elindultunk a kiszáradt patakmederre emlékeztető úton.
	Vége.