Nora Roberts

A befejezett szimfónia

1. FEJEZET

– Miért van az, hogy minden jóképű férfi nős?

– Beugrató kérdés? – Natasa gondosan elrendezte a bársonyruhás babát a tonett játékbölcsőben, és segédjéhez fordult. – Ki vele Annie, milyen jóképű férfiúról van szó?

– Arról a csodálatos magas szőkéről, az előkelő nejével meg a gyönyörű kislányával a kirakat előtt – Annie hatalmasat sóhajtott. – Olyanok, mint a Tökéletes Család a reklámokból.

-     Akkor bizonyára bejönnek, és vesznek egy tökéletes játékot.

Natasa hátralépett a korabeli kellékekkel elrendezett viktoriánus babák csoportjától, és elismeréssel bólintott. Pontosan olyan, amilyennek megálmodta: feltűnő, előkelő és régi módi. A parányi porcelánkézben fityegő legyezőtokig minden apró részletet alaposan szemügyre vett.

A játékbolt több volt egyszerű üzletnél, ez volt élete legnagyobb öröme. A pici babacsörgőktől az óriás plüssmackóig mindent ugyanilyen alaposan, a minőségre és a legapróbb részletekre ügyelve választott ki. Boltjában a vásárlóknak mindenből a legjobb járt, legyen az ötszáz dolláros valódi szőrmekabátba öltöztetett baba, vagy egy kétdolláros tenyérnyi versenyautó. Ha a játék megfelelő gazdát talált, egyforma boldogan ütötte be a pénztárgépbe az árát.

Három éve nyitotta meg a bolt csengettyűs, ajtaját, s mára a játékház a Nyugat-Virginia határán álló egyetemi városka legvirágzóbb üzlete lett. Kitartás kellett hozzá és céltudatosság, a siker mégis inkább annak a tehetségének köszönhető, ahogy a gyerekekhez értett. Nem az volt a fontos, hogy vevői játékkal sétáljanak ki az ajtón. Azt akarta, hogy a legmegfelelőbbet kapják.

Úgy látta, a kisautók seregére ráfér némi igazítás.

-    Azt hiszem, be fognak jönni – szólalt megAnnie, és lesimította tüskés gesztenyebarna haját. – A kicsi lány majd kiugrik a bőréből. Kinyissak?

Az örökké pontos Natasa felnézett a falióra vigyorgó bohócarcára.

-     Még van öt percünk.

-     Mi az az öt perc? Tash, én mondom, ez a fickó nem mindennapi! – Hogy jobban szemügyre vehesse, előre ment, és a társasjátékokat kezdte rakosgatni. – Ahogy mondom. Százkilencven centi és nyolcvan kiló. Életemben nem láttam még zakóban ilyen vállakat! Soha nem hittem volna, hogy odaleszek egy sportzakós alaktól.

-     Ha papundekli lenne, akkor is odalennél érte, csak férfi legyen!

-     Hát a legtöbb férfi, akit ismerek, tényleg abból van – villant elő huncutul a gödröcske Annie mosolygó arcán. A fakockák polca mögött lábujjhegyre állt, és kilesett, ott van-e még. – A tengerparton nyaralhatott. A nap kiszívta a haját, és hihetetlenül barna. Úristen, most rámosolygott a kislányra! Menthetetlenül beleszerettem!

Natasa elmosolyodott.

-    Örökké azt hiszed, szerelmes vagy.

-    Hát igen – sóhajtott Annie. – Csak látnám már, milyen színű a szeme! Csodás keskeny, csontos arca van. Biztos iszonyúan intelligens.

Natasa mulatott rajta, és egy pillanatra hátranézett. Ez a nyakigláb, vékony teremtés olyan lágyszívű volt.

-    Gondolom, a felesége el lenne ragadtatva, ha hallaná.

-    Egy nőnek joga, mit joga, kötelessége, hogy álmodozni kezdjen, ha ilyen férfit lát.

Natasa egyáltalán nem osztotta ezt a nézetet, de annyiban hagyta.

– Jól van, menj, nyisd ki az ajtót.

-    De csak egyetlen babát – mondta Spence, és megcsippentette a kislány fülét. – Kétszer is meggondoltam volna, ideköltözzem-e, ha tudom, hogy játékbolt van a környéken.

– Ha rajtad múlna, az egész nyavalyás boltot megvennéd neki.

Spence a mellette álló nőre pillantott.

-    Ne kezdd újra, Nina!

A rózsaszín vászonkosztüm kabátja redőt vetett, ahogy a karcsú szépség vállat vont, majd a kislányhoz fordult.

-     Csak azért mondom, mert apád annyira szeret, hogy egészen el fog rontani. Egyébként tényleg ajándékot érdemelsz, olyan jó voltál a költözéskor.

Frederica Kimball durcásan biggyesztette szájacskáját.

-  Nekem tetszik az új ház – kezét apjáéba csúsztatta, mint aki szövetségest keres a világ ellen. – Van saját udvarunk, és saját hintóm is!

Nina nézte a magas, karcsú férfit, a pöttöm lánykával. Egyforma makacs álluk volt, és nem emlékezett olyan vitára, amelyből győztesen került volna ki ellenük.

-    Gondolom, egyedül én nem látom be, miért jobb itt lakni, mint New Yorkban – arca kissé ellágyult, ahogy megsimította a kislány haját. – Nem tehetek róla, kicsit aggódom. Tényleg csak azt akarom, hogy boldogok legyetek. Te is, meg apu is.

-    Azok vagyunk, nem? – kapta fel lányát Spence, hogy a feszültséget feloldja. – Ugye boldogok vagyunk, pofika?

-    Hát még milyen boldogok lesztek! – enyhült meg Nina, és megszorította Spence kezét. – Úgy látom, nyitnak.

-    Jó reggelt! – Szóval szürke, állapította meg Annie, és vigyázott, elragadtatásában nehogy felkiáltson. Felséges szürke szempár! – Miben segíthetek?

–   A lányom egy babát szeretne – mondta Spence, azzal letette Freddie-t a karjából.

– Akkora legjobb helyre jöttél – fordult Annie kötelességtudóan a kislányhoz. Tényleg aranyos kislány, szürke a szeme, és selymes haja szőke, mint az apjáé. – Milyen babát szeretnél?

-   Szépet! – vágta rá Freddie nyomban. –  Szép vörös haja legyen és kék szeme.

-     Biztos találunk egy éppen ilyet – kezét nyújtotta – szeretnél körülnézni?

Freddie apjára nézett, szabad-e, aztán megfogta Annie kezét, és felfedezőútra indult. Spence szeme megrándult.

-     A fenébe!

Nina másodszor is megszorította a kezét.

–  Spence ...

-     Azzal ámítom magam, hogy már nem számít. Hogy nem is emlékszik már rá.

-     Ugyan, nem jelent semmit, ha egy vörös hajú, kék szemű babát akar.

–  Vörös hajú, kék szemű – ismételgette, és feltört benne a keserűség. – Olyan, mint Angela. Emlékszik rá, hidd el! És igenis számít – zsebre dugta a kezét, és elindult.

Már majdnem három egész év telt el. Freddie még pelenkás volt. És emlékszik Angelára, a gyönyörű, könnyelmű Angelára! A legelnézőbb bírálója sem mondhatta róla, hogy anya. Soha egy ölelés, soha egy becéző szó, soha nem ringatta, nem csitítgatta. Spence tekintete egy halvány, légies kékbe öltöztetett porcelánbabára tapadt. Parányi, keskeny ujjak, hatalmas, ábrándos szem. Ilyen volt Angela is. Éterien szép, és hideg, mint a gyémánt. Szerette őt, ahogy az ember egy gyönyörű műalkotást szeret – távolból csodálta a tökéletes formát, és kereste-kutatta benne a tartalmat.

Aztán valahogy létrehoztak egy melegszívű, csodálatos kis lényt, aki úgy tipegett át élete első évein, hogy szüleitől jóformán semmi segítséget nem kapott. De kárpótolni fogja érte! Megtesz mindent, amit ember tehet, hogy a lányának megadja mindazt a szeretetet, biztonságot és rendezett életet, amit megérdemel. Igazi életet. Közhelynek tetszik, pedig nincs más szó, amivel jobban leírhatná, mit kíván neki: igazi, szilárd családi köteléket.

Freddie szerette őt. Valahányszor eszébe jutott, ahogy a gyermek óriás szeme ráragyog, amikor esténként betakargatja, vagy ahogy szorosan nyaka köré fonja karját, amikor felvette, enyhült valamit a ránehezedő feszültség. Soha nem fogja megbocsátani magának, hogy annak idején annyira elfoglalták a saját gondjai, a saját élete. Ez a költözködés is az ő kedvéért történt.

Meghallotta a nevetését, és az örömtől feszültsége mindenestül elszállt. A kicsi lány nevetésénél fülének nem volt édesebb zene. Egész szimfóniát lehetett volna írni rá. Nem, egy ideig még nem zavarja öt, gondolta. Hadd örüljön a pompás, gyönyörű babáknak, majd aztán emlékezteti csak rá, hogy egyről volt szó.

Megkönnyebbülten nézett szét a boltban. Ragyogó volt, kicsi, de megrakodva mindennel, amire gyerek csak vágyhat. Hatalmas aranysárga zsiráf és egy szomorú szemű lila kutya lógott a mennyezetről. Fából esztergált, harsány színű vonatok, autók, repülők mérkőztek a helyért a polcokon az elegáns, parányi bababútorokkal. Hiányzott a józan, kiszámított elrendezés, de ettől lett igazán aranyos. Látta már, Freddie törzsvendég lesz itt, nehéz lesz majd visszatartani.

Hát ezért akart kisvárosba költözni. Azt akarta, hogy a lánya maga fedezze fel a helyi boltokat, ahol a kereskedők aztán névről ismerik. Ahol szorongás nélkül, nyugodtan végigsétálhat a város egyik végéből a másikba, és nem kell fosztogatóktól, gyermekrablóktól tartania, mint a nagyvárosban. Ahol nincs szükség hevederzárakra, biztonsági rendszerre. Még egy olyan csöpp lányka, mint Freddie, sem veszhet itt el.

És az erős tempót diktáló életforma nyomása nélkül talán ő is megtalálja egyszer a lelki békét.

Szórakozottan felvett egy zenedobozt. Finom kézműves munka volt, porcelánból, a tetején fodros piros ruhában hollófekete hajú cigánylány állt. Parányi aranykarikák függtek a fülében, a kezében színes rojtokkal díszített tamburint tartott. Csodálkozott, hogy hagyhatta a tulajdonos elöl, ahol az izgatottan matató kis kezek is elérik, és összetörhetik. Kíváncsian felhúzta, és nézte, ahogy a porcelánfigura táncolni kezd a parányi tábortűz körül. Csajkovszkij. Szomorú, mi több, szenvedélyes zene – gondolta. Furcsállta, hogy egy játékboltban ilyen műremekre lelt. Aztán felnézett, és megpillantotta Natasát.

Döbbenten bámulta. Nem tudta levenni róla a szemét. Néhány méterre állt, felvetett, kissé oldalt billenő fejjel, és figyelte őt. Haja fekete volt, mint a táncosnőé, dús, zabolátlan csigákban keretezte arcát, s hullott alá a háta közepéig. Az egyszerű piros ruhából elővillant gyönyörű aranybarna bőre.

Ez a nő csöppet sem törékeny, gondolta. Kicsi volt, mégis erőteljesnek hatott. Talán az arca tette, a telt, festetlen száj, a fényes kiugró arccsont. A szeme majdnem olyan sötét volt, mint a haja.

A tömény, erős erotika úgy lengte körül a nőt, mint másokat a parfüm.

Évek óta először hasított bele a vágy, oly hevesen. Natasa észrevette és haragra lobbant. Miféle ember az, aki besétál valahová a feleségével meg a kislányával, aztán úgy néz egy idegen nőre, mintha fel akarná falni? Nem az ő zsánere, az már biztos.

Döntött: nem veszi tudomásul, és odament hozzá.

-     Segíthetek valamiben?

Segíthet-e? – Oxigénre volt szüksége. Soha életében nem gondolta volna, hogy egy nőtől valakinek szó szerint elálljon a lélegzete.

– Kicsoda maga?

– Natasa Stanislaski – felelte leghűvösebb mosolyával. – Én vagyok a tulajdonos.

Hangja fátyolos volt és erős, a szláv eredet fűszerétől olyan erotikusnak hatott, mint a zene, amely a dobozkából szólt. Spence elbódult tőle.

Most vajon miért nem beszél? – húzta fel a szemöldökét Natasa. Lehet, izgalmas dolog megszédíteni egy férfit, de neki most rengeteg dolga van, a szóban forgó férfi pedig történetesen nős.

-  A lányának a választása már három babára szűkült. A végső döntésben talán szükség lenne a segítségére.

-     Igen, egy pillanat. Az akcentusa... talán orosz?

-     Ukrán.

Vajon szóljon neki, hogy a felesége ott áll az ajtóban, unottan, és egyre türelmetlenebbül?

-     És mióta él Amerikában?

–  Hatéves korom óta – szándékosan hűvös tekintetet mért rá. – Akkora voltam, mint a kislánya.

-     Bocsánat, erről a zenélő dobozról akartam kérdezni.

Ahogy a zene lassulni kezdett, Natasa a játékra nézett. – A legszebb darabunk, itt készítették az Államokban. Érdekelné?

— Még nem döntöttem... igazából úgy gondoltam, talán nem tudja, hogy itt van, ezen polcon.

-     Miért?

— Mert meglepő, hogy az ember egy játékboltban ilyet találjon. Könnyen eltörhet.

Natasa elvette, és feljebb rakta a polcon.

-     Akkor majd megjavítják — vonta meg a vállát. Inkább arrogánsnak hatott, mint nemtörődömnek. Mosoly suhant át az arcán. Jól mondta Annie, különösen kívánatos ember. Bosszúságába beszüremkedett egy kis vonzalom, és furcsa módon valami összetartozás. Aztán Spence folytatta:

— Ami azt illeti, magam is komolyan így gondolom. Talán egy vacsora közben beszélgethetnénk róla.

Natasa kiegyenesedett, és megpróbálta fékezni a haragját. Az ő hirtelen, sokszor heves természetével igazán nem volt könnyű, de emlékeztette magát, hogy a férfi nemcsak a feleségével jött, itt van a boltban a kislánya is.

Lenyelte a torkát fojtogató dühös szavakat, Spence azonban látta a szemén, mi zajlott le benne.

— Nem — válaszolta ridegen, és elfordult.

-     Miss —, kezdte volna Spence, de Freddie előperdült, kezében egy jókora, puha lencsibabával.

— Nem gyönyörű, apu?! — ragyogó szemmel tartotta apja elé a rongybabát.

Vörös haja van, látta Spence, de mindennek mondható, csak szépnek nem. Nem, gondolta megkönnyebbülve, ez aztán nem Angela. Mivel tudta, Freddie elvárja tőle, gondosan megnézegette a babát. Kicsit várt, aztán megszólalt: — Ez a legeslegjobb baba, amit ma láttam.

— Tényleg?

Leguggolt, hogy arcuk egy magasban legyen.

— Kimondottan. Kiváló ízlésed van, pofika.

Freddie kinyújtotta karját, s a babát magához gyűrve megölelte apját. — Az, enyém lehet?

— Azt hittem, nekem választottad — Freddie felkacagott, ő pedig babával együtt a karjába kapta.

— Szívesen becsomagolom — melegedett fel Natasa hangja. Akármilyen lehetetlen fráter, a lányát tényleg szereti.

-     Inkább így viszem — szorította magához új barátját a kislány.

— Rendben, akkor adok egy szalagot a hajába. Szeretnél?

-     Kéket kérek.

-     Máris adom a kék szalagot — Natasa a kasszához vezette őket.

Nina ránézett a babára, és égnek emelte szemét.

— Ennél jobbat nem találtál, édesem?

-     Apunak tetszik — mormolta a kislány leszegett fejjel.

-     Nagyon — mondta Spence és jelentőségteljesen Ninára nézett. Aztán letette Freddie-t, és a tárcájáért nyúlt.

A mama nem valami kedves, állapította meg Natasa. Ez, persze, még nem jogosítja fel a férfit arra, hogy lerohanjon egy eladót a játékboltban. Odaadta a visszajáró pénzt és a számlát, majd átnyújtott egy jókora kék szalagot.

– Köszönöm a vásárlási – mondta Freddie-nek. – Gondolom, szeret majd nálad lakni, az új otthonában.

-     Vigyázni fogok rá – ígérte a kislány, miközben megpróbálta átkötni a vörös cérnahajat a szalaggal. – Be lehet ide jönni nézegetni, vagy vásárolni is kell?

Natasa elmosolyodott, aztán elővett egy másik szalagot, és gyorsan ropogós masnit kötött a kislány hajába.

– Akkor jössz el ide körülnézni, amikor csak kedved tartja.

– Spence, tényleg mennünk kell – nyitotta Nina az ajtót.

– Máris – habozott, aztán eszébe jutott, hogy ez kisváros. És ha Freddie bármikor bejöhet ide körülnézni, miért ne tehetné meg ő is. – Örülök, hogy megismertem, Miss Stanislaski.

-     Viszontlátásra! – várt, amíg az ajtó abbahagyja a csilingelést, aztán elfojtott hangon szitkozódni kezdett.

Annie kikukucskált egy halom építókocka mögül.

-     Bocsánat, mit mondtál?

–  Micsoda férfi!

– Igen – felsóhajtott, aztán végigpördült az üzleten. – Micsoda férfi!

– Elhozza a feleségét meg a gyerekét egy ilyen helyre, és van képe úgy bámulni, mintha rögtön nekem akarna esni!

– Tash – mondta fájdalmas arccal –, kérlek, ne izgass fel még jobban!

-     Én sértőnek tartom – kilépett a kassza mögül, és ököllel belecsapott az egyik homokzsákba. – Vacsorázni hívott!

– Hogy micsoda? – Annie szeme felragyogott, aztán Natasa tekintetétől elborult. –Tényleg sértő, ha egyszer már nős az illető, még akkor is, ha a felesége olyan, mint egy jégcsap.

– Gondolom, elutasítottad.

Natasának a méltatlankodástól szinte torkán akadt a hang.

-     Természetesen. Pimasz alak – dühöngött Natasa, pofon tudta volna vágni. –Hogy van bátorsága idejönni az üzletembe, és ajánlatokat tenni!

–  Csak nem?  Tash, ez igaz? Tényleg ajánlatot tett neked, itt az üzletben?

-     Igen, a szemében volt. Nem lehetett félreérteni – dührohamot kapott, ha arra gondolt, hányszor bámulták meg a férfiak, és nem láttak benne mást, csak a testét. Nem kíváncsiak másra, gondolta megvetően. Amíg nem értette igazán, mit jelent, eltűrte a célzásokat, ajánlatokat. De már megtanulta, és azóta nem tűr el semmit.

-     Ha nem lett volna vele az az aranyos kislány, itt helyben pofonvágtam volna – az ötlet annyira tetszett, hogy újra behúzott egyet a homokzsáknak.

Annie tudta már, milyen, ha főnökét elönti a harag, s azt is, hogyan kell lecsillapítani.

– Tényleg édes kislány, Freddie-nek hívják.

Natasa mély levegőt vett, és megdörzsölte az öklét. – De az.

-     Azt mondta, most költöztek Shepherdstows-ba New Yorkból. A baba lesz ez első barátja itt.

– Szegény kis bogaram – Natasa tudta jól, mit jelent egy gyereknek idegen helyen lenni. – Olyan korú lehet, mint JoBeth Riley – bosszúságát feledve a pult mögé ment, és felvette a telefont, hogy felhívja Mrs. Riley-t.

Spence a zeneszoba ablakánál állt, és a virágágyást nézte. Újdonság volt, hogy az ablaka alatt virágok nyílnak, és van egy hepehupás gyepes lejtő, amelyet neki kell majd gondoznia. Soha életében nem vágott még füvet.

Haragoszö1d levelű, terebélyes juharfa állt az udvaron. Néhány hét még, és vörösen rezegnek a levelek, aztán lehullanak az ágról. Sokszor gyönyörködött a látványban a Central Parkra néző lakás ablakából, nézte, hogyan változnak a fák az évszakokkal. Az azért nem ilyen volt. Itt fű, fa, virág, mindaz, amit lát, az övé. Gyönyörködhet benne, de rá hárul a gondozása is. Nyugodtan, kiengedheti Freddie-t, hadd vigye ki a babáit uzsonnáznia kertbe, nem kell minden percben körülnéznie, nem tűnt-e el szem elől. Jó lesz itt az élet, jó és biztonságos mindkettejüknek. Érezte már akkor, amikor eljött, hogy megbeszélje az állást a dékánnal, és amikor sarkában az ingatlanügynökkel bejárta a terjedelmes házat. Az ügynöknek nem kellett már eladnia semmit. Alig lépett be az ajtón, azonnal rabul ejtette a ház.

Jól döntött, amikor elhagyta a várost. Futó kaland a vidéki élettel. Nina szavai jártak az eszében. Nem szabad haragudnia rá, ha így vélekedik, hiszen igaza van, azelőtt mindig az események sodrában élt. Nem tagadja, élvezte a hajnalig tartó, csillogó összejöveteleket, vagy az elegáns éjféli vacsorákat, koncert vagy balett előadás után.

Születésétől kezdve fény, gazdagság és tekintély vette körfül. Egész életében olyan környezetben élt, ahol mindenből csakis a legjobb volt elfogadható. És be kell vallania, nagyon élvezte. A nyarakat Monte Carlóban, a telet Nizzában vagy Cannes-ban. Nem kívánta most, hogy bárcsak másként élt volna, csak azt, bárcsak korábban eszmélt volna rá, hogy felelőssége is van. Most már tudja. Igen, nemcsak ismerőseinek, de saját magának is meglepetés volt, mekkora örömmel töltötte el most ez a felelősség. Egyedül Freddie-nek köszönheti. Ez járta fejében, amikor kislánya futva átvágott a hátsó kerten, hóna alatt az új rongybabával. Tudta, egyenesen a hintához tart. Uj volt, a kék és fehér festék csillogott a napsütésben, az erős műanyag ülőke fénylett, mint a valódi bór. Ölében a babával Freddie meglendítette a hintát, arcát az égnek fordította, s szájacskája mozgásából ítélve szokása szerint maga költötte kis dalt énekelt.

Bársonyos, erős ütéssel fakadt fel benne a szeretet. Korábban soha, de soha nem ismerte ezt az elemi erejű érzést, amit Freddie hozott az életébe, egyszerűen, azzal, hogy van.

Freddie a hintán magához szorította a babát és sugdosta neki titkait. Spence örült, hogy ennyire tetszik neki a kitömött rongybaba. Választhatott volna a porcelánbabák közül, neki mégis ez az elárvult kinézetű kellett.

Egész reggel a játékboltról beszélt, s Spence tudta, alig várja, hogy újra elmenjenek. Persze, nem fog majd kérni semmit. Szóval nem. Csak a szemével. Ámulva mulatott rajta, hogy egy ötéves kislány ennyire tökéletesen ismeri már ezt a hatásos női fogást.

Neki is a játékbolt járta fejében, és persze a tulajdonosnő. Ő aztán nem próbálkozott női trükkökkel, nem volt benne más, csak tömény megvetés. Spence szeme megrándult, amikor eszébe jutott, milyen otromba volt. Hja, nincs már benne gyakorlata, gondolta némi őngúnnyal, és megvakarta a tarkóját. Mi több, nem is emlékezett már rá, mikor ütötte szíven utoljára ilyen eszméletlen a megkívánás. Mint akibe belecsapott a villám, pontosan olyan volt. Csoda-e, ha egy férfi nincs a helyzet magaslatán ekkora áramütés után?

De ahogy a nő reagált... Spence homlokát ráncolva felidézte a jelenetet. Valósággal dühödt volt. Kis híján remegett a dühtől, pedig ő még ki sem nyitotta a száját, még el sem ronthatta a dolgot.

Visszautasította, még csak meg sem próbált udvarias lenni. Egyetlen szótag, egyetlen fagyos nem préselődött ki a száján. Mintha legalábbis arra kérte volna, feküdjön le vele.

De hisz azt akarta. Az első pillanattól az járta fejében, hogy felkapja, és elviszi egy elhagyatott helyre, ki az erdőbe, ahol az eget sűrű lombok takarják, és mohától puha a föld. Ahol telt ajkából kiolthatná a harag hevét. Ahol beleájulhatna a vad szenvedélybe, amit ez az arc ígért. Vad, eszméletlen szenvedélye, amelyben nincsen se idő, se tér, és értelmét veszti az, mi helyes, mi helytelen.

Jóságos ég! Elképedve fogta vissza magát. Olyan, mint egy éretlen kamasz. Nem, ismerte be. Inkább, mint az a férfi, aki évek óta asszony nélkül él. Nem volt benne biztos, vajon e vágyak felkeltését megköszönné-e Natasa Stanislaskinak, vagy inkább megszorítaná érte a nyakát.

Abban viszont biztos volt, hogy újra elmegy hozzá.

-     Becsomagoltam — állt meg Nina az ajtóban. Sóhajtott, mert Spence már megint a gondjaiba mélyedt. — Spencer — szólt újra, hangosabban, és odament hozzá. — Mondom, útra kész vagyok.

-     Hogy? Persze... — Mosolyt erőltetett az arcára, és megpróbált lazítani a tartására. — Hiányzol majd nekünk.

— Ugyan, alig várjátok, hogy kitegyem a lábam — rakta helyre Nina, és puszit nyomott az arcára.

-     Dehogy — mosolyodott el most már természetesen, és automatikusan törölgetni kezdte arcán a halvány rúzsfoltot. — Köszönök mindent, sokat segítettél nekünk. Pedig tudom, milyen elfoglalt vagy.

-     Nem hagyhattam, hogy a bátyám egyedül küszködjön ebben a Nyugat-Virginiai vadonban — őszinte aggodalma ritka jeléül megfogta fivére kezét. — Jaj, Spence, biztos vagy benne, hogy ezt akarod? Felejtsd el, amit eddig mondtam, és gondold meg komolyan! Akkora változás ez mindkettőtöknek! Mit csinálsz majd itt, amikor nem dolgozol?

— Levágom a füvet — vigyorodott el Spence húga aggodalmán. — Vagy klülők az erkélyre. Es talán újra komponálok.

-     Komponálni New Yorkban is tudtál.

-     Az utóbbi négy évben egyetlen ütemet sem — emlékeztette Ninát.

— Igaz — a zongorához lépett, és legyintett. — Ha változás kellett, találhattál volna más helyet is, ott van például Long Island, vagy Connecticut.

-     Nekem tetszik itt, Nina. Hidd el, ennél jobbat nem választhattam volna Freddienek, de magamnak sem.

– Remélem, igazad lesz – aztán, mert nagyon szerette a bátyját, újra elmosolyodott. – Fenntartom, amit mondtam: fél év, és megint New Yorkban lesztek. Közben, persze, mint egyedüli nagynéni elvárom, hogy a gyermek előmeneteléről folyamatosan tájékoztatást kapjak. Ami pedig az állami iskolát illeti...

– Nina!

– Mindegy! – emelte maga elé kezét. – Ha az embernek perceken belül indul a gépe, nincs értelme vitába kezdeni. És teljesen tisztában vagyok vele, hogy a te gyereked. – Az bizony.

Nina ujja a csillogó pianínóra koppant.

-     Spence, tudom, még mindig gyötör a bűntudat Angela miatt. Szeretném, ha nem látnám már rajtad.

A férfi arcáról eltűnt a mosoly.

-     Vannak hibák, amiket nem lehet gyorsan elfelejteni.

-     Boldogtalanná tett téged – mondta ki Nina tárgyilagosan. – A házasságotok már az első évben megromlott. Persze, nem te tájékoztattál róla – tette hozzá, hogy Spence csak hallgatott. – Voltak, aki alig várták, hogy elmondják, nemcsak nekem, másoknak is. Nem volt titok, hogy nem akarta a gyereket.

– És én talán jobb voltam? Azért akartam gyereket, mert azt gondoltam, összetartja a házasságunkat. Rettenetes teher ez egy gyermeken.

-     Te is hibáztál. De felismerted, és helyrehoztad. Angela viszont nyomát sem érezte bűntudatnak, soha életében. Ha nem hal rneg, elváltál volna tőle, akkor is te nevelnéd a gyereket. Tudom, kegyetlenül hangzik. Nem szeretném azt hinni, azért költöztél ide, azért változtattad meg az életedet ilyen döbbenetesen, mert helyre akarsz hozni valamit, aminek már régen vége.

– Lehet, hogy ez is benne van. De van benne más is. Nézd csak! – mutatott ki az ablakon az udvarra, ahol Freddie szállt a hintával a magasba, szabadon, mint egy kolibri. – Látod, milyen boldog? És én is az vagyok.

2. FEJEZET

–   Nem félek.

-     Persze hogy nem félsz – Spence lánya bátor kis arcát nézte a tükörben, miközben gondosan fonta a haját. Tudta, hogy retteg, mielőtt még megbicsakló hangját hallotta. Az ő gyomrát is ökölnyi kő nyomta.

-     Lesz gyerek, aki majd sír – a kislány hatalmas szeme már könnyben úszott. –De én nem fogok.

-     Jól fogod érezni magad – egyáltalán nem volt biztosabb benne, mint szorongó kislánya. Az apasággal az a gond – vélekedett –, hogy mindenben rendkívül biztosnak kell látszani. – Az első nap az iskolában mindig kicsit félelmetes, de ha már ott leszel, és mindenkit megismersz, nagyszerűen érzed majd magad.

Freddie elkerekült szemmel apjára nézett.

– Igazán?

– Az óvodát is szeretted, nem igaz? – Kitérő válasz, ismerte be, de hát nem ígérhet meg olyasmit, amit nem tud betartani.

– Nem mindig – elmerülten piszkálta a tengeri csikó alakú sárga fésüt az öltözőasztalkán. – De nem lesz ott Amy és Pam sem.

– Lesznek majd új barátaid, JoBeth-tel már találkoztál – a csintalan barna kislányra gondolt, aki néhány napja édesanyjával elment a házuk előtt.

– Hát talán JoBeth kedves, de... – Hogyan tudná megmagyarázni, hogy JoBeth az összes többi lányt ismeri már? – Talán, ha még egy napot várnánk...

Szemük találkozott a tükörben, Spence rátette állát a kislány vállára. Érezte rajta a halványzöld szappan illatát, amelyet Freddie azért szeretett, mert dinoszaurusz alakja volt. Arca mintha csak az övé lett volna, de sokkal finomabb, lágyabb, és Spence kimondhatatlanul gyönyörűnek látta.

– Megtehetnéd, de akkor holnap lenne az első iskolanapod, és akkor is ugyanígy remegne a gyomrod.

– Remegne?

-     Igen, itt, ni! – és megveregette a pocakját – Nem olyan?

A kislány elnevette magát.

-     Olyasmi.

-     Nekem is pontosan olyan.

-     Tényleg? – kérdezte csodálkozó szemmel.

-     Tényleg. Ma reggel nekem is iskolába kell mennem, ugyanúgy, mint neked.

Freddie a rózsaszín szalaggal babrált, amit Spence a copfocskák végére kötött. Tudta, neki azért nem ugyanolyan, de nem szólt, mert félt, hogy megint visszatér apja arcára az a szomorú kifejezés. Hallotta, mit mondott egyszer Nina nénjének, és emlékezett rá, milyen ingerült volt a hangja, amikor Nina kifogásolta, hogy az ő unokahúgát ebben az érzékeny életkorban kiszakítja a megszokott környezetéből.

Freddie nem volt benne egészen biztos, mit jelent az érzékeny életkor, de tudta, hogy apja ingerült lett, és arca még Nina távozása után is gondterhelt maradt. Nem akarta, hogy aggódjon, vagy hogy úgy gondolja, Ninának igaza van. Ha visszamennének New Yorkba, csak a parkban lenne hintája.

Különben is, szerette a nagy házat, meg a saját szobácskáját. De még jobban szerette, hogy apa munkahelye közel van, és már jóval vacsora előtt haza tud jönni. Eszébe jutott, nem szabad pityeregnie, ha itt akar maradni, el kell mennie az iskolába.

-     Itt leszel, amikor hazajövök?

-     Valószínűleg. De ha nem, Vera itthon lesz – jutott eszébe a házvezetőnő. – Aztán majd elmondasz nekem mindent, ami csak történt – puszit nyomott a kislány feje búbjára, és letette a földre. Fájdalmasan parányinak látszott a rózsaszín-fehér szabadidőruhában. Szürke szeme komoly volt, alsó ajka reszketett. Vissza kellett fognia magát, nehogy felkapja, és megígérje, hogy soha nem kell iskolába mennie, sem sehová, ahol fél. – Menjünk, nézzük meg, mit csomagolt Vera abba a vadonatúj uzsonnás táskába!

Húsz perc múlva a járdaszélen állt, és fogta Freddie kezét. Majdnem ugyanolyan rémülettel nézte az emelkedőn felbukkanó sárga iskolabuszt, mint a kislány.

Neki kellett volna elvinnie az iskolához – gondolta hirtelen pánikban – legalábbis az első néhány napon. Igen, neki magának kellene elvinnie, és nem feltenni őt a buszra, vadidegenek közé. Mégis, jobbnak látta, ha minden úgy megy, ahogy kell, engedjen csak fel a csoportban, tartozzon csak hozzájuk, mindjárt az elején.

Hogyan hagyhatná elmenni? Hiszen szinte még kisbaba. Az ő kisbabája. És ha tévedett? Több ez annál, mintha rosszul választotta volna meg egy ruha színét. Csak azért, mert ez volt a kijelölt nap, a kijelölt időpont, azt kell mondania neki, hogy szálljon fel a buszra, és aztán egyszerűen csak elsétálnia dolgára.

És ha a sofőr figyelmetlen, és valami történik? És ki teszi fel Freddie-t a jó buszra hazafelé?

A busz zötyögve megállt, Spence ösztönösen szorosabban fogta Freddie kezét. Amikor az ajtó kicsapódott, legszívesebben felszállt volna maga is.

– Szervusz, kislány! – A termetes nő a volánnál széles mosollyal bólintott Spencenek. Mögötte az üléseken gyerekek ugráltak, kiabáltak. – Kimball professzor?

-     Igen –. Már a nyelvén volt a mentegetőzés, hogy miért is nem akarja a feltenni Freddie-t a buszra.

– Dorothy Mansfield vagyok, de a gyerekek csak Miss Di-nek szólítanak. Ugye te vagy Frederica?

-       Igen, asszonyom – ajkába harapott, nehogy visszaforduljon, és arcát apja kabátjába fúrja. – De Freddie-nek hívnak.

-     Aha! – mosolygott rá újra Miss Di. –Nagyon jó, a Frederica túl hosszú lenne.

No, ugorj csak fel, Freddie lány! Eljött a nagy nap! John Harman, add vissza azt a könyvet Mikey-nek, különben ide ülsz mögém a pótszékre egész héten!

Freddie könnyben úszó szemmel feltette lábát a lépcsőre, nagyot nyelt, aztán eggyel feljebb lépett.

– Ülj csak JoBeth és Lisa mellé! – javasolta kedvesen Miss Di. Spence-hez fordult, kacsintott egyet, és búcsút intett. – Cseppet se aggódjon, professzor, vigyázni fogunk rá!

Az ajtó szisszenve becsukódott, s a busz zötyögött tovább. Spence tehetetlenül állt a járdaszélen, és nézte, amint elviszi tőle a kislányát.

Lett volna éppenséggel munkája, amióta belépett az egyetemre, egyetlen szabad perce sem volt. Át kellett néznie saját beosztását, találkoznia a kollégákkal, átvizsgálni a hangszereket és a kottákat. Kari értekezlet, aztán sietős ebéd a társalgóban, és tanulmányok tucatjai, amelyeket el kell olvasnia és feldolgozni. Rutinja volt már benne azóta, hogy három évvel ezelőtt elfoglalta a tanári állást a Juilliard-iskolában. De itt, a városban ő is új volt, mint Freddie, neki is meg kellett tennie az első lépéseket.

Egész nap Freddie-re gondolt. Délben elképzelte, amint a kislány ott ül a mogyoróvaj szagú iskolai ebédlőben. Egyedül kuporog a morzsás asztal végén, elárvultan, míg a többi gyerek nevetgél, meg tréfálkozik egymással. Aztán szinte látta, hogy ott áll, távol a többiektől, vágyakozó tekintettel, míg azok szaladgálnak, kiáltoznak, és mint fürge pókok, másznak a bordásfalon. Ez a megrázkódtatás egész életére bizonytalanná és boldogtalanná teszi majd.

És mindez azért, mert feltette őt arra az átkozott sárga buszra.

A nap végére olyan bűntudata volt, mintha valami merényletet követett volna el ellene, kicsi lánya biztos sírva jön majd haza az iskolából, az első nap szörnyű viszontagságai után. Többször is eszébe jutott, nem volt-e igaza Ninának elejétől fogva, talán hagyhatta volna az egészet, és maradhatott volna New Yorkban, ahol Freddie-nek legalább barátai voltak, és a környéket is ismerte. Fogta az aktatáskáját, vállára vetette kabátját, és hazafelé indult. Az út alig több másfél kilométernél, és az idő nyáriasan meleg volt. Amíg be nem köszönt a tél, ki fogja használni, és gyalog jár az egyetemre.

Máris valósággal beleszeretett a városkába. Csinos üzletek, zegzugos öreg házak, a fasorral szegélyezett főút mentén. A városka büszke volt egyetemére, régi voltára és a tekintélyére. Az utca emelkedni kezdett, a járdán itt-ott repedések jelezték a fák terjeszkedő gyökereit. Elhaladt ugyan néhány autó, az utca csendes volt, hallani lehetett itt-ott a kutyaugatást vagy a rádióból kiszüródó zenét. Egy nő a ház előtt a járdát szegélyező bársonyvirágokat gyomlálta, és intett neki. Spence felvidulva intett vissza.

Pedig nem is ismer, gondolta. És mégis, integetett. Remélte, találkozik még vele, talán majd amikor tulipánhagymát ültet vagy söpri a havat a verandáról. Krizantém-illat csapta meg. Ég tudja miért, már ettől is boldogság öntötte el.

Nem, mégsem döntött rosszul. Ő is, Freddie is ide tartoznak. Alig egy hét, és máris ez lett az otthonuk.

Megállta járdaszegélynél, várta, hogy egy öreg sportkocsi elhaladjon, átnézett a túlsó oldalra, és meglátta a Móka-kuckó cégtábláját. Tökéletes, gondolta. Tökéletes név. Meglepő, nevetésre ingerlő, és mint az építőkockákkal, pufókarcú babákkal, csillogó piros autókkal zsúfolt kirakat, mesés kincseket ígér. E percben úgy érezte, semmit sem akar jobban, mint bemenni, és vásárolni valamit, amelytől kislánya arca mosolyra derül.

Egészen elrontod őt.

Fülében csengett Nina hangja.

Na és? Gyorsan körülnézett, és átment az úton. Az ő kicsikéje olyan bátorsággal masírozott fel a buszra, mint egy katona, aki csatába indul. Igazán nincs abban semmi, ha megjutalmazza érte.

Az ajtó csilingelt, ahogy belépett. A bolt illata friss volt, minta csengettyűk hangja. Borsmenta – mosolyodott el. Gyönyörűséggel töltötte el a bolt végéből felhangzó gyermekdalocska néhány akkordja.

-     Máris ott vagyok!

Spence már meg is feledkezett róla, milyen átható tud lenni ez a hang.

Most nem csinál bolondot magából. Nem lepődik meg sem a szépségén, sem a hangján, sem az illatán. Nem azért jött, hogy kikezdjen a tulajdonossal, hanem hogy ajándékot vásároljon a kislányának. Rámosolygott egy gyászos képű pandamackóra. Egyiket sem tiltja a törvény!

-     Bonnie biztosan szeretni fogja – mondta Natasa, és egy parányi körhintát hozott elő. – Gyönyörű születésnapi ajándék.

– Néhány hete látta meg itt, azóta másról sem beszél – Bonnie nagymamája megpróbált uralkodni az arcizmain, amikor meglátta az árat. – Remélem, elég nagy már, hogy vigyázzon rá.

-     Bonnie gondos kislány – folytatta Natasa, és abban a pillanatban észrevette Spence-t a pultnál. – Azonnal jövök! – szólt oda húsz fokkal hűvösebb haragon.

Bosszantotta Spence-t, hogy a nő ilyen erősen hat rá, ő viszont, úgy látszik, csak ellenségeskedést vált ki belőle. Nyilván eldöntötte, hogy nem kedveli őt. Érdekes lenne tudni, miért, gondolta Spence, míg nézte, ahogy a lány karcsú, ügyes keze becsomagolja a körhintát.

Észrevette, Natasa hirtelen meggondolta magát.

-     55 dollár, Mrs. Mortimer.

– Nem, kedves, az árcédulán 67 dollár van.

Natasa tudta, Mrs. Mortimer hogyan bűvészkedi elő kiadásait csekélyke nyugdíjából, ezért csak elmosolyodott. – Elnézést, nem mondtam volna, hogy leengedtük az árát?

-     Nem – sóhajtott fel Mrs. Mortimer megkönnyebbülve, és kiszámolta a pénzt. –Úgy látszik, ma szerencsés napom van.

– És Bonnie-nak is – Natasa csinos rózsaszín szalaggal kötötte át a csomagot, emlékezett rá, Bonnie-nak ez kedvenc színe. – Kérem, kívánjon neki a nevemben is boldog születésnapot!

– Úgy lesz – a büszke nagymama elvette a csomagot. – Alig várom már, hogy lássam az arcát, amikor kibontja! Vlszontlátásra, Natasa!

Natasa megvárta, amíg az ajtó becsukódik. - Segíthetek valamiben?

-    Nagyon szép volt öntől!

Natasa felhúzta a szemöldökét. - Mire gondol?

-       Tudja, mire gondolok - kedve lett volna megcsókolni a kezét.

Hihetetlen. Lassan 35 éves, és mint egy kamasz, belebolondul egy nőbe, akit alig ismer.

-       Készültem már bejönni.

-       Igen? Talán nem tetszik a baba a kislánynak?

-       Dehogynem, nagyon tetszik, éppen csak... - jóságos ég, mindjárt dadogni fog. Öt percet tölt vele, és olyan idétlennek érzi magát, mint egy tizenéves fiú a tánciskolában. Erőt vett magán, és nyugodtabban folytatta: - Az az érzésem, rosszul kezdtük. Mentegetőznöm kellene?

-       Ha akar - attól, hogy olyan vonzó és kissé zavarban van, még nem kell megenyhülnie iránta. - Csak ezért jött?

-       Nem - pillantása elsötétült. Natasa meglátta, és arra gondolt, nem ítélte-e meg rosszul. Lehet, hogy nem is olyan veszélytelen. Volt a szemében valami mélyebb, erősebb, veszélyesebb. Még inkább meglepődött azon, hogy izgatónak találta.

Dühös volt magára, de udvarias mosollyal megkérdezte: - Akkor mivel szolgálhatok?

-       A lányomnak vennék valamit - a pokolba ezzel az izgató orosz hercegnővel! Vannak ennél fontosabb dolgok is.

-       És milyen ajándékra gondolt?

-       Nem is tudom - letette a táskáját, és körülpillantott az üzletben.

Natasa kissé megenyhült, kijött a pult mögül.

-       Születésnapja van?

-       Nem - vállat vont zavarában, ostobának érezte magát. - Ma van az első napja az iskolában, és olyan... bátor volt, ahogy felszállt reggel a buszra.

Natasa mosolya most természetes volt, melegséget sugárzott. Spence-nek majdnem elállt tőle a szívverése.

- Nem kell aggódnia! Amikor hazajön, egyfolytában mesélni fog. Az első nap a szülőknek sokkal nehezebb, mint a gyerekeknek.

-       Életem leghosszabb napja.

Natasa felnevetett, a telt, rekedtes hang elképesztően erotikusnak hatott a bohócokkal és kitömött mackókkal zsúfolt helyiségben. - Úgy látom, mindketten ajándékot érdemelnek. A múltkor nézegette a zenedobozt. Van itt egy másik, megmutatom.

Hátravezette az üzlet végébe. Spence megpróbált úgy tenni, mintha nem látná a finoman ringó csípőt, nem érezné a nő könnyű, friss szappanillatát. A kiszemelt doboz fából készült, alját faragott figurák díszítették: egy macska, egy hegedű, egy tehénke és egy kifli alakú hold. Ahogy a doboztető a Stardust dallamára megfordult, előbukkant rajta a nevető kutya, előtte a tálka, meg a kiskanál.

-   Elbűvölő!

-     Az egyik kedvencem - Natasa úgy határozott, az a férfi, aki ennvire  nyilvánvalóan imádja a lányát, nem lehet velejéig romlott. Aranyos emlék lenne, még akkor is meghallgathatja, ha majd egyetemista lesz, és eszébe jut róla az apja, aki gondol rá.

-     Csak élje túl az első osztályt! – kissé oldalt mozdult, hogy lássa Natasát. – Köszönöm, tökéletes lesz.

Ez a legkülönösebb – alig súrolta teste a férfiét, s mintha áram ütötte volna. Egy pillanatra csak azt érezte, férfi, megfeledkezett arról, hogy vevő, hogy apa, hogy férj. A szeme színe akár a folyóé a szürkületben. Szája, ahogy éppen csak elmosolyodott, vonzó, csábító volt. Akaratlanul arra gondolt, milyen érzés lenne, ha szájára tapadna. Elképzelte, milyennek látná arcát, amikor ajkuk találkozik, liogyan tükröződne vissza arca a férfi szemében.

Ettől egészen megdöbbent, hátralépett, és hangja hűvösebb lett. – Becsomagolom.

Vajon mitől ez a hirtelen változás? Spence tűnődve követte a lányt a pulthoz. Mintha egy pillanatra látott volna valamit abban a mesés szempárban. Vagy csak akart benne látni? Meglehetősen gyorsan elmúlt, a meleg tekintet hirtelen dermesztő lett. És ha megfeszül, akkor sem tudja az okát egyiknek sem.

-     Natasa! – Megérintette a kezét, ahogy éppen csomagolni kezdte a zenedobozt.

Natasa lassan ráemelte a szemét. Kárhoztatta magát, amiért észrevette, milyen

gyönyörű a férfi keze, az erős, hosszú ujjak. A hangja lágy volt, türeliries, ez Natasa

idegeit tovább borzolta.

-     Igen?

-     Miért érzem úgy, hogy legszívesebben megfojtana egy kanál vízben?

-     Téved – felelte nyugodtan. – Nem hinném, hogy így van.

-     Ez nem hangzott túl meggyőzően – érezte, ahogy'jal alatt finoman, de határozottan megrezzen a lány keze. – Gondban vagyok, próbálom kitalálni, mivel bosszanthattam fel.

-     Hát akkor csak gondolkodjon rajta. Készpénzzel vagy kártyával fizet? Spence nem volt hozzászokva a visszautasításhoz. Mintha darázscsípés érte volna. Akármilyen gyönyörű is, nem kíván tovább fejjel menni a falnak.

-     Készpénzzel – csilingelve kinyílt mögöttük az ajtó, és Spence elengedte Natasa kezét. Kirobbanó jókedvvel három lurkó zúdult be az ajtón, egyenesen az iskolából.      Egy vörös hajú kisfiú, arcán alig fért el a sok szeplő, lábujjhegyre állta pult előtt.

– Három dollárom van – jelentette ki.

Natasa leküzdötte mosolyát. – Ma nagyon gazdag, Mr. Jensen!

Megfeledkezve kihullott tejfogáról, a fiúcska mosolyra húzta a száját.

-     Öffespóroltam. Versenyautót feretnék!

Natasa éppen csak felhúzta a szemöldökét, ahogy kiszámolta Spence-nek a visszajáró pénzt.

– És édesanyád tudja, hogy itt költöd el az összespórolt pénzed? Nos, Scott? Scott egyik lábáról a másikra állt.

-   Nem mondta, hogy nem lehet.

-     De azt se, hogy igen, igazam van? – mondta gyanakodva Natasa. – Menj, kérdezd meg tőle, aztán gyere vissza! A versenyautó még itt lesz.

– De igazán, Tash...

– Ugye, nem akarod, hogy édesanyád megharagudjon rám?

Scott egy pillanatig töprengett, és látszott, rettenetesen nehéz a döntés. – Nem, azt nem.

– Szaladj,  kérdezd meg őt, addig félreteszem!

A gyerek szeme reménykedve felcsillant.

-    Megígéred?

Natasa szívére tette a kezét.

-     Ünnepélyesen megígérem – aztán Spence-re nézett, és a szeméből eltűnt a vidámság. - Remélem, Freddie örül majd az ajándéknak.

– Biztosan örülni fog – Spence kisétált az üzletből, és bosszankodott, amiért azt kívánta, bárcsak ő is tízéves fogatlan kisfiú lenne.

Natasa pontban hatkor bezárta az üzletet. Ragyogóan sütött még a nap, meleg volt. Piknikezni lenne most jó egy árnyas fa alatt! Mennyivel kellemesebb lenne, tűnődött, mint a megszokott, mikrohullámú sütőben felmelegített étel, csakhogy ez most kivitelezhetetlen. Az úton hazafelé látta, hogy egy fiatal pár kéz a kézben besétál az étterembe, a szemközti oldalon. Valaki kikurjantott egy autóból, ő visszaintett. Beülhetett volna a közeli kocsmába, s egy pohár bor mellett eltölthetett volna egy órát valamelyik ismerősével. Vacsorapartnert találni csak annyiból állna, hogy bedugja a fejét egy ajtón, és felveti az ötletet.

De most nem vágyott társaságra. Még a sajátjára sem.

A hőség az oka, mondta magában, és befordult a sarkon. Ez az egész nyáron könyörtelenül uralkodó hőség, amely jelét se mutatja annak, hogy átadná helyét az ősznek. Nyugtalanná tette. Előhozta az emlékeket.

Akkor is nyár volt, amikor az élete olyan helyrehozhatatlanul elromlott.

Még most, évekkel később is fájt, ha látta, a rózsák virágba borulnak, vagy hallotta a megrészegült méhek zümmögését. Arra kellett gondolnia, vajon mi lett volna...? Milyen lenne most az élete, ha...? Megvetette magát ezért a gyöngeségért.

Most is nyíltak a rózsák, a törékeny rózsaszín virágok dacoltak a hőséggel és a szárazsággal. Ő ültette őket a parányi gyepre a lakása előtt. Gondozásuk örömöt és fájdalmat is okozott. De vajon mit ér az élet e kettő nélkül, tűnődött, és ujjával végigsimított egy virágszinnot. A fűszeres rózsaillat végigkísérte az ösvényen.

A lakásban csend volt. Gondolt már rá, hogy szerez egy cicát vagy kölyökkutyát, legyen valaki, aki esténként köszönti, aki szereti, aki hozzá tartozik. Aztán rájött, mennyire igazságtalan lenne itt hagyni egyedül a lakásban, míg ő a boltban van.

Így csak a zene maradt. Bekapcsolta a rádiót, és kilépett a cipőjéből. Még ez is! Csajkovszkij Rómeó és Júliája. Látta magát, ahogy táncol erre a hátborzongatóan romantikus muzsikára, érzi a lámpák forróságát, a zene lüktet, mint a vére, mozdulatai biztosan lebegnek, anélkül, hogy figyelne rájuk. Tripla piruett, kecsesen, erőlködés nélkül...

Ez már a múlté, figyelmeztette magát. A bánkódás a gyengéknek való.

Mozdulatait a megszokás vezette. Levette a ruhát, amiben egész nap dolgozott, belebújt a kényelmes kertésznadrágba, szoknyáját, blúzát gondosan vállfára tette, ahogy tanulta. Megnézte, nem gyűrődött-e meg pamutszoknyája, nem mintha szükség lett volna rá, csak megszokásból.

Volt a frizsiderben jeges tea és félkész étel, utálta mindkettőt, de ezeken élt. Nevetett magán, ahogy megnyomta a mikrohullámú sütő gombját.

Lassan olyan lesz, mint egy vénasszony, gondolta, nyűgös és ingerlékeny a hőségtől. Sóhajtott, és homlokához tartotta a hideg poharat.

Az a férfi az oka mindennek. Ma a boltban néhány percig szinte kedvelte őt. Milyen kedvesen aggódott a kislánya miatt, mennyire igyekezett, hogy megjutalmazza a bátorságáért az emlékezetes első iskolanap után! Tetszett a hangja, a mosolygó szeme. Abban a néhány percben olyannak látta, akivel szívesen elnevetgélt, beszélgetett volna.

Aztán megváltozott minden. ő is hibás volt benne. De ez semmivel sem kisebbíti a férfi bűnét. Mert érzett valamit, amit nagyon hosszú ideje nem akart már érezni. A borzongató izgalmat. A követelőző vágyat. Dühős lett, szégyellte magát miatta. Ezért volt hozzá ingerült.

Volt képe, gondolta, és dühös mozdulattal kirántotta az ételt a mikróból. Kikezd vele, mintha naiv kis taknyos lenne, aztán szépen hazamegy a feleségéhez meg a kislányához. Még hogy menjen el vele vacsorázni! Az ilyenfajta férfi aztán elvárja, hogy busásan megfizesse az ételt. Akárcsak Anthony.

Türelmetlenül félretolta az ételt, és a párától nedves pohárért, nyúlt. Csakhogy most már okosabb, mint tizenhét éves korában, és sokkal erősebb. Éppen olyan, mint Anthony. Magas, szőke, olyan igazi jóképű amerikai. És a jó külső alatt semmi erkölcs, csak a felelőtlen, csapodár szív.

Soha, semmi nem kárpótolhatja őt azért, amit Anthonyért fizetett. De túlélte. Gratuláló mozdulattal emelte poharát. Nem egyszerűen túlélte, hanem az előtoduló emlékek pillanatait kivéve boldog is volt. Szerette a boltot, mert gyerekek vették körül, és örömet szerezhetett nekik. Három éve van itt, és látja, ahogy nőnek, serdülnek. Annie-ban csodálatos, vidám barátra lelt, esténként pedig itt voltak a könyvek, és az otthona, amely tökéletesen megfelelt neki.

Eszébe jutott, mekkora aggodalommal vette körül a Papa a Mamát, amikor közelgett a szülés ideje. Így volt mind a három testvére születése előtt. Istenem, hogy sírt a Papa a boldogságtól, amikor megszülettek. Natasa tudta, apja még ma is gyakran tér haza a kis brooklyni házba virágcsokorral a kezében. Amikor hazajött a munkából, mindig megcsókolta a feleségét, nem formaságból, hanem hatalmas, igaz örömmel. Majd harminc év után is szerelmes volt belé.

Apja tartotta vissza attól, hogy kiábránduljon az egész férfinemből, azon a rettenetes mélyponton, ahová Anthony taszította. Szülei szerelmének példája éltette benne a reményt, hogy egy nap talán társra talál, aki éppen olyan őszintén szereti majd. Egy nap – gondolta – és haragosan rándított a vállán. Egyelőre megvan a maga munkája, az otthona, a maga élete. Titokban remélte, legújabb vásárlója megkapja a magáét a feleségétől.

– Csak még egy mesét! Apu, kérlek! – Freddie arcocskája fürdéstől fénylett, szeme már elnehezült az álinosságtól, de elővette legellenállhatatlanabb mosolyát. Apjához bújva feküdt a baldachinos ágyon.

– De hisz félig, már alszol!

– Nem, nem vagyok még álmos! - Le-lecsukódó szemét erőlködve apjára emelte. Ez volt élete legjobb napja, nem akarta, hogy már vége legyen. – És azt mondtam, hogy JoBethnek kismacskát vannak? Képzeld, hat...

– Már mondtad. Kétszer is – fricskázta meg gyöngéden a kislány orrát Spence. Értette jól, miről van szó, és a tipikus szülői válasz mögé bújt: – Majd meglátjuk.

Freddie álmosan elmosolyodott. A hangsúlyából kiolvasta, apja ellenállása gyengülőfélben van. – Mrs. Patterson igazán aranyos. Minden pénteken Most mutasd meg játék lesz.

– Igen, mondtad már – és ő még aggódott! –, kezdem úgy érezni, tetszik neked az iskola.

– Irtó jó! – Freddie hatalmasat ásított.

– Ideje már aludni, pofika.

– Csak még egyet mesélj! A fejedből! – Megint nagyot ásított, s arcát az ismerős, finom illatú, puha pamutingre hajtotta.

Spence engedett, tudta, mire a közepéhez ér, Freddie már mélyen alszik. Meséje egy messze földről érkezett, gyönyörű fekete hajú hercegnőről szólt, meg a lovagról, aki megpróbálja kiszabadítani őt az elefántcsonttoronyból.

Badarság, már megint Natasára gondol. Gyönyörű, ehhez kétség nem fér, de életében nem látott még nőt, akinek ennyire ne kellene szabadító.

És balszerencséjére naponta kétszer el kell mennie az üzlet előtt.

Majd nem vesz róla tudomást. Végül is, hálásnak kellene lennie. Felkeltette benne a vágyat, az érzéseket, amelyekre már képtelennek hitte magát. Talán most, hogy ő is, Freddie is megtalálták a helyüket, kezdhet újra társaságba járni. Rengeteg csinos egyedülálló nő van az egyetemen. De valahogy nem volt ínyére, hogy randevúzgatni kezdjen.

Pontosabban társaságot keresni, javította ki magát. A randevúzás az autósmozikkal, pizzákkal, az izzadó tenyerű tizenéveseknek való, hessegette el a képet. Felnőtt ember, és jócskán ideje már, hogy újra élvezze a nőt társaságot. Az öt éven felüliekét is, gondolta, és gyöngéden nézte a tenyerében tartott, ökölbe gömbölyödő kis kezet.

Vajon mit szólnál, ha hazahoznék valakit? – gondolta tűnődve. Felidézte Freddie csalódott szemét, amikor Angelával esténként sietve elhagyták a lakást, és mentek a színházba, vagy az operába.

Ez nem történik meg többé, és vigyázva a párnára csúsztatta a kislány fejét. Mellé tette a mosolygó lencsibabát és betakargatta. Mindenen rajta volt már Freddie bélyege. Az összetúrt könyvespolcok szélén babák hevertek, a szőnyegen az elefántos plüsspapucs mellett Freddie kedvenc, agyonhordott tornacipője. Pillangóalakú éjjeli lámpa világította meg a szobát, hogy ne féljen, ha éjszaka felébred.

Egy percig még elmerengett a megnyugtató, tompa fényben. Aztán halkan kilépett a szobából, és résnyire nyitva hagyta az ajtót.

Vera már várta lenn kávéval. A mexikói házvezetőnő zömök alakja a vállától a csípőjéig egyforma széles volt, és amikor szobáról szobára robogott, éppen úgy fés- tett, mint egy kis mozdony. Ügyes volt, és Freddie születése óta egyenesen nélkülözhetetlenné vált. Spence tudta, egy alkalmazott hűségét igen, de a szeretetét nem lehet fizetéssel megváltani. És Vera szíve túlcsordult a szeretettől attól a perctől fogva, amikor selyemszélű takaróba burkolva hazahozták Freddie-t a kórházból. Félszemmel az emeletre sandított, és ráncos arcát mosolyra húzta.

— Nagy napja volt, igaz?

— Az bizony, alig akarta, hogy befejeződjön. De nem kellett volna fáradnia! Az asszony vállat vont, és bevitte a kávét a dolgozószobába.

— Azt mondta, ma még dolgozni fog.

— Igen, egy kicsit.

-     Az én kis babucim boldog, hogy iskolába jár, új barátai vannak — azt már nem tette hozzá, hogy ő kötényébe temetett arccal sírt, mikor Freddie föllépett az iskolabuszra. — Most aztán végezhetem a dolgomat egész nap, üres a ház. Azért ne maradjon fenn sokáig, doktor úr!

— Nem fogok — füllentette Spence. Tudta, képtelen lesz elaludnia sok izgalomtól. — Köszönök mindent, Vera!

-     De nada! — Vera lesimította deresedő haját. — Csak azt akarom mondani, hogy tetszik nekem itt. Féltem eljönni New Yorkból, de most már örülők neki.

-     Nem is tudom, mit kezdtünk volna maga nélkül.

— Si — Vera magától értetődő természetességgel vette tudomásul a köszönetet. Hét éve dolgozott a senornál, roppantul hízelgett neki, hogy ilyen fontos ember házvezetőnője — egy ünnepelt muzsikusé, aki a zenetudományok doktora, ráadásul egyetemi tanár. A kislányt, az ő kis babáját pedig annyira szerette a születése percétől fogva, hogy azt se bánta volna, ha Spence történetesen utcaseprő.

Morgolódott, hogy otthagyják a gyönyörű New York-i felhőkarcolót, és ebbe a zegzugos kisvárosi házba költöznek, de megértette, a senor ezt Freddie-ért tette. És Freddie néhány órája kacagva, izgatottan jött meg az iskolából, folyt belöle a rengeteg élmény, a rengeteg új barát neve. Vera tehát tökéletesen meg volt elégedve.

— Jó apa maga, doktor Kimball.

Spence, mielőtt leült az íróasztalához, rásandított. Nagyon jól tudta, volt idő, amikor Vera igen rossz apának tartotta.

-     Igyekszem az lenni.

— Si. Ebben a nagy házban nyugodtan zongorázhat esténként, nem kell félni, hogy felébreszti vele Freddie-t.

Spence újra ránézett, tudta, a maga módján arra biztatja őt, kezdjen újra a zeneszerzéssel foglalkozni.

— Nem, itt biztosan nem. Jó éjt!

Az asszony még egyszer gyorsan körülnézett, rendben van-e minden, aztán kiment a szobából.

Spence kitöltötte a kávét, és tanulmányozni kezdte az íróasztalon heverő papírokat. A következő héten kezdődik a tanítás, addig még rengeteg készülnivalója van. Alig várta már, noha fájt, hogy a zene, amely annakidején szabadon áradt belőle, továbbra is néma maradt.

3. FEJEZET

Natasa hajára szorította barett sapkáját, és remélte, nem csúszik le öt perc múlva. Nézegette magát a mosdó fölé akasztott keskeny tükörben, aztán úgy döntött, egy leheletnyi rúzs nem ártana. Nem számított már, milyen zsúfolt, zűrzavaros volt a nap, az sem, hogy majd leszakadt a lába a fáradtságtól. Ma este végre eljött a jól végzett munkáért járó jutalom, amellyel megajándékozta magát.

Minden szemeszterben beiratkozott valamilyen tanfolyamra az egyetemen. Mindig azt választotta, amit a legérdekesebbnek, legszórakoztatóbbnak, legbizarrabbnak gondolt. Az egyik évben a reneszánsz lírát, a másikban az autó-karbantartást. Ezúttal hetente két este zenetörténetet fog tanulni. A nagy felfedezés ma este kezdődik. Kedvtelésből csinálta, úgy gyűjtögette az ismereteket, ahogy más nő az ajándékba kapott ékszereket szokta. Nem n számított, hasznukat veszi-e vagy sem. Úgy vélekedett, egy csillogó nyakláncnak sem a hasznát nézi az ember. Az teszi izgalmassá, hogy az övé.

Mindene megvolt, jegyzetfüzet, ceruza, toll, és egy halom lelkesedés. Felkészülésképpen az utóbbi két hétben megrohamozta a könyvtárat, és átrágta magát a zenetörténeti könyveken. Nem engedte a büszkesége, hogy tájékozatlanul menjen az órára. Kíváncsian várta, hogyan tud majd az előadó izgalmassá tenni a száraz adatokat.

Ahhoz nem fért kétség, hogy személyét illetően az előadó igen izgalmas lesz. Annie egész délelőtt jelentőségteljes célzásokat tett az új professzorra, akiről már az egész város beszélt. Dr. Spencer Kimball.

A név rendkívül komolyan hangzott, sehogy sem illett hozzá a szívtipró férfikép, amilyennek Annie megjegyzései lefestették. Unokatestvérének a lánya a tanítóképző karra járt, énekzene volt a második szakja, és ő látta el Annie-t információval. Egy napisten! — kommentálta elrévülve Annie, amin Natasa nagyot nevetett rajta.

Egy nagyon tehetséges napisten, tűnődött tovább, miközben leoltotta a villanyt a boltban. Jól ismerte a darabokat, amiket annakidején komponált, aztán megmagyarázhatatlan hirtelenséggel abbahagyta a zeneszerzést. Hiszen a New York-i balettkarban még táncolt is a D-moll prelúdiumra!

Hol van az már, sóhajtott, ahogy kilépett a boltból. Most legalább találkozik a zsenivel, meghallgatja, és ki tudja, talán újabb jelentéssel gazdagodnak a klasszikus művek, amelyeket szeretett.

Valószínűleg temperamentumos művészember lesz, vélekedett. Élvezte, hogy az esti szellő fellebbenti a haját, és a nyakát hűsíti. Persze, az is lehet, hogy fakó arcú különc, karikákkal a fülében. Mindegy, milyen. Ő keményen fog dolgozni. Minden tanfolyam büszkeséggel töltötte el. Még most is sajgott a szíve, ha arra gondolt, mennyire keveset tudott a világról tizennyolc évesen. Mennyire nem érdekelte más, csak a tánc! A saját feje után ment, elzárkózott a világ ezer csodája elől, hogy minden érdeklődését egyetlen dolognak szentelhesse. Aztán amikor ezt elvették tőle, vergődött a hullámok között, mint egy hajótörött.

De partot ért, mint ahogy Ukrajna vadonját keresztülvágva, a családja is partot ért Manhattanben. Örült, hogy azzá vált, ami most: szabad, önálló amerikai nővé. Aki, mint bármelyik elsőéves hallgató, büszkén besétál most az egyetem gyönyörű öreg épületébe.

A folyosókon távoli lépések zaja visszhangzott, majd elhalt. Ünnepélyes csend volt, amilyen csak a templomokban meg itt, az egyetemen fogadta Natasát. Bizonyos tekintetben az áhítat helye ez is — a tanulás áhítatáé.

Megilletődve haladt a tanterem felé. Ötéves korában a parányi, isten háta mögötti faluban elképzelni sem tudott volna ilyen hatalmas épületet, benne a rengeteg könyvet, a rengeteg szépséget.

A teremben jó néhány hallgató várakozott már. Vegyes társaság, nézett rajtuk végig Natasa, van itt mindenki, egyetemistától a középkorúig. Szinte pezsgett az emberekben a várakozás izgalma. Az órára pillantott, már csak két perc hibázik. Azt hitte, doktor Kimballt itt találja már, amint kusza, vállig érő hajjal, orrára csúszott pápaszemmel buzgón a papírjait lapozgatja.

Gondolataiban elmerülve gépiesen rámosolygott egy fiatalemberre, s az olyan meglepetten bámult rá vastag szarukeretes szemüvege mögül, mint aki álmodik. Munkára készen leült, akkor nézett csak fel, amikor a szemüveges fiatalember átkecmeregve a termen leült a mellette lévő padba.

— Jó estét! — idegesen megigazította a szemüvegét. — Jó estét! Én... izé... Terry Maynard vagyok — fejezte be a mondatot, amikor végre eszébe jutott a neve.

-    Natasa — mosolygott rá. A fiú innen lehetett még a huszonötön, s úgy nézett ki, mint egy esetlen kölyökkutya.

— Még... ööö... nem találkoztunk még itt az egyetemen.

-     Nem — felelte Natasa. Mulattatta, hogy huszonhét évesen gólyának nézik, de azért komolyan válaszolt. — Csak erre a tanfolyamra iratkoztam be. Időtöltésül.

— Időtöltésül? — Úgy látszott, Terry nagyon komolyan veszi a zenét. — Tudja maga, ki Dr. Kimball?

— Hallottam róla. Maga zeneszakos?

-    Igen. És remélem, hogy... hogy egy nap majd a New Yorki Szimfonikusokkal fogok játszani — ideges, suta mozdulattal megint a szemüvegét igazította. — Hegedülök.

-    Ez nagyszerű. Biztos nagyon jól hegedül — Natasa újra rámosolygott.

-    Maga min játszik?

— A kártyaasztalon — felelte nevetve. — Ne haragudjon. Nem játszom semmilyen hangszerén. De szeretek zenét hallgatni, és úgy gondoltam, élvezni fogom az előadást - újra az órára pillantott. - Persze, ha elkezdődik egyáltalán. Úgy látszik, nagyra becsült professzorunk késésben van.

A nagyra becsült professzor abban a pillanatban rohant végig a folyosón, és szidta magát kegyetlenül, amiért beleegyezett, hogy elvállalja ezt az esti tanfolyamot. Mire befejezték Freddie-vel a leckét, és meggyőzte róla, hogy a kelbimbó egyáltalán nem undorító étel, igazán nem vágyott másra, csak egy jó könyvre és egy pohár szívmelengető konyakra.

Helyette itt üget, hogy kiálljon egy teremnyi kíváncsi ember elé, akik alig várják, hogy hallják arról, milyen ruha volt Beethovenen, miközben a Kilencediket komponálta.

Pokoli hangulatban lépett be a terembe.

– Jó estét kívánok! A nevem doktor Kimball – csend lett. – Bocsássanak meg! Már kezdjük is.

Beszéd közben tekintete végigfutott a hallgatókon. És egyszerre csak megállt Natasa elképedt arcán.

– Nem igaz! – Natasának fogalma sem volt róla, hogy ezt hangosan mondta, de ha lett volna, sem törődik vele. Ez valami tréfa csak. Hogy ez, hogy éppen ez a férfi, legyen doktor Kimball, a tehetséges zeneszerző, akinek a zenéjéért rajongott, sőt táncolt is rá! Aki alig volt húsz éves, amikor a Carnagie Hallban fellépett, és zseniként ünnepelték. Ez a férfi, aki a játékboltban fel akarta csípni őt, ez lenne maga doktor Kimball? Nevetséges, egész egyszerűen...

Csodálatos. Spence álmélkodva bámulta. Egyszerűen csodálatos! Ez nagyszerű, persze csak akkor, ha vissza tudja fojtani a torkában bugyborékoló nevetést. Szóval a cárkisasszony a diákja lesz! Ez ragyogó! Jobb, mint a konyak és a pihentető, csendes otthoni este!

– Biztos vagyok benne – szólalt meg hosszú szünet után –, hogy az elkövetkező néhány hónap mindannyiunknak lenyűgöző élmény lesz.

Csillagászatra kellett volna jelentkeznie, bosszankodott Natasa. Mindenféle izgalmas dolgot tanulhatott volna a bolygókról meg a csillagokról. Meg az aszteroldákról. Sokkal jobb lett volna, ha tanul a – miről is? – a gravitációs erőről meg a tehetetlenségről. Vagy akárminek mondják. Biztos, hogy sokkal többet ért volna, ha megtudja, hány hold kering a Jupiter körül, mint hogy a tizenötödik századi burgund zeneszerzőkről halljon.

Majd átiratkozik. Reggel első dolga lesz átjelentkezni. Tulajdonképpen akár fel is állhatna, és elhagyhatná azon nyomban a termet, ha tudná, hogy Dr. Kimball nem fog rajta vigyorogni.

Forgatta ujjai közt a ceruzát, keresztbe vetette a lábát, és elhatározta, azért sem figyel rá.

Csak ne lenne a hangja olyan kellemes.

Türelmetlenül az órájára pillantott. Még majdnem egy egész óra. Úgy tesz majd, ahogy a fogorvosnál szokott, a váróteremben. Elképzelt, hogy egészen máshol van. Küzdött, hogy ne kelljen hallania Spence hangját, lóbálni kezdte a lábát, és krikszkrakszokat rajzolt a jegyzetfüzetébe.

Észre sem vette, hogy a krikszkrakszokból egyszer csak jegyzetek lettek, hogy csügg minden szón, ami elhangzik. A férfi életre keltette, élővé tette a zeneszerzőket, zenéjükkel együtt hús-vér valóság lettek. Rondók, négyesek, balladák. Szinte hallotta a reneszánsz énekeket, a misék ünnepélyesen szárnyaló kyriéjét és glóriáját.

Magával ragadta, mélyen érdekelte az egyház és az állam, közti rivalizálás, és az, mekkora szerepe volt a zenének a politikában. Látta a pompás termeket, az ékes öltözetű arisztokratákat, akik egyszerre adták át magukat az étkek és a zene élvezetének.

-     A következő alkalommal a francia-flamand iskoláról és a ritmus fejlődéséről lesz szó – Spence rámosolygott a hallgatókra. – És ígérem, megpróbálok pontosan érkezni.

Már vége lenne? Natasa újra az órájára pillantott, és döbbenten látta, hogy jócskán elmúlt kilenc.

– Hát nem hihetetlenül jó?

Terryre nézett. A fiú szeme ragyogott vastag szemüvege mögött.

-  De, az – Natasának nem kis lelkierőre volt szüksége, hogy beismerje, de ami igaz, igaz.

-     Hallania kellene a zeneelmélet előadásait is! – Terry némi irigységgel szemlélte, bálványát már sokan körülállják a hallgatók közül. Eddig nem tudta még összeszedni a bátorságát, hogy odamenjen hozzá. – Akkor viszontlátásra csütörtökön!

-     Hogy mi? Ja igen, jó éjszakát, Terry!

-     Ha gondolja, esetleg hazavihetem – eszébe se jutott, hogy alig van már benzin a tankban.

Natasa szórakozott mosollyal jutalmazta érte, és a fiúnak majd kiugrotta szíve a helyéről.

-    Nagyon kedves magától, de itt lakom a közelben.

Remélte, kereket oldhat a teremből, amíg Spence-t lefoglalják a hallgatói. Nem jött be a számítása.

Spence egyszerűen megfogta a karját, és megállította.

– Beszélni szeretnék magával, Natasa.

– Sietnem kell.

– Nem tart soká – biccentett az utolsó távozónak, aztán az íróasztalnak támaszkodott, és szélesen elmosolyodott. – Figyelmesebben kellett volna átnéznem a névsort, de legalább rájöttem, érhetik még az embert kellemes meglepetések.

-     Nézőpont kérdése, doktor Kimball.

–  Szólítson Spence-nek, kérem. Vége az órának.

– Úgy bizony – bólintott –, úgyhogy ha megbocsát...

-     Natasa! – Várt, és amint a lány megfordult, szinte látta, sugárzik belőle az ingerültség. – Nem tudom elképzelni, már csak a származásánál fogva sem, hogy ne hinné, ezt a sors rendelte így.

-     Miféle sors?

-     Hogy a világ összes egyetemének összes tanfolyama közül éppen az enyémre sétáljon be! Mondja, miért éppen a zenetörténetet választotta?

Natasa a csípőjére támasztotta jegyzettömbjét.

-     Feldobtam egy centet, asztronómia vagy ez.

– Van az utcában egy kávézó, igyunk meg egy kávét. Szeretném, ha elmondaná –most látta megint – mint az olvadt láva, a bársonyos szempár hirtelen szikrázó haragra gyúlt. – Mondja, miért lesz ettől ilyen iszonyúan dühös? – kérdezte inkább tűnődve. — Ebben a városban talán azt is törvénytelen ajánlatnak tartják már, ha az ember meghív valakit egy kávéra?

-     Ezt önnek kellene tudnia, doktor Kimball — Natasa elfordult, de Spence megelőzte, és olyan erővel csapta be előtte az ajtót, hogy a lány hátralépett. Most pontosan ugyanolyan indulatos, mint ő. Eddig jámbor alaknak látszott. Megvetésre méltónak, de jámbornak. Hát most nyoma sem volt benne jámborságnak. Az arcél, a szögletes áll, mintha köböl lett volna.

— Magyarázza ezt meg!

— Nyissa ki az ajtót!

-     Örömmel. De előbb magyarázza meg, mire gondol! — most aztán valóban dühös volt. Rájött, évek óta nem érzett ilyen izzó, lüktető haragot. — Elismerem, csak azért, mert vonzódom magához, nem kívánhatom, hogy maga is viszonozni kegyeskedjen.

Natasa felszegte az állát, gyűlölte, hogy képtelen kivonni magát a haragos szürke szemek hipnotikus hatása alól.

-     Nem is teszem!

— Rendben van — nem fojthatja meg érte, bármennyire szeretné. — De a fenébe is, tudni akarom, miért okádik tüzet, valahányszor a közelébe kerülök?

-     Mert a magafajta emberek nem érdemelnek mást.

-     A magamfajta emberek? — ismételte Spence, majdnem szótagolva. — Mit jelentsen ez?

Szorosan előtte állt, szinte fölé magasodott. Natasa ugyanazt a pattanó izgalmat, égető vágyat és zavart érezte, mint nemrég az üzletben, amikor testét súrolva elment mellette. Minden önuralma elszállt.

-     Azt hiszi, mert jóképű, és kedvesen tud mosolyogni, azt tehet mindenkivel, amit akar? Azt hiszi, hogy csak csettintenie kell az ujjával, és a nő mindjárta karjába hull? Hát ez most nem fog megtörténni!

Az indulat sodrában szláv akcentusa felerősödött.

— Nem emlékszem rá, hogy valaha is csettintettem volna az ujjammal.

Rövid ukrán káromkodás csúszott ki Natasa száján, és megragadta a kilincset.

— Meghív egy kávéra? Legyen. Menjünk el, de előbb hívjuk fel talán a feleségét,

és kérjük meg, csatlakozzon hozzánk!

— A kimet? — az ajtó épp csak kinyílt, és már vágódott is be. — Nekem nincs feleségem!

— Valóban? — a szóból sziszegett a megvetés. — Akkor a hölgy, akivel bejött az üzletbe, netán a testvére?

Biztos tréfának szánta.

-     Nináról beszél? Valóban a testvérem.

Natasa undorral felrántotta az ajtót.

— Nevetséges!

Indulattal viharzott végig a folyosón, és ki a bejárati ajtón. Illett hangulatához cipősarkának staccato kopogása a betonon, ahogy nekiiramodott lefelé a lépcsőn. Egyszer csak hátulról megpenderítették, hogy majdnem elvágódott az utolsó két fokon.

— Hogy van bőr a képén!

— Nekem? — alig tudott megszólalni.

– Azt hiszi, mindent tud már rólam? – Spence magas volt, és feljebb is állt, hát valósággal fölébe tornyosulva nézte Natasát. Arcán ugyanúgy vibrált az árnyék, ahogyan szavaiban az indulat.

-    Nem kell hozzá sok találgatás – a férfi ujjai szorosan markolták karját. Gyűlölte, hogy dühébe leküzdhetetlen, elemi vágy vegyül.

-    Jellemző, ahogy viselkedik.

– Nem tudom, lehet-e még ennél rosszabb véleménnyel rólam.

A düh és a vágy egyformán égette a lányt.

– Magam is kétlem.

– Ebben az esetben miért ne szerezzek magamnak egy kis örömet?!

A jegyzettömb kirepült Natasa kezéből, amikor Spence magához rántotta. Vékony, ijedt hang szaladt ki torkán, de a következő pillanatban a férfi szája ajkára tapadt. Natasa küzdeni akart ellene. Egyfolytában hadakozni akart, de a sokktól – és remélte, ez csak a sokk lehet – karja erőtlenül csüggött alá.

Ez megbocsáthatatlan hiba. De micsoda gyönyörűség! Spence ösztönösen megtalálta a módját, hogyan szabadítsa fel a benne szunnyadó, évek óta visszafojtott szenvedélye. A vére forrt. Agya elködösült. Tompán hallotta, valaki hangosan nevet lenn a járdán. Szánalmas tiltakozásfélét mormolt, amikor Spence nyelve az övéhez simult. Az íze, olyan volt, mint egy lakomáé a hosszú böjt után.

Natasát olyan volt csókolni, mintha aknamezőn járna. Bármelyik pillanatban robbanhatott a bomba, és darabokra téphette őt. Az első sokk után abba kellett volna hagynia, de a veszélynek is megvan a maga gyönyörűsége.

És veszélyes volt. Ahogy ujjai beletúrtak Natasa hajába, megrendült lába alatt a föld. Ajka, mint a nyíló rózsa. Teste megnyúlt, soha nem ismert vágy marcangolta. Agyában tűzvész és fojtogató füst képei táncoltak. Belül valami, arra ösztökélte, bontakozzon ki, meneküljön. Kimerítette őt. Aztán a lány elhúzódott tőle, tágra nyílt szeme rátapadt, s a pillantása mindent elmondott.

Natasa nem kapott levegőt. Egy pillanatig valóban rettegett, hogy ott hal meg, azon a helyen, testében ezzel a szégyenletes, vad vággyal. Gyorsan levegő után kapott.

-     Soha senkit nem tudnék annyira gyűlölni, mint most magát.

Spence megrázta a fejét, mint aki meg akar szabadulni a bódulattól. Ez a nő elszédítette, s most kábán, káprázó szemmel állt, rettenetesen védtelenül. Várnia kellett, míg meg tud szólalni.

-     Igen magasra értékelt most engem, Natasa – lement a lépcsőn, szemük egy vonalba ért. Natasa szempilláján könny csillogott, de hatását megsemmisítette a szeméből sütő megvetés. – Jó lenne azért tisztázni, miért. Azért-e, mert megcsókoltam, vagy azért, mert élvezte?

Natasa keze megrendült. Spence könnyen elkerülhette volna az ütést, de úgy érezte, ez most jár. Amikor hallotta, csak úgy visszhangzik a csattanás, úgy vélte, kiegyenlítettek.

– Ne merjen többé a közelembe jönni! – mondta lihegve Natasa. – Figyelmeztetem, ha megteszi, nem érdekel, hogy meghallja valaki, én olyat mondok... Ha nem lenne az a kislány, hát... – nem tudta folytatni, lehajolt, hogy összeszedje a holmiját.

A büszkesége romokban hevert, s vele együtt az önbecsülése is. – Nem is érdemli meg azt a gyönyörű gyereket!

Spence újra elkapta a karját, de arckifejezése most egészen megrémítette Natasát.

-       Igaza van, sem eddig, és valószínűleg ezután sem fogom megérdemelni Freddie-t, de én vagyok az egyetlen, aki hozzá tartozik. Az anyja, a feleségem, három évvel ezelőtt meghalt.

Sarkon fordult és elvágtatott, alakja feltűnt még egyszer az utcai lámpa fényében, aztán beleveszett a sötétbe. Natasát elhagyta minden ereje, leroskadt a lépcsőre. Most mi az ördögöt tegyen?

Nem volt más választása. Bármennyire utálta, csak egyet tehetett. Izzadt tenyerét beletörölte vászonnadrágjába, és elindult felfelé az újonnan festett falépcsőn. Szép ház, gondolta, és lassított. Gyakran látta, talán éppen ezért soha nem nézte meg alaposan. Erős, régi téglaház volt, benn állta kertben, s a fák, és a sövény félig eltakarták.

Még tartották magukat a nyári virágok, de bontogatták már szirmukat az ősziek is. Impozáns szarkalábak vetekedtek ágaskodva az illatos kékszakállal, élénkszínű dáliák a csillagszemű őszirózsákkal. Hogy időt nyerjen, a házat tanulmányozta. Az ablakokban áttetsző, elefántcsont színű batisztfüggönyök. Fentebb játékos pillangómintát pillantott meg, ez lehetett a kislány szobája.

Összeszedte a bátorságát, átment a verandán a bejárati ajtóhoz. Nem tart soká, biztatta magát. Nem lesz fájdalommentes, de nem tart soká. Bekopogott, kifújta a levegőt, és várt.

Alacsony, termetes asszony nyitott ajtót, arca barna volt, és olyan ráncos, mint egy aszalt szilva. Míg pecsétes kötényében megtörölte a kezét, pici sötét szeme Natasa arcát fürkészte.

-       Tessék. Kit keres?

-     Doktor Kimball-lal szeretnék beszélni – mosolygott, megpróbált úgy tenni, hogy ne látszódjon rajta, úgy érzi magát, mint akit a pellengérre visznek. – Natasa Stanislaski vagyok. Látta, a házvezetőnő szeme összeszűkül, szinte eltűnik a ráncok közt.

Vera Natasát először a senor tanítványának gondolta, és felkészült rá, hogy úgy kell majd elhessegetnie.

-     Ugye magáé a játékbolt itt a városban?

– Úgy van.

-     Aha – bólintott Vera, és szélesebbre nyitotta az ajtót, hogy beengedje. – Freddie azt mondja, maga kedves nő, mert adott egy kék szalagot a babájának. Megígértem, majd elviszem újra, de csak nézegetni – intett Natasának, kövesse öt.

Átmentek a hallon, és Natasa fülét zongoraszó ütötte meg. Egy ódon, ovális tükörben megpillantotta az arcát, és egészen meglepődött rajta, hogy mosolyog.

Spence a zongoránál ült, ölében a lányával, és figyelte, ahogy a kislány lassan kipötyögteti a Hol jártál, báránykám? dallamát. Mögöttük besütött a nap az ablakon. Abban a pillanatban azt kívánta, bárcsak festeni tudna. Hogyan lehetne ezt másképpen megörökíteni?

Tökéletes látvány volt. A fény, az árnyékok, a szoba tompa pasztell színei kiváló hátteret adtak. Fejük, testük összehangoltsága olyan tökéletes és természetes volt, amilyet nem lehet beállítani. A kislány ruhája rózsaszín és fehér volt, edzőcipőjén lógott a madzag. Haja selymesen csillogott. A gyermek apjának dőlt, fejét a mellének támasztotta, s az arcáról finom derű sugárzott. A férfi keze a térdén pihent, s gyönyörű hosszú ujjai egyszerre verték a ritmust az antik metronómmal. Natasa látott mindent, látta a szeretet, a türelmet és a büszkeséget.

– Kérem, ne! Ne zavarjuk meg őket! – suttogta Verának, és visszatartotta a házvezetőnőt.

-     Most te játssz, apu! – kérlelte Freddie apját, fejét arcához hajtva. Haja helyenként kiszabadult a csatokból, és finoman keretezte arcát. – Játssz valami szépet nekem!

Für Elise – ismerte fel rögtön Natasa a lágy, romantikus, s valahogy magányos muzsikát. A szívéig hatolt, s csak nézte, amint a férfi ujjai finoman érintik, cirógatják, szinte megigézik a billentyűket.

Vajon mire gondol? Látta, hogy gondolataiba mélyed, befelé fordul, a zenéhez, önmagához. Ujjai könnyedén siklottak a billentyűkön, s Natasa tudta, a könnyed szépség soha nem érhető el hatalmas erőfeszítés nélkül.

A zene áradt, kimondhatatlanul szomorú és lélegzetelállítóan szép volt.

Túl sok benne az érzés, gondolta Natasa. Túl sok a fájdalom, pedig az áttetsző függönyön keresztül ragyog be a nap, és a gyermek ott mosolyog az ölében. A késztetés, hogy odamenjen hozzá, vigasztalón a vállára tegye kezét, hogy mindkettejüket a szívéhez szorítsa, olyan hatalmas volt, hogy bele kellett vájnia körmét a tenyerébe. Aztán a zene elhalt, az utolsó hangok ott úsztak még a levegőben, mint egy sóhaj.

– Szeretem ezt! – mondta Freddie. – Te írtad?

– Nem – Spence az ujjait nézte, széttárta, lazította őket, aztán megfogta a kislány kezét. – Ezt Beethoven szerezte – újra elmosolyodott, s száját kislánya nyakához szorította. – Ugye mára elég volt már, kicsim?

-    Kimehetek játszani vacsoráig?

– Lássuk csak... Attól függ, mit fizetsz érte.

Régi játék volt, nagyon kedvelték. Freddie kuncogva hátrafordult az ölében, és hatalmas, cuppanós puszit nyomott az arcára. Még visongott apja szorításától, amikor megpillantotta Natasát. – Szia!

-    Miss Stanislaski szeretne beszélni önnel, Dr. Kimball. Spence bólintott, és Vera visszament a konyhába.

-    Szervusz! – sikerült mosolyognia, sőt még akkor is, amikor Spence karjában Freddie-vel megfordult és felállt. Natasa még mindig a zene hatása alatt állt. Még mindig áradt benne, mint a könnyek. – Remélem, nem jöttem nagyon rosszkor.

– Nem – Spence még egyszer magához szorította a kislányt, aztán letette a földre, s Freddie azonnal Natasához szaladt.

– Az órámnak már vége. Játszani jöttél?

– Nem, ma nem – nem tudott ellenállni neki, le kellett hajolnia és megsimogatni a kislány pofiját. – Most az apukáddal szeretnék beszélni – hogy ne kelljen az apa szemébe nézni, továbbra is Freddie-vel foglalkozott. – Hogy tetszik az iskola? Mrs. Patterson a tanító nénid?

– Nagyon kedves hozzánk. Még akkor sem kiabált, amikor Mikey Tower bogárgyűjteménye szétszóródott. – Natasa lekuporodott hozzá. – Tetszik a kalapom?

– Gyönyörű! – Natasa gépiesen bekötötte a kislány cipőfűzőjét. – Meglátogatsz majd a játékboltban?

– Igen – Freddie roppantul elégedetten nyargalt az ajtóhoz. – Viszontlátásra, Miss Stanof... Stanif...

-   Mondd csak úgy, Tash – kacsintott rá Natasa. – Az összes gyerek így hív.

-   Viszlát, Tash! – ízlelgette Freddie nevetve, aztán elszaladt.

Natasa hallgatta a csikorgó tornacipős lépteket a hallban, aztán nagy levegőt vett.

-     Ne haragudjon, hogy itthon zavarom, de úgy éreztem, jobban... – keresgélte a szót. Mondja azt, illene? Vagy megfelelne? – Úgy éreztem, jobb lenne így.

-     Kérem – Spence tekintete hűvös volt, egészen más ember állt előtte, mint aki az imént azt a szomorú, szenvedélyes darabot zongorázta. – Foglaljon helyet!

– Nem – tanácsosabb lenne mindkettejüknek megmaradnia merev udvariasság szintjén. – Nem akarom feltartani. Csak mentegetőzni szeretnék.

– Tényleg'? Valami oka lenne rá?

Natasa szeme izzott. Spence élvezettel nézte, különösen azok után, hogy egész éjjel dühösen forgolódott miatta. – Fontosnak tartom, hogy beismerjem, ha én vagyok a hibás. De mivel maga olyan... – Istenem, miért hagyják cserben az angol szavak, ha dühös?

-     Olyan helytelenül viselkedtem?

Natasa felrántotta a szemöldökét.

– Szóval beismeri!

– Azt hittem, azért jött, mert maga akar beismerni valamit – Spence a halványkék damaszttal bevont karosszék karfáján ült, és roppantul élvezte a helyzetet. – De kérem, ne hagyja, hogy félbeszakítsam!

Rettenetes kísértést érzett, hogy azon nyomban sarkon forduljon, és itt hagyja ezt az embert. De legalább annyira erős volt benne a büszkeség, minta harag. Befejezi, amiért idejött, aztán többé semmi köze hozzá.

-  Amit magáról meg a lányáról mondtam, az nem volt helyes, és nem is volt igaz. És ugyan a többi dologban... szóval a többi dologban tévedtem, erről tudtam, hogy nem igaz. Nagyon sajnálom, amit mondtam.

– Igen, láthatóan – Spence a szeme sarkából észrevett valamit. Gyorsan megfordította fejét, és látta, ahogy Freddie a hintához nyargal. – Felejtsük el a dolgot! Natasa követtea férfi pillantását, és szeme ellágyult.

– Gyönyörű gyermek. Remélem megengedi, hogy időnként eljöjjön hozzám a játékboltba.

Figyelmesen hallgatta Natasa hangját. Volt benne valami – talán vágy? Vagy szomorúság?

-     Nem hinném, hogy vissza tudnám tartani. Maga nagyon szereti a gyerekeket.

Natasa gyorsan megrázta magát, uralkodni akart az érzelmein.

-     Ez természetes. A munkámmal jár. De nem szeretném tovább feltartani, doktor Kimball.

Spence felemelkedett a karfáról, és megfogta Natasa kezét.

-     Spence – igazította ki, és finoman megszorította a kezét. – No és mi volt még, amiben tévedett?

Úgy látszik, nem lesz könnyű. De aztán arra gondolt, rászolgált erre a megalázó helyzetre.

-     Nos, úgy gondoltam, felesége van, és nagyon megharagudtam magára, amikor azzal inzultált, hogy találkozni akar velem.

-     És most már elhiszi nekem, hogy nem vagyok nős?

– Nem. De megnéztem a Ki kicsodában a könyvtárban.

Spence egy pillanatig hitetlenkedve nézte, aztán hátravetett fejjel felkacagott.

-     Te jó ég, micsoda bizalom! És talált még a könyvben valami érdekeset?

-     Csak olyasmit, ami a hiúságát legyezgetné. De még nem engedte el a kezemet.

-     Tudok róla. Mondja, Natasa, úgy általában ki nem állhatott, vagy csak azért, mert úgy hitte, házas vagyok, és nagyon elítélendőnek tartja, ha egy nős férfi udvarolni kezd?

-     Udvarolni kezd? – Erre a szóra majdnem megfulladt mérgében. – Ilyen ártatlan dologról szó sem volt abban a tekintetben, ahogy rám nézett. Mintha...

-     Mintha mi? – firtatta Spence.

Mintha máris a szeretője lennék, gondolta Natasa, és érezte, elönti a forróság. – Röviden: nem tetszett nekem.

– Mert úgy gondolta, nős vagyok?

-     Igen. Nem – igazította ki, amikor rájött, hová vezet ez a logika. – Egyszerűen nem tetszett –. Spence ajkához emelte a kezét. – Kérem, ne... – sikerült tiltakozva kinyögnie.

– Mégis, hogy nézzek magára?

-     Egyáltalán nem szükséges rám néznie.

-    Dehogyisnem! – Spence megint érezte benne azt a rettenetes feszültséget, amely ott lapult, ég tudja, melyik sejtjében, robbanásra készen. – Holnap este ott fog ülni az orrom előtt a szemináriumteremben.

– Átiratkozom.

– Nem, azt nem fogja megtenni – ujjával megérintette a lány fülében függő finom kis aranykarikát. – Mert ahhoz túlságosan élvezte. Láttam, ahogy forognak a kis fogaskerekek abban a mesés fejében. És ha mégis megtenné – tette hozzá gyorsan, mielőtt Natasa szilaj tiltakozásba kezdene –, akkor a játékboltban nem hagynám békén.

-     De miért?

-     Azért, mert maga az első asszony, akit már Isten tudja, milyen hosszú idő óta, először megkívántam.

Mint a szűnni nem akaró villámlás, lüktetett végig Natasa gerincében az izgalom. Mielőtt visszafojthatta volna, szinte lesodorta a lábáról annak a viharos csóknak az emléke. Igen, Spence férfi volt, aki megkívánta. És – akárhogy tiltakozott ellene –felébresztette benne is a vágyat. De nem volt más, csak egy csók, amelyre feltüzelte őket a vágy, a holdvilág és a langyos este. Keservesen megtanulta már, hová vezetnek az ilyen vágyak.

– Ostobaság.

– Pedig ez az igazság – mormolta szinte csak magának Spence, akit lenyűgözött a sötét szempárban váltakozó viharos indulatok látványa. – Gondolom, jobb, ha elfeledjük ezt a viharos kezdetet. És mintán megnyugtatóan kiderítette, hogy nem vagyok nős, remélem, nem fogja inzultusnak tekinteni, hogy tetszik nekem.

-     Nem tekintem annak. Egyszerűen csak nem érdekel.

– És ha nem érdekli egy férfi, mindig csókolózni szokott vele?

-     Én nem csókolóztam magával – elrántotta a kezét. – Maga csókolt meg engem.

-     Döntsük el! – húzta magához Spence. – Akkor most csókoljon vissza!

Natasa képtelen volt elhúzódni tőle. Pedig nem szorította erősen magához, csak simogatóan átkarolta őt. Ajka lágy volt, türelmes és ellenállhatatlan.

Érezte, hogy a melegség lassan felszívódik a vérébe. Alig hallhatóan feljajdult, és átfogta a férfi hátát. Mint amikor az ember gyertyát tart a kezében, és érzi, hogyan olvad a viasz a középen égő lángtól. Ezt érezte Spence, ezt a fokozatos oldódást benne, míg ajka lassan, megadóan, hívogatóan megnyílt. De még most is, még ebben a megadásban is érezte a mélyről jövő ellenállást, tiltakozást. Mint aki küzd az érzések ellen, amelyeket ő felkeltett benne.

Türelmetlenül magához szorította. Bár a lány teste szinte az övébe olvadt, és feje érzéki megadással hanyatlott hátra, valami mégis elérhetetlen maradt benne. A csóktól csak még hevesebben, még többre szomjazott.

Natasa elakadt lélegzettel állt, amikor Spence elengedte karjából. Erőfeszítésébe került, méghozzá rettenetes erőfeszítésébe, hogy valamennyire kijózanodjon. De mikor megszólalt, hangja szilárd volt.

– Nem akarok szerelmes lenni.

-  Csak belém nem, vagy senkibe sem?

– Senkibe sem.

– Az jó – simította végig a haját Spence. – Akkor jóval egyszerűbb lesz más belátásra bírnom.

– Nagyon csökönyös tudok lenni.

– Igen, azt észrevettem már. Maradjon itt, vacsorázzon velünk!

-  Nem.

– Rendben. Akkor szombaton este elviszem vacsorázni.

– Nem.

– Pontosan fél nyolckor. Magáért megyek.

-     Nem.

-     Csak nem akarja, hogy szombat délután odamenjek a boltba, és kínos helyzetbe hozzam?

Natasa elvesztette a türelmét, határozott léptekkel az ajtóhoz ment.

– Nem értem, hogy egy ember, aki annyi érzékenységgel tud zongorázni, hogy lehet ennyire nehéz felfogású!

Tiszta szerencse, gondolta Spence, amikor az ajtó becsapódott.

Egyedül volt, és azon kapta magát, hogy fütyörészik.

4. FEJEZET

A szombati nap a játékboltban mindig zajos volt, zsúfolt és zűrzavaros. Egy gyereknek már a szombat szó is mennyei, amikor az iskolára még gondolni sem kell, olyan messze van. Várja a biciklizés, a játékok, a barátok. Amióta Natasa a Mókakuckót vezette, ugyanúgy élvezte a szombatokat, mint pöttöm ügyfelei.

Újabb fekete pont Spence-nek, amiért most nem tudta igazán átadni magát ennek az örömnek. Úgy látszik, ez a férfi nem ért a szóból. Különben miért küldte volna azt a szál vörös rózsát? És ráadásul éppen ide, a boltba, gondolta, és megpróbált haragosan nézni rá. Annie romantikus lelkesedését lehetetlenség volt visszatartani. Natasa nem vett tudomást a virágról, de Annie megmentette, átrohant a szemközti oldalra, és vásárolt gyorsan egy keskeny műanyagvázát, hogy odatehesse a kasszapult tetejére, hogy mindenki láthassa.

Natasa erősen küzdött, hogy ne nézzen rá, ne simogassa meg a gyönyörű, zárt szirmokat, de az illatát nem lehetett kikerülni.

Miért hiszik a férfiak, hogy a virágtól ellágyulnak a nők? Hát, mert így van, ismerte be sóhajtva, s a rózsára pillantott. Ez persze még egyáltalán nem jelenti, hogy elmegy vele vacsorázni. Hátradobta haját, és számolgatni kezdte a rakás, izzadt tenyérben melengetett öt- és tízcentest, amelyet a kis Hampston fiú öntött elé, a havonta megjelenő képregényért. Pedig milyen könnyű lehetne az élet, gondolta, ahogy a fiúcska kinyargalt az üzletből Zark parancsnok legújabb kalandjaival. A fenébe, miért ne lenne könnyű! Mély levegőt vett, és megacélozta magát. Akármit csinál Spence, hogy bonyolulttá tegye, az élet igenis ilyen egyszerű. Bizonyításképpen úgy tervezte, hazamegy, belefekszik a fürdőkádba, aztán elnyújtózik a pamlagon, megnéz egy régi filmet, és pattogatott kukoricát eszik közben.

Ravasz volt a professzor, nagyon ravasz. Natasa kilépett a pult mögül, hogy elrendezze a nézeteltérése a Freedmont fiúk között, akik azon kaptak össze, mire költsék a közösen megtakarított pénzüket. Eltűnődött, vajon a nagyra becsült professzor úr úgy tekinti-e a kapcsolatukat – pontosabban kapcsolattalanságukat – mint egy sakkjátszmát? Ő sohasem volt jó az efféle játékban, nem volt hozzá türelme, de az volt az érzése, hogy Spence jó játékos, türelmesen kivár.

Spence csodálatosan tartotta a második órát, soha nem nézett rá hosszabban, mint bármelyik diákjára, ugyanolyan hangon válaszolt a kérdéseire, mint a többieknek. Valóban, nagyon türelmes játékos. Aztán amikor ő végre megnyugodott, és indult ki a teremből, a kezébe nyomott egy szál rózsát. Ravasz húzás volt, a királynője ellen. Ha lett volna benne egy picike gerincesség, le kellett volna dobnia a virágot, és a sarkával összetiporni. Persze, akkor nem volt, és most küszködhet, hogy következő lépést megelőzze. Csak azért történhetett, mert nem számított rá. Mint ahogy erre sem, amit ide küldetett az üzletbe.

Ha így folytatja, az emberek beszélni fognak róla. Ez kisváros, és az ilyen vörös rózsákról szóló hírek boltból kocsmába, kocsmából utcai teraszokra terjednek, az utcai teraszokról aztán eljutnak a hátsó udvarokban tartott pletyka-partikra. Ennek véget kell vetni. Pillanatnyilag nem volt jobb ötlete, mint az, ha nem vesz róla tudomást. És nem vesz tudomást Spence-ről sem, tette hozzá. Istenem, bárcsak meg tudná tenni!

Visszatért az előtte heverő kérdéshez, és jobbról-balról átkarolva a két civakodó Freedmont gyereket egymáshoz húzta fejüket, mint a rögbiben.

-     Elég! Ha még egyszer meghallom, hogy balféknek meg... mi is volt a másik?

-     Kretén – mondta a magasabbik látható élvezettel.

-     Igen, kretén – rettenetesen tetszett neki, próbálta elraktároznia szót. – Ha tovább folytatjátok, megmondom édesanyátoknak, hogy ne engedjen ide két álló hétig.

-     Ne már, Tash!

-     És ez azt jelenti, hogy mindenki más előbb látja majd az összes szörnyűséget, amiket Halloweenre kapok, mint ti. Hagyta, hogy a fenyegetés megtegye a magáét, közben mindkét tarkót megszorongatta kicsit. – Van tehát egy javaslatom. Dobjatok fel egy centet, az eldönti, hogy a focilabdát, vagy a bűvészkészletet vegyétek-e meg. Amelyiket nem tudjátok most megvenni, kérhetitek karácsonyra. Milyen ötlet?

A fiúk kétfelől egymásra grimaszoltak.

-  Nem rossz.

-    Nem úgy van, azt kell mondani, nagyon jó, különben összekoccantom a fejeteket.

Aztán otthagyta őket, vitatkozzanak tovább azon, melyik érmét dobják fel a sorsdöntő választáshoz.

– Te hivatást tévesztettél – jegyezte meg Annie, amikor a fiúk egymással versenyezve rohantak ki a futball-labdával.

-     Hogy érted?

-     Az ENSZ-ben kéne dolgoznod. Fejével az utca felé intett, ahol a fiúk rohanva már a passzolást gyakorolták. – Nem sok megátalkodottabb gyerek lehet, mint a Freedmont testvérek.

-     Először megfélemlítem őket, aztán lehetőséget kapnak, hogy emelt fővel kimásszanak a galibából.

-     Na látod? Kifejezetten ENSZ-munka.

Natasa nevetve rázta a fejét.

– Nincs annál könnyebb, mint mások problémáit megoldani – elgyengülve a rózsára nézett. Ha most lehetne egy kívánsága, azt kérné, jöjjön valaki, és oldja meg az ő gondját.

Egy órával később valaki meghúzogatta a szoknyáját.

-     Szia!

-     Szervusz, Freddie! – Végighúzta ujját a masnin, amely a kislány repdeső haját próbálta összefogni. Az a kék szalag volt, amit ő adott neki, amikor először ott járt.

–Nagyon csinos vagy ma!

Freddie ragyogott az örömtől, és ahogy nők szokták egymás közt, megkérdezte:

-     Tetszik a ruhám?

Natasa megszemlélte a láthatóan új farmer kertésznadrágot, amint Freddie kidüllesztett mellel masírozott benne.

-     Nagyon tetszik. Nekem is éppen ilyen van.

-    Tényleg? – Mióta Natasa lett Freddie kedvenc ideálja, semmivel nem szerezhettek volna neki nagyobb örömet. – Aputól kaptam.

-    Nagyon rendes dolog – tudta, elítélendő, mégis fürkészve nézett körül az üzletben, látja-e valahol. – És ma... ő... vele jöttél ide?

-    Nem, Vera hozott el. Azt mondtad, lehet csak nézegetni is.

-    De mennyire! Örülök, hogy bejöttél – és valóban így van, döbbent rá és bután csalódott volt, hogy Freddie nem hozta magával az apját is.

-    Azt mondták, nem szabad hozzányúlni semmihez – jelentette ki Freddie, és viszkető ujjacskáit a zsebébe gyűrte. – Vera úgy mondta, mindent a szemnek, semmit a kéznek.

-    Nagyon bölcs tanács! – Natasa nem bánta volna, ha más is megszívlelte volna a boszorkányos kezű gyerkőcöket intő tanácsot. – Azért van olyan is, amit megfoghatsz. Csak kérdezd meg előbb.

– Rendben. Képzeld, kiscserkész leszek, és lesz egyenruhám, meg minden.

-    Csodálatos. Majd gyere be megmutatni!

Freddie arca ragyogott a gyönyörűségtől.

-    Rendicsek. Lesz hozzá kalap is, és meg fogom tanulni, hogy kell párnát varrni, gyertyát önteni, és mindenfélét. Majd neked is készítek valamit.

-    Nagyon fogok örülni neki – megigazította Freddie félrecsúszott masniját.

-    Apu azt mondta, ma veled vacsorázik egy étteremben.

-    Hát, én nem is...

-    Én nem nagyon szeretem az éttermeket, kivéve a pizzásat, úgyhogy inkább otthon maradok. Vera makarónit készít nekem és JoBethnek. És a konyhában fogjuk megenni.

-    Izgalmasnak hangzik.

-    Ha te sem szeretsz étterembe menni, nyugodtan gyere, és egyél velünk. Vera mindig rengeteget készít.

Natasa kétségbeesetten sóhajtott, és lehajolt, hogy bekösse Freddie bal cipőfűzőjét.

-    Nagyon köszönöm a meghívást.

-    Finom illata van a hajadnak.

Freddie teljesen levette a lábáról. Közelebb hajolt, ő is megszagolta a kislány haját.

-    A tiéd is kellemes.

Freddie-t lenyűgözte Natasa összekuszált, göndör haja, és áhítatosan megérintette. – Bárcsak az én hajam is ilyen lenne! De az enyém egyenes, mint a szög – idézte nagynénjét.

Natasa mosolyogva kisimította a haját a homlokából.

– Amikor kislány voltam, minden karácsonykor angyalkát tettünk a karácsonyfa tetejére. Gyönyörű volt, és éppen olyan haja volt, mint neked.

Freddie belepirult az örömbe.

-    Hát itt vagy – csoszogott Vera át a zsúfolt üzleten, egyik kezében hatalmas szalmaszatyorral, a másikban meg egy vászontáskával. – Gyere gyorsan, haza kell érnünk, még a végén apukád azt hiszi, hogy elvesztünk – kezét nyújtotta a kislánynak, Natasának biccentett. – Jó napot, kisasszony!

-    Viszontlátásra! – Natasa kíváncsian felhúzta a szemöldökét. Látta, a fekete szempár újra felméri őt, és kifejezetten érezte, hogy talált benne kívánnivalót. – Remélem, nemsokára újra elhozza Freddie-t látogatóba.

-    Majd meglátjuk. Éppolyan nehezen tud egy gyerek ellenállnia játékboltnak, mint egy férfi, ha lát egy gyönyörű nőt.

Vera végigvezette Freddie-t az üzleten, s nem nézett vissza, amikor a kislány visszafordult és integetett.

-     Hát ezt meg mire mondta? – dünnyögte Annie.

-     Azaz érzésem, a nő azt hiszi, terveim vannak a munkáltatójával.

Annie csöppet sem nőiesen felhorkant.

– Ha itt valakinek tervei vannak, az nem te vagy, hanem az ő főnöke. Egek, én akkora szerencsének tartanám! – sóhajtott, de azért nem volt benne túlságosan sok irigység. – Most, hogy már tudjuk, az új kötélrevaló szívtipró nem nős, minden egyenesben van. Nem is mondtad, hogy találkozol vele!

– Mert nem fogok.

– De hát hallottam, Freddie azt mondta...

– Meghívott, való igaz – tisztázta Natasa, – de én nemet mondtam.

-     Értem – pici szünet után Annie felkapta a fejét. – És mikor történt a baleset?

-     Baleset?

-     Igen, amitől agykárosodást szenvedtél.

Natasa arca önfeledt kacagásra derült, s elindult az üzlet elejébe.

-     Komolyan beszélek – mondta Annie, amikor volt öt percük, hogy néhány szót váltsanak. – Dr. Spencer Kimball egy pompás, független és... – áthajolta pulton, és megszagolta a rózsát – és nagyon elbűvölő férfi. Miért nem lépsz le innen korán, és foglalkozol az élet komoly dolgaival, például azzal, hogy milyen ruhát vegyél fel?

– Mert tudom, hogy mit veszek fel. A fürdőköpenyemet.

Annie képtelen volt ellenállnia huncutkodásnak.

– Nem kapkodod el a dolgokat egy árnyalatnyit? Nem hinném, hogy a harmadik randi előtt illenék fürdőköpenyben fogadni.

-     Pedig nem lesz első sem – Natasa rámosolygott a következő vásárlóra, és beütötte az árat.

Annie-nak negyven perc múlva sikerült csak visszatérnie a tárgyra. – Mondd, mitől félsz?

-     Az inflációtól.

-     Tash, én komolyan beszélek.

-     Én is – megint kiesett néhány csatt a hajából. – Minden normális amerikai üzletember fél az inflációtól.

-     De most Spence Kimballról beszélünk.

– Nem – igazította ki Natasa. – Csak te beszélsz róla.

– Azt hittem, barátok vagyunk.

Natasát meglepte a komoly hang. Abbahagyta az autópályás polc rendezését.

– Azok vagyunk. Tudod, hogy azok vagyunk.

-    A barátok beszélnek egymással, Tash, megbíznak egymásban, tanácsot kérnek –nagyot fújt, és a kitérdelt farmerja zsebébe dugta a kezét. – Nézd, én tudom, hogy történtek veled dolgok, mielőtt idejöttél, olyanok, amiket a lelkedben cipelsz, és soha nem beszélsz róluk. úgy vélem, akkor vagyok a barátod, ha nem firtatok semmit.

Ennyire nyilvánvaló lett volna? Natasa csodálkozott. Mindvégig biztos volt benne, hogy a múltját mélyen eltemette, és vele együtt mindent. Zavartan megérintette Annie kezét.

-    Köszönet érte.

Annie egy vállrándítással elhárította, és indult, hogy bezárja a bejárati ajtót. A bolt üres volt, a délután nyüzsgése csak a fülükben visszhangzott tovább.

– Emlékszel még, a válladon sírtam, amikor Don Newman dobott.

Natasa összepréselte száját.

– Nem érdemelte meg, hogy miatta sírjál.

– Nekem jólesett – lépett vissza Annie, és tűnődve elmosolyodott. – Sírnom kellett, meg ordítani és jajgatni, és olykor leinni magam egy kicsit. Teljesen igazad volt mindenben, amikor nagyszerűen és gonoszul mindennek lehordtad őt.

-    Egyszerű volt – idézte fel Natasa. – Az a férfi tényleg kretén volt – tetszett neki, hogy a kis Freedmont fiú sértegetését használhatja.

-    Igen, de iszonyúan jóképű kretén - engedélyezett magának Annie egy kis nosztalgiát. – De mindegy, akkoriban átsegítettél a nehezén, és végül meggyőztem magam, hogy jobb nélküle. Ám te sohasem akartad kisírni magad a vállamon, Tash, mert soha nem hagytad, hogy egyetlen férfi is eljusson odáig – felemelte a kezét és tenyerét kifelé tartotta, mintha a levegőt támasztaná.

Natasa a pultnak támaszkodott, és mulatott Annie-n.

-    Ez mit akar jelenteni?

-    A Nagy Stanislaski Erőtér. Amely biztosan visszaver minden huszonöt és ötven közötti férfit.

Natasa felhúzta egyik szemöldökét. Nem volt benne biztos, hogy mulattatja a dolog. – Most nem tudom, hízelegni vagy sértegetni akarsz!

-    Egyiket sem. – Annie mély levegőt vett, nehogy elkapkodjon valamit – Tash, láttam, hogy úgy söpröd le magadról a férfiakat, mint ahogy az ember lecsap egy szúnyogot. És körülbelül ugyanolyan automatikusan – tette hozzá, hogy Natasa hallgatott. – Nagyon kedvesen és nagyon határozottan csinálod. Soha nem láttam, hogy egyetlen másodpercig foglalkoztatott volna bárki is, akinek egyszer ajtót mutattál. Még bámultalak is érte, mert annyira magabiztos voltál, annyira jól megvoltál magadban. Neked nem kellett szombat esténként szórakozó partner ahhoz, hogy ne érezd magad nyomorultul.

-    Nem voltam én magabiztos – mormolta Natasa. – Csak már nem hiszek a kapcsolatokban.

– Jó, ez eddig rendben – bólintott Annie megfontoltan. – Elfogadom. De ez most más.

-    Mi más? – Natasa a pult mögé került, és számolni kezdte a napi bevételt.

– Látod? Tudod, hogy mondani fogom a nevét, és már ideges vagy.

-     Nem vagyok ideges -- hazudta.

– Ideges, rosszkedvű és szórakozott vagy attól a perctől kezdve, hogy Dr. Kimball néhány hete besétált a boltba. Több mint három év alatt egyszer sem láttam, hogy öt percnél tovább érdekelt volna egy férfi. Ez egészen mostanáig így volt.

-     Nyilván azért, mert egyesek bosszantóbbak, mint az átlag.

– Azért, mert félsz, hogy érdekel.

Natasának nem tetszett, amit hall, de erőszakkal lerázta.

-     Ez is ugyanolyan.

-     Nem, egyáltalán nem – átnyúlt a pultra és megszorította Natasa kezét. – Látod, erőltetlek ehhez a férfihoz. Pedig amennyire ismerem, akár meg is ölhette a feleségét, és ki tudja, nem temette-e a rózsakertbe. Csak azt mondom, addig nem lesz nyugalmad, amíg félsz.

Annie-nak igaza volt, gondolta később Natasa. Az ágya szélén ült, állát a tenyerébe támasztotta. Rossz kedve volt, úgy érezte, szétszórt. És félt. Nem Spence-től, bizonygatta magának. Ő többé egyetlen férfitól sem fél. Azoktól az érzésektől félt, amelyeket Spence felkavart benne. Az elfelejtett, nem kért érzésektől.

Vajon ez azt jelenti, hogy nem lenne már ura az érzéseinek? Nem. Vagy azt, hogy hisztérikusan, logikátlanul cselekszik majd, mert a vágyai visszatolakodtak az életé-be? Nem. Azt talán, hogy bezárkózik a szobájába, hogy ne kelljen férfiakkal találkoznia? Nem, a leghatározottabban nem!

Azért félt, mert még nem vetette alá magát próbának, gondolta. Ma tehát együtt vacsorázik kitartó ostromlójával, hogy bebizonyítsa, erős, és tökéletesen képes ellenállni a múló vonzalomnak, s aztán minden visszatér a normális kerékvágásba.

A szekrény előtt a homlokát ráncolta. Türelmetlen mozdulattal kikapta a strassz-öves, mélykék koktélruhát. Nem mintha neki öltözne. Spence egyáltalán nem számít. Ez az egyik kedvenc ruhája, és alig van alkalma a munkaruhánál egyebet viselni.

Spence pontosan fél nyolckor kopogott az ajtón. Natasa elítélte magát, amiért idegesen az órára nézett. Kétszer is tett már rúzst a szájára, újra meg újra ellenőrizte, mi van a retiküljében, és őszintén kívánta, bárcsak elhalasztotta volna az egészet máskorra.

Úgy viselkedik, mint egy tizenéves, szidta magát. Egy vacsoráról van szó, az első és egyben utolsó vacsoráról ezzel a férfival. És ez is csak egy férfi, tette hozzá, aztán kinyitotta az ajtót.

Egy felháborítóan jóképű férfi.

Lélegzetelállító volt, a haja hátrafésülve, a szemében mosoly bujkált. Soha nem gondolta volna, hogy egy férfi ilyen zsigerekig hatóan szexis lehet öltönyben és nyakkendőben.

– Szia – köszöntötte, s a kezében megint egy szál vörös rózsát tartott.

Natasa majdnem sóhajtott. Mit nem adott volna, ha a füstszínű öltönyben valamivel professzorosabbnak néz ki. Valamit azért engedett, és a virágot az arcához érintette. – Nehogy azt higgye, hogy a rózsák miatt gondoltam meg magamat.

-    Miben is?

-    Abban, hogy elmegyek magával vacsorázni – miután úgy látta, ha a virágot vízbe akarja tenni, nincs más választása, be kell engednie őt, hátralépett az ajtóból.

Spence most már felszabadultan mosolygott, és Natasát tovább bőszítette, hogy lehet valaki egyszerre elbűvölő és fölényesen magabiztos. – Hát akkor mi volt az oka?

-     Az, hogy éhes vagyok – letette a rövid bársonykabátkát a kanapé karfájára. –Vízbe teszem. Ha akar, foglaljon addig helyet.

Jottányit sem enged, gondolta Spence, ahogy utána nézett. De fura módon ettől még érdekesebb – sóhajtotta, és megrázta a fejét. Hihetetlen, ez a nő magára tesz valamit, és neki ellenállhatatlanul hegedűszó és nyáréjszaka jut róla az eszébe.

Mivel úgy vélte, biztonságosabb, ha erről eltereli a gondolatait, a szobát vizsgálgatta. Úgy látszik, kedveli az élénk színeket, állapította meg, ahogy látta a smaragdzöld és pávakék párnák sorát a zafirkék kanapén. Mellette hatalmas réz urna állt, tele selymes pávatollal. Különböző alakú és színű, gyertyák voltak szerte a szobában, melyek vanília és jázmin illatot árasztottak. A sarokban egy polcon könyvek zsúfolódtak, volt köztük a népszerű regényektől a klasszikusokon át, a kezdők lakberendezési tanácsadójáig minden.

Emléktárgyak özöne borított be minden felületet, bekeretezett képek, lepréselt virágok, és rengeteg mesefigura. Volt ott mézeskalács házikó, akkorka, mint a tenyere, egy Robin Hood-ruhás lányka, egy pici szalmaházikóból kikukucskáló malacka, és egy csodaszép nő, aki a kezében parányi üvegcipőt tartott. Hasznos ötletek a vízvezeték-javításhoz, szenvedélyes színek és mesefigurák, tűnődött. Ugyanolyan bizarr, különös kombináció, mint a háziasszony maga.

Hallotta a lépéseit, és megfordult.

– Gyönyörűek ezek a figurák – mutatott az egyikre. – Freddie a boldogságtól kibújna a bőréből, ha látná!

– Köszönöm. A fivérem készíti őket.

-    Készíti? – Spence lenyűgözve vette kezébe a mézeskalács-házikót, hogy jobban megnézze. Fából faragták, csiszolták, és olyan finom aprólékossággal festették, hogy minden egyes nyalóka, medvecukor valódinak látszott. – Hihetetlen! Manapság ritka az ilyen kézimunka.

Minden fenntartása ellenére szívébe lopta magát Spence. Bement hozzá a szobába. – Gyerekkora óta szobrokat farag. Egy nap majd biztos bekerülnek a kiállítótermekbe.

-    Máris ott lenne a helyük.

Spence hangjának őszintesége szíve legérzékenyebb pontját érintette, a családját.

-    Nem olyan könnyű. Fiatal, önfejű és büszke, megtartja inkább az állását, és szögeli a fát, ahelyett, hogy faragná, mert ez pénzt hoz a családnak. De egyszer majd... – A gyűjteményre mosolygott. – Nekem készítette őket, mert rengeteget küszködtem, hogy el tudjam olvasni angolul a meséskönyvet, amit azok közt a holmik közt találtunk, amelyekkel az egyház támogatott minket, amikor New Yorkba jöttünk. Gyönyörűek voltak a képek, és rettenetesen szerettem volna megismerni a hozzájuk tartozó meséket.

Zavarba jött, hogy ennyit mesélt magáról.

– Indulnunk kell.

Spence csak bólintott, és elhatározta, finoman ráveszi, beszéljen még magukról.

-     Fel kellene venni a zakót – felemelte a karfáról a kabátkát. – Hűvösödik már.

Az étterem nem volt nagyon messze, az egyik Potomac folyóra néző, erdővel borított dombon épült. Ha előtte megkérdezik, Natasa szinte pontosan megmondta volna, hogy Spence a csendes, elegáns hátteret, a diszkrét, gyors kiszolgálást választaná. Ivott egy korty bort, és intette magát, engedjen fel, és élvezze az estét.

-   Freddie bejött ma a boltba.

-     Igen, hallottam – mosolyogva felemelte a poharát. – Be akarja göndöríttetni a haját.

Natasa tűnődő arca mosolyra olvadt; ezt igazán magának tulajdoníthatja. – Jaj, de aranyos!

– Könnyű ezt mondani! Még csak most tanultam ki a fortélyát, hogy kell copfot fonni.

Natasa meglepődött, milyen könnyen el tudja képzelni őt, amint türelmesen fonja a selymes, puha fürtöket. – Gyönyörű kislány –. Megjelent előtte a kép, ahogy

Spence ölében a kislánnyal a zongora előtt ült. – A szeme egészen a magáé. – Ne nézzen rám – mormolta Spence, – azt hiszem, most bókolt nekem. Natasa zavarban volt, az étlapért nyúlt.

– Hogy enyhítsem a csapást, két adagot rendelek, behozom az ebédet is.

Nem hazudtolta meg magát, bőségesen rendelt. Úgy gondolta, amíg eszik, e közjáték biztos mederben zajlik. Az előételnél óvatosan az előadások témájára ára terelte a szót. Kellemesen társalogtak a tizenötödik századi zenéről, a négyszólamú harmóniákról, a vándor muzsikusokról. Spence hálás volt Natasa őszinte érdeklődéséért és kíváncsiságáért, de eltökélten személyesebb dolgokról kívánt hallani.

– Meséljen a családjáról!

Natasa szájába csúsztatott egy falat vajjal átitatott rákhúst, és élvezte a pazar, már-már élvetegen pompás ízeket. – Négyen vagyunk testvérek, én vagyok a legidősebb – kezdett bele, s ekkor hirtelen tudatosult benne, hogy Spence – mintha csak szórakozottságból tenné – az ujjaival játszik az asztalon. Elhúzta a kezét.

A manőver mulattatta Spence-t, hogy mosolyát elrejtse, szájához emelte poharát.

-     És természetesen egytől egyig kémek, eltaláltam?

Szemernyi indulat tette fényesebbé a gyertyafényben csillogó szempárt.

-     Természetesen nem.

– Csak azért gondoltam, mert annyira keveset beszél róluk – komoly képpel közelebb hajolt. – Nevesse már el magát, az ég szerelmére!

Natasa szája remegett, végül feladta, és elnevette magát.

– Jaj, ne! – belemártott egy darabka rákot az olvasztott vajba, lassan megforgatta benne. – Két öcsém van, meg egy húgom. A szüleim a mai napig Brooklynban élnek.

-     És maga miért költözött Nyugat-Virginiába?

-     A változatosság kedvéért – felhúzta a vállát. – Miért, maga nem?

– De igen – halvány vonal jelent meg a homlokán, ahogy a lány arcát fürkészte. –Azt mondta, olyan korú lehetett, mint Freddie, amikor az Államokba jöttek. Emlékszik még arra, ami előtte volt?

-     De mennyire – valamiért az volt az érzése, Spence-t inkább a lánya foglalkoztatja, és nem az ő ukrajnai emlékei. – Mindig is hittem, hogy életünk első néhány évének az emlékei a legmaradandóbbak –. Érdeklődő mosollyal közelebb hajolt. –Mondja, ha arra gondol, amikor ötéves volt, maga mire emlékszik?

– Ültük a zongoránál és skálázok – olyan tisztán látta maga előtt, hogy nevetnie kellett. – Érzem a melegházi rózsák illatát, és nézem odakinn a havat az ablakon át. Tülkön ülök, hogy befejezzem-e a gyakorlása, vagy kimenjek a parkba hógolyózni a dadámmal.

-    A dadájával? – ismételte Natasa inkább meglepetten, bár Spence gúnyolódást hallott ki belőle. Natasa tenyerébe támasztotta állát, közelebb hajolt, s arcán ingerlően játszottak a fények. – És végül melyiket tette?

-    Mindkettőt.

– Kötelességtudó gyerek!

Spence végigsimította ujjhegyével a lány csuklóját, Natasa beleborzongott a váratlan érintésbe. Mielőtt elhúzhatta volna a kezét, Spence érezte, hogy lüktet a pulzusa.

-    És maga mire emlékszik öt éves korából?

Natasát bosszantotta, önkéntelen reagálása, és eltökélte, hogy hűvös lesz és tartózkodó.

– Apám hazahozza a tűzifát, és csupa hó a haja, a gallérja. A kisbaba – a kisebbik öcsém – sír. Érzem a kenyér illatát, amelyet anyám sütött. Úgy teszek, mintha aludnék, és hallgatom, mit mond Papa a menekülésről Mamának.

– Félt?

– Nagyon – szeme elhomályosult az emlékektől. Ritkán gondolt vissza azokra az időkre, alkalma is ritkán volt rá. De ha felidézte őket, az emlékek nem voltak elmosódottak, hanem kristálytiszták. – Bizony nagyon. Soha életemben nem fogok annyira félni, mint akkor.

– Elmeséli nekem?

-    Miért?

Spence sötéten fénylő szeme a lány arcára tapadt.

-    Mert szeretném megérteni magát.

Natasa már kezdte volna elterelni a szót. Az emlékek azonban túlságosan élénken tolultak elő, és nem hagyták.

-    Megvártuk a tavaszi, pusztán annyi holmit vittünk magunkkal, amennyi a kezünkben elfért. Senkinek a világon nem beszéltünk róla, csak beszálltunk a vagonba. Papa azt mondta, a Mama nővéréhez utazunk, aki tőlünk nyugatra élt. De azt hiszem, voltak, akik tudták, akik figyelték, amikor gyűrött arccal, szemünkben rettegéssel nekiindultunk. Papa szerzett valahonnan néhány rosszul hamisított papírt, de volt egy térképe is, és remélte, elkerüljük a határőröket.

– És akkor még csak ötéves volt.

-    Már majdnem hat – gondolataiba merülve húzta végig ujját a pohár száján. – Mihail elmúlt négy, Alex pedig mindössze kettő. Éjszakánként, amikor mertünk tüzet gyújtani, körülültük, és Papa mesélt. Szépek voltak azok az esték. Hallgattak őt, és ahogy elaludtunk, a hangja még a fülünkben volt, a tűz füstjét orrunkban éreztük. Átkeltünk a hegyeken Magyarországra. Kilencvenhárom napig tartott.

Spence nehezen tudta elképzelni, noha szinte látta a lány szemében csillogó emlékképeket. Natasa hangja mély volt, megtelt érzelmekkel. Spence látta maga előtt a kicsi lányt, megfogta Natasa kezét, s várta, meséljen még.

-     Apám évekig tervezte. Talán egész életében erről álmodott. Neveket kapott, olyan emberekét, akik segítették a disszidenseket. Háború volt, a hidegháború, de én még túlságosan kicsi voltam hozzá, hogy megértsem. Úgy csempésztek ki minket Magyarországról Ausztriába. Az egyház támogatott, és kihozott Amerikába. Nagyon sokáig rettegtem még, hogy apámért jönnek a rendőrök, és elviszik.

Felocsúdott az emlékekből, zavarta, hogy ennyit beszélt, és meglepődve észlelte, hogy Spence szorosan fogja a kezét.

– Túl sok ez egy gyereknek.

– Emlékszem, amikor az első hot-dogot ettem – mosolyogva újra a pohárhoz nyúlt. Soha de soha nem beszélt még ezekről az időkről. A családjával sem. Most, hogy elmondta a férfinak, kétségbeesetten igyekezett témát váltani. – És arra is, amikor Papa hazahozta az első televíziót. Bizony, nincs olyan gyerekkor, amely felhőtlenül biztonságos lenne, akár dadával, akár anélkül. De felnőttünk. Belőlem üzletasszony lett, magából zeneszerző. Miért nem komponál? – érezte, a férfi keze megfeszül. – Bocsásson meg – tette gyorsan hozzá, – nem lett volna szabad megkérdeznem.

-     Nincs semmi baj – Spence keze újra elernyedt. – Azért nem komponálok, mert nem tudok.

Natasa egy pillanatig habozott, aztán mégis folytatta:

– Ismerem a szerzeményeit. Az a szenvedély nem tud kihunyni az emberből.

– Az utóbbi években egyáltalán nem törődtem vele, mostanában kezd csak foglalkoztatni újra.

– Ne szabad túl sokáig várni.

Amikor látta, Spence mosolyog rajta, türelmetlen, uralkodói gesztussal megrázta a fejét. Ő ragadta meg most Spence kezét.

-     Komolyan gondoltam. Az emberek mindig azt mondják, majd akkor, ha eljön a megfelelő idő, ha a körülmények megfelelően alakulnak. Éveket vesztegetnek el. Ha Papa várt volna, amíg idősebbek leszünk, vagy amíg biztonságosabb lesz az út, még mindig Ukrajnában volnánk. Vannak dolgok, amiket meg kell ragadni, méghozzá két kézzel. Az élet nagyon rövid tud lenni.

Spence a szorításán érezte a sürgetést. S látta szemében a megbánás árnyékát. Tudni akarta mindkettő okát.

– Talán igaza van – mondta lassan, és a lány tenyerét az ajkához emelte. – A várakozás nem mindig jó.

– Későre jár – Natasa kiszabadította a kezét, aztán ökölbe szorítva az ölébe ejtette. Nem segített, szinte égette a karjában felfelé szökő tűz. – Mennünk kellene.

Amikor Spence a lakásajtóhoz kísérte, már nyugodt volt. A rövid autóúton megnevettette őt a férfi Freddie agyafúrt taktikáival, ahogy mindenáron meg akarja barátkoztatni őt a kiscicák gondolatával.

-     Azt hiszem, igen ravasz módszer volt, hogy kivágta az összes cicaképet a képeslapokból, és posztert készített – fordult vissza az ajtóból. – És meglesz az eredménye?

– Nem akarom, hogy baleknak nézzen!

Natasa csak mosolygott rá.

– Az olyan nagy, régi házak, mint a magáé, telente tele vannak egérrel. Egy akkora házhoz tulajdonképpen bölcsebb lenne két cicát kérni JoBeth-től.

-     Ha Freddie ezzel áll elő, tudni fogom, ki biztatta fel rá – Spence az ujjára tekert egy göndör fürtöt Natasa hajából. – És akkor a jövő héten dolgozatot írnak! Natasa felhúzta a szemöldökét.

-     Ez sötét zsarolás, Dr. Kimball.

-     Lefogadhatja.

-     Sebaj, kiválóan megírom a dolgozatot, egyébként erős az érzésem, Freddie, ha akarná, nélkülem is rá tudná beszélni, hogy az egész almot hazavigye.

-     Csak a kis szürkéről lehet szó!

-     Szóval már megnézte őket.

-     Nem is egyszer. Nem akar behívni?

– Nem.

-  Hát jó – átkarolta a lány derekát.

-     Spence...

-    Csak megfogadom a tanácsát – mormolta, és szájával végigpásztázta Natasa állát. – Azt, hogy nem szabad túl sokáig várni – közelebb vonta a lányt, szája a fülcimpáját súrolta. – Megszerzem, amit akarok – finoman megharapta Natasa alsóajkát. –Nem vesztegetem az időt.

Aztán száját a lány ajkára szorította. Érezte rajta még a bor zamatát, és tudta, már ennyitől is megrészegülhet. Az íz pompás volt, telt, mámorító. Mint az ősz arany íze a levegőben, rőzsetüzet, ködfelhőt idéző. Teste mohón hozzásimulva engedelmeskedett.

A szenvedély nem bimbózott, nem suttogott. Olyan erővel tört ki, hogy szinte beleremegett köröttük a levegő.

Féktelenné tette őt. Tudatában sem volt, mit mormol, ajkai végigszántották a lány arcát, és csaptak vissza újra meg újra a szomjas, forró szájra. Egyetlen öleléssel a karjába kapta.

Natasa feje szédült. Bárcsak a bortól lenne, kívánta. De tudta, a férfitól forog körülötte a világ. Akarta őt. Elakadt lélegzettel vetette hátra a fejét, s hagyta, hogy végigcsókolja a nyakát. Bűn, amit érez. Régi félelmek, kételyek kavarogtak fel benne, ürességek tátongtak nyomukban, betöltésre várva. Aztán amikor betöltötte őket a csillámló öröm, félelme még hatalmasabb lett.

– Spence – belemélyesztette ujjait a férfi vállába; küzdött benne a vágy, hogy megállítsa, és a lehetetlen láz, hogy folytassa. – Kérlek, Spence!

Ugyanúgy magánkívül volt, mint a lány, és egy pillanatig a dús hajkoronába temette arcát.

– Történik velem valami felfoghatatlan, valahányszor veled vagyok. Nem tudom megmagyarázni.

Natasa majd belepusztult, annyira szerette volna magához szorítani, de legyőzte a vágyat, s karja erőtlenül visszahullt.

-     Ennek nem szabad folytatódnia.

Spence elhúzódott, de csak annyira, hogy tenyerébe foghassa Natasa arcát. A csípős este és a bennük égő szenvedély ott piroslott arcukon.

-     Nem akarom, de ha akarnám, sem tudnám abbahagyni!

Natasa nem akarta, hogy ellágyítsa a gyöngéd mozdulat, ahogy arcát a tenyerében tartja, és mereven a szemébe nézett.

– Le akarsz feküdni velem.

– Igen – nem tudta, nevessen-e vagy káromkodjon erre a tárgyilagosságra. – Azért ez nem ennyire egyszerű.

-     Lefeküdni valakivel sohasem egyszerű.

Spence szeme összeszűkült.

– Én nem akarok veled lefeküdni.

-     De hisz csak most mondtad..

-     Én szeretkezni akarok veled. És a kettő között nagy különbség van.

-     Csak annyi, hogy én minden romantika nélkül néven nevezem.

Spence szeméből a bosszúság ugyanolyan gyorsan elszállt, ahogy jött.

-   Akkor borzasztóan sajnálom, de csalódást kell okoznom. Ha valaha egyszer majd szeretkezni fogunk, akkor az maga lesz a romantika, az szerelem lesz! – Mielőtt elhúzódhatott volna tőle, megcsókolta. – Ezt ígérem, és meg is fogom tartani.

5. FEJEZET

— Natasa! Natasa, várj!

Natasa kizökkent a nem különösebben épületes gondolataiból, hátranézett, és meglátta Terryt. Az idő hirtelen lehűlt, a föld helyenként deres volt már, s a fiú hatalmas, hosszú sálat tekert a nyakára, hogy meg ne fázzon. Ahogy Terry utána ügetett, a sál lehetetlenül lobogott mögötte. Mire beérte őt, szemüvege hidegtől vöröslő orra hegyén billegett.

-    Szia, Terry!

Egész kifulladt ettől a száz métertől. Borzasztóan remélte, hogy nem tesz rosszat az asztmájának. — Szia. Vár... izé, láttam, hogy te is jössz — majdnem kibökte, hogy vagy húsz perce várta őt.

Mint egy esetlen gyerek, gondolta Natasa, és megigazította a szemüvegét, aztán vékony nyaka köré tekerte a kibomlott sálat. A lihegéstől Terry szemüvege homályos lett.

— Kesztyűt kellene hordanod — veregette meg a fiú vörös kezét, és elindult vele a lépcsőn

Terry meg akart szólalni, de a megilletődéstől csak valami nyávogás jött ki a torkán.

-    Megfáztál? — keresgélni kezdett a retiküljében, végül előhúzott egy papírzsebkendőt.

Terry megköszörülte a torkát.

-    Á, nem! — azért elfogadta a zsebkendőt, és magában megesküdött, élete végéig őrizni fogja. — Csak arra gondoltam, hogy ma este... szóval óra után, persze, csak ha nincs más programod, akkor talán megihatnánk egy csésze kávét. Illetve kettőt — javította ki kétségbeesetten. — Úgy értem te is egyet, meg én is egyet? Ennyit szólt, aztán hamuszínű arccal várt.

Milyen magányos ez a szegény fiú, gondolta Natasa, és rámosolygott.

— Nagyszerű — eltölt majd vele egy órát, ennyit igazán kibír — határozta el, miközben belépett a terembe —, legalább eltereli a gondolatait...

Igen, eltereli a gondolatait erről az emberről, aki itt áll előttük a katedrán — folytatta füstölögve —, aki két héttel ezelőtt majd megfojtotta őt a csókjaival, és most itt hetyeg az orra előtt ezzel a pimasz kis szőkeséggel, aki talán még a húszat sem töltötte be. Morcosan lehuppant a padba, gyorsan maga elé vette a könyvét, és beletemetkezett.

Spence azonnal tudta, ahogy Natasa belépett. Nem kis elégtétellel látta arcán a sértődött féltékenységet, még mielőtt a könyve mögé bújt. Úgy látszik, a sors nem is osztott neki olyan rossz lapot, amikor rázúdította az intézeti és otthoni problémákat, hogy két hétig ki sem látszott belőlük. A vízvezeték kilyukadt, szülői értekezletre kellett mennie, meg kiscserkész-találkozóra, aztán a kari konferencia jött – egyetlen szabad órája sem maradt. De most már egyenesbe kerültek a dolgok. Natasa feje búbját fürkészte. Most majd kárpótolni fogja magát!

A tanári asztal szélére ülve felkérte hallgatóit, vitassák meg a barokk korszak szakrális és világi zenéjének különbségét. Natasa nem akart részt venni benne. Spence nyilván tudta. Mi másért szólította fel szándékosan kétszer is, hogy mondja el a véleményét?

Ó, nagyon okos ember. Egyetlen szemrebbenéssel, egyetlen hangsúllyal sem jelezte, hogy közük lenne egymáshoz. Az osztályban senki a világon föl nem tételezné, hogy ez a sima szájú, ragyogó előadó eszméletlenre csókolta őt, és nem egyszer, nem kétszer, hanem három ízben. Most meg higgadtan a tizenhetedik századi opera fejlődéséről beszél.

Lezseren elegáns volt a szürke gyapjúzakóban, a fekete garbóban, és ura a helyzetnek. És mint mindig, természetesen most is a kezében volt a hallgatóság, abban a gyönyörű kézben, amely olyan kifejezően kísérte, ha mondott valamit. Amikor az egyik hallgató válaszára elmosolyodott, Natasa hallotta, hogy két sorral mögötte a szőke csitri elbűvölten felsóhajt. Mivel ő is közel állt hozzá, gyorsan megkeményítette magát.

Nyilván rajokban veszik körül az epekedő nők. Egy ilyen jóképű férfit, aki így tud beszélni, és így tud csókolni... ez nem is lehet másképp. Az a típus, aki éjfélkor ígéreteket sugdos az egyik nő fülébe, és reggel egy másikhoz bújva fogyasztja el a reggelit az ágyban. Hát nem tiszta szerencse, hogy öt már nem lehet ígéretekkel bolondítani?

Valami nagyon szöget üthetett a gyönyörű fejében, tűnődött Spence. Az egyik pillanatban elvarázsoltan hallgatja, amit mond, mintha az univerzum nagy titkait nyilatkozná ki. A másikban mereven ül, a levegőbe bámul, mint aki azt kívánja, bárcsak valahol egészen máshol lenne. Megesküdve rá, hogy dühös, és ez a düh rá irányul. Hogy miért, az egészen más kérdés. Az utóbbi két hétben valahányszor megpróbált beszélni vele óra után, úgy rohant ki az épületből, mintha kilőtték volna. Ma valamiképpen ki kell fognia rajta.

Az óra véget ért, és Natasa abban a pillanatban felpattant. Spence figyelte, ahogy rámosolyog a mellette ülő férfira. Aztán lehajolt, hogy összeszedje a ceruzákat meg jegyzeteket, amiket a férfi ügyetlenül a földre szórt, amikor felállt.

Mi is a neve? Próbálta felidézni. Maynard. Ez az! Mr. Maynard, aki ott ül számos óráján, és sikerül mindig beleolvadnia a háttérbe. És ebben a pillanatban a jámbor Mr. Maynard ott guggol Natasával szemben, és összeér a térdük.

-     Azt hiszem, sikerült mindet összeszedni – Natasa kedvesen visszalökte

Terry szemüvegét az orrára.

-     Köszönöm.

-     Ne felejtsd itt a sá... – kezdte, aztán felnézett. Valaki megfogta a karját és felsegítette. – Köszönöm, Dr. Klimball.

-     Szeretnék magával beszélni, Natasa.

-     Igazán? – jelentőségteljesen a karját szorító kézre pillantott, aztán felkapta a könyveit és a kabátját. Úgy érezte, megint bábú a sakktáblán, és elhatározta, a követkenő lépést támadással fogja kivédeni. – Nagyon sajnálom, de majd máskor. Randevúm van.

– Randevúja? – Spence lelki szemeivel már látta a szívdöglesztő, izmos, fekete-hajú férfit.

-    Igen az. Elnézést! – lerázta magáról Spence kezét, és egyik karjával belebújt a kabátjába. Mivel a két férfi egyformán megkövülten állta két oldalán, átrakta a könyveket a másik kezébe, és vergődött, hogy megtalálja a kabát másik ujját. – Mehetünk, Terry?

-    Ja, igen, ó, igen, hogyne – zavarodottan meredt Spence-re. – De én várhatok, ha beszélni akarsz előbb Dr. Kimball-lal.

-    Semmi szükség rá – Natasa karon kapta, és az ajtóhoz húzta.

Ó, a nők! – gondolta Spence, és leült egy padba. El kellett ismernie, Hogy soha nem értette őket. És valószínűleg már soha nem is fogja.

– Jesszusom, Tash, nem kellett volna inkább meghallhatnod, mit akart Dr. Kimball?

-    Pontosan tudom, mit akart – sziszegte Natasa, és nagyot taszított a főbejárat ajtaján. A hűvös őszi levegő lehűtötte az arcát. – De ma este nem volt hangulatom megvitatni vele – Amikor Terry megbotlott az egyenetlen járdán, ráeszmélt, hogy még mindig vonszolja magával a szerencsétlent, és lassított egy kicsit. – Különben is, azt mondtad, kávézni fogunk.

– Persze – amikor Natasa rámosolygott, megrángatta a sálját, mintha szorítaná a nyakát.

Bementek a kis vendéglőbe, ahol az asztalok fele üres volt. Az ódon bárpultnál két férfi diskurált a söre mellett. A sarokbab a szerelmesek szinte egymás ölében ültek, és már régen megfeledkeztek az italukról.

Mindig kedvelte ezt a helyet, a tompa világítást, a fekete-fehér James Dean és Marlene Dietrich plakátokat. Nagy, hordozható magnó állta söntés fölött a polcon, amiből régi Chuck Berry szám bömbölt olyan hangerővel, mintha pótolni akarná a hiányzó vendégeket. Natasa érezte, amikor leült, hogy a basszusgitár hangjára, megrezeg a szék.

-    Csak egy kávét, Joe! – szólt oda a pult mögött a férfinak, aztán az asztalra könyökölt. – Hát, hogy s mint vagy? – kérdezte Terryt.

– Megvagyok – nem akart hinni a szemének. Itt ül vele egy asztalnál. Randevúznak. Ő maga mondta a teremben.

Úgy látszik, nógatnia kell. Csak türelem, gondolta, és kibújta kabátjából. A túlfűtött helyiségben még a pulóvere, ujját is fel kellett könyékig húznia.

– Nem emlékszem, mondtad, hogy melyik egyetemre jártál?

-    Michigan, államban diplomáztam - mivel a szemüvege újból bepárásodott, úgy látta, mintha Natasát vékony ködfelhő burkolta volna. – Amikor... khm... hallottam, hogy Dr. Kimball itt fog tanítani, elhatároztam, hogy beiratkozom két évre még az egyetemre.

-    Te Spence... Dr. Kimball miatt jöttél ide?

– Nem akartam elszalasztani az alkalmat. Tavaly elmentem New Yorkba meghallgatni az előadását – Terry felemelte a kezét, és majdnem ledöntötte a cukortartót. –Hihetetlen ember.

— Gondolom, az — mormolta Natasa.

Meghozták a kávét.

-    Hol bujkáltál? — kérdezte a pincér, és barátian megmarkolta a vállát.-     Ebben a hónapban még nem láttalak.

-    Jól megy a bolt. Hogy van Darla?

-    Ő már a múlté — kacsintott rá Joe. — Teljesen a tiéd vagyok.

-    Megjegyzem magamnak — nevetve fordult Terryhez. — Valami baj van - kérdezte, amikor látta, hogy Terry a gallérját húzogatja.

— Nem. Igen, azaz... vele jársz?

-     Vele... mit? — Hogy ne nevessen bele Terry képébe, ivott egy kortyot a kávéból. — Úgy érted, Joe-val járok? Nem — megköszörülte a torkát, és újra kortyolt egyet. — Nem, nem, csak... — kereste a szót, — csak haverok vagyunk.

— Aha — a szóban remény és bizonytalanság remegett. — Csak azért gondoltam, mert ó...

— Ó, csak tréfált — hogy megnyugtassa Terryt, megszorította a kezét. — És veled mi van? Van ott Michiganben barátnőd?

-    Nincs. Nincs senki. Senki a világon — megfordította a kezét, és megragadta Natasa csuklóját.

Ó, te jó ég. Natasának leesett az álla, ahogy rájött, miről van szó. Csak a bolond nem gondolt volna rá, szidta magát, és belenézett Terry rajongó rövidlátó szemébe. Csakis az a bolond, aki annyira beletemetkezik a maga bajába, hogy nem veszi észre, mi folyik az orra előtt. Nagyon óvatosnak kell lennie, nagyon óvatosnak.

-    Terry — kezdett hozzá, — te nagyon aranyos fiú vagy, és...

Csak ennyi kellett, és Terry keze remegni kezdett. Összevissza locsolta kávéval az ingét. Natasa villámgyorsan átült mellé a másik székre. A tartóból kihúzott néhány szalvétát, és próbálta felitatni a foltokat.

-    Tiszta szerencse, hogy itt sohasem elég forró a kávé. Ha most mindjárt beáztatod hideg vízbe, rendbe jön.

Terry magánkívül megragadta Natasa mindkét kezét. A feje közel volt, és a haja illatától megrészegült.

— Szeretlek! — kürtölte ki diadalmasan, és célba vette a szájával, miközben a szemüvege lecsúszott az orráról.

Natasa érezte, hogy remegő, hideg szája az arccsontjához ér. Terry iránti érzései tetemesen megváltoztak, és úgy döntött, nem az óvatosság a legmegfelelőbb módszer. Erős kéz kell, de gyorsan.

-     Nem, nem szeretsz — hangja kemény volt, és elhúzódott, hogy felitassa a kávét az asztalon.

-     Hogy én nem szeretlek? — a lány viselkedése egészen kiborította. Egyáltalán nem hasonlított azokhoz az álomképekhez, amiket naphosszat róla szőtt. Például hogy megmenti öt egy elszabadult teherautó elöl. Vagy a másik, amiben eljátssza neki azt a dalt, amit neki szerzett, és Natasa szenvedélyes zokogással a karjaiba omlik. De meg sem fordult a képzeletében, hogy kávéfoltot fog felitatgatni, és közben nyugodt hangon azt mondja, hogy ő nem szereti.

-     De igenis szeretlek! — újra elkapta a kezét.

– Ez nevetséges – mondta Natasa, és mosolygott hozzá, hogy némiképp enyhítse a hatást. – Kedvelsz, és én is kedvellek téged.

-    Nem, ez több annál. Én...

-    Rendben. És mondd meg, mit szeretsz bennem?

– Gyönyörű vagy! – sikerült kinyögnie, és ahogy az arcába nézett, izgalmában engedett a szorításán. – Te vagy a leggyönyörűbb nő, akit csak láttam.

-    És ez elég? – Natasa kifejtette a kezét a fiúéból, és összekulcsolva megtámasztotta az állát. – Mi lenne, ha azt mondanám, tolvaj vagyok, vagy hogy szeretem elgázolni az apró bundás állatokat? Vagy lehet, hogy volt már három férjem, és mind a hármat megöltem álmában.

– Tash!

Natasa nevetett, és ellenállta kísértésnek, hogy megpaskolja a fiú arcát.

-    Csak azt akarom mondani, nem ismersz eléggé ahhoz, hogy igazán szerelmes legyél belém. Ha az lennél, nem számítana, milyen a külsőm.

– De én... én állandóan rád gondolok.

-    Mert azt mondtad magadnak, milyen jó lenne, ha szerelmes lennél belém –Terry annyira gyászos képet vágott, hogy Natasa megkockáztatta, és megfogta a kezét. – És ez nekem nagyon hízelgő.

-    Ez azt jelenti akkor, hogy nem akarsz velem járni?

-    Most is együtt vagyunk – odatolta a kávéját a fiú elé. – Mint barátok – tette hozzá, mielőtt a fiú szeme újra felcsillan. – Csak a barátod lehetek. Minden máshoz más túl öreg vagyok.

-    Dehogy vagy öreg.

-    Dehogynem – hirtelen százévesnek érezte magát. – Nagyon is az vagyok. Mielőtt megállíthatta volna, Terry hátratolta a székét, és felpattant. – Mennem kell. Natasa szidta magát, és felkapta a fiú sálját. Nincs értelme utána menni. Majd az idő segít. Neki viszont levegőre van szüksége.

A levelek már sárgulni kezdtek, néhány korán lehullott, és sodorta a járdán a szél. Ezeket az estéket szerette a legjobban, de most alig vette észre. Elindult, hogy körbesétálja a várost.

Hazafelé ezer módszer jutott eszébe arra, hogyan kellett volna kezelnie Terry romantikus rajongását. Az ügyetlenségével megsebzett egy érzékeny, sérülékeny lelket. Elkerülhette volna, ha odafigyel arra, ami az orra előtt történt. De teljesen vakká tették öt a saját kéretlen érzései.

Nagyon jól tudta, milyen az, ha az ember mélységesen, reménytelenül szerelmesnek hiszi magát. És tudta, mennyire fáj, ha az, akit szeret, nem viszonozza az érzéseit. Akár kegyetlenül, akár kedvesen utasítják vissza valakinek a szerelmét, a szív megsebződik.

Nagyot sóhajtva végigsimította a zsebében a sálat. Istenem, volt-e ő ennyire bízó, ennyire védtelen valamikor is? Volt, még ennél is sokkal, de sokkal jobban.

Hát legfőbb ideje, gondolta Spence, amikor meglátta, hogy befordul az ösvényre. Láthatóan ezerfelé járnak a gondolatai. Mondjuk a randevúján, döntötte el, és kis híján csikorgatta a fogát. Hát majd gondoskodik róla, hogy legyen valami más gondolkodnivalója, méghozzá rövidesen.

-    Még csak haza sem kísért?

Natasa rémülten megállt, és levegő után kapott. A verandalámpa fényében meglátta Spence-t, aki tornácon ült. Már csak ez hiányzott – gondolta – és fáradtan végigsimította a haját. Terry után azt érezte, mintha elrúgott volna magától egy kölyök-kutyát. Most viszont egy hatalmas, éhes farkassal kell szembenéznie.

-    Mit csinálsz te itt?

-    Megfagyok.

Majdnem elnevette magát. Spence minden lélegzetvétellel fehér felhőt fújt maga elé. A fagyos széltől a hőmérséklet nulla fok körül járhatott. Spence egy óra hosszat ücsörgött a hideg betonon, igazán nem szép tőle, hogy mulattatja a gondolat. Közelebb jött, mire Spence felállt. Szinte már elfelejtette, mennyire magas! – Nem hívtad meg a barátodat egy italra?

– Nem – Natasa elfordította az ajtó gombját. A városban senki nem zárta kulcsra az ajtót. – Ha úgy lett volna, most igen kínosan éreznéd magad.

– Az nem kifejezés!

– Még szerencse, hogy nem bent vártál a lakásban.

– Ha eszembe jut, hogy benyissak – mormogta Spence, – ott vártalak volna. – Akkor jó éjszakát!

-     Várj már egy percet! – Tenyerével az ajtóra csapott, mielőtt Natasa becsukta volna az orra előtt. – Nem azért vártam egy órát a hidegben, hogy kiszellőztessem magam. Beszélni akarok veled.

Volt valami elégtétel ebben az ajtóhúzogatásban.

– Késő van.

-    És egyre később lesz. Ha becsukod az ajtót, addig fogok dörömbölni, amíg minden szomszédod az ablakban lesz.

– Jó, de csak öt percre – mondta Natasa kegyesen, miután úgyis beengedte volna, hogy megmelegedjék. – Adok egy pohár konyakot, aztán mehetsz.

-    Csupa szív vagy, Natasa!

-    Nem – Natasa letette kabátját a kanapéra. – Egyáltalán nem vagyok jószívű.

Minden szó nélkül kiment a konyhába. Amikor bejött, kezében a konyakospoharakkal, Spence a szoba közepén állt, és Terry sálját fogta.

-    Miféle játékot űzöl, Natasa?

Letette a konyakot, és kényelmesen ivott egy kortyot a magáéból.

-    Nem tudom, mire gondolsz.

-    Mi ez a randevúzgatás egy zöldfülű egyetemistával?

Natasa tartása is, hangja is megkeményedett.

-    Semmi közöd hozzá, hogy kivel járok.

-    De van – felelte Spence; rádöbbent, hogy tényleg számít neki.

-    Egyáltalán nincs. És Terry nagyon kedves fiatalember.

-    Fiatal, ez itt a lényeg – Spence félredobta a sálat. – Az már tény, hogy túl fiatal hozzád.

-    Valóban? – Ezt mondta ő is a fiúnak, de az egészen más volt, mint ahogy Spence az arcába vágta. – Azt hiszem, ezt nekem kell eldöntenem.

Ez most rosszul esett, mormogta magában Spence. Volt idő – de mennyire! – amikor úgy ismerték, hogy nem csinál nagy gondot a nőkből. — Talán úgy kellett volna fogalmaznom, te vagy túl öreg hozzá.

-    Ó, így már egészen más — akarata ellenére is látta benne a tréfát. — Valóban sokkal jobban hangzik. Megiszod a konyakot, vagy a képedbe öntsem?

— Köszönöm, inkább megiszom — felvette a poharat, de nem ivott, hanem fordult egyet a szobában. Féltékeny. Nevetséges, de féltékeny erre a félszeg, suta egyetemistára. És közben jókora bolondot csinál magából. — Mi lenne, ha újrakezdeném?

-    Nem tudom, miért kellene újrakezdeni valamit, ami el sem kezdődött. Makacsul rágódott rajta, mint kutya a csonton.

-    Egyszerűen arról van szó, hogy nem a te zsánered.

Natasa újra felfortyant.

-    Te persze tudod, hogy ki az én zsánerem!

Spence feltartotta a kezét.

-    Rendben, csak egyetlen kérdésre válaszolj, mielőtt még kivernéd belőlem a szuszt. Tényleg érdekel téged ez a fiú?

-    Természetesen — alig mondta ki, legszívesebben leharapta volna a nyelvét; lehetetlen dolog, hogy Terryt használja fel akadályként Spence ellen. — Nagyon helyes fiú.

Spence már éppen felengedett volna, amikor újra megpillantotta a sálat a kanapén. — Mit keres ez itt?

-    Megtaláltam neki — a látványtól, ahogy az idétlen, harsány csíkos sála smaragdszínt kanapén hevert, tényleg úgy érezte, mintha a végzet ördögi asszonya lenne. —Elhagyta, amikor összetörtem a szívét. Azt hiszi, szerelmes belém — elkeseredve lehuppant egy székre. — Istenem, menj már el! Nem is tudom, miért beszélek itt veled!

Spence az arcát nézte, és legszívesebben megsimogatta volna a haját. Aztán gyorsan meggondolta magát, és foghegyről válaszolt.

-    Mert ki vagy borulva, és pillanatnyilag csak én vagyok jelen.

— Fejezzük most már be! — Spence leült vele szembe, és Natasa megadta magát. —Nagyon édes volt, és nagyon ideges, nekem meg fogalmam sem volt róla, mit érez, vagy hogy minek hiszi azt, amit érez. Rá kellett volna jönnöm, de egészen addig eszembe se jutott, amíg rá nem locsolta a kávét az ingére, és... ne nevess rajta!

Spence mosolyogva rázta a fejét.

-    Nem, nem nevetek rajta. Hidd el, pontosan tudom, hogy érezhette magát. Vannak nők, akiktől az ember a saját lábában is elbotlik.

Tekintetük összetapadt.

-     Ne csapd a szelet!

-     Azon már régen túl vagyok, Natasa.

Natasa felállt és nyugtalanul tett néhány lépést a szobában.

— Másra tereled a szót.

-    Tényleg?

Natasa jártában ingerülten legyintett.

— Megbántottam az érzéseit. Ha tudtam volna, hogy ez lesz belőle, elejét vehettem volna. Nincs annál szörnyűbb — folytatta szenvedélyesen, — mint szeretni valakit, aki visszautasítja az embert!

-     Nincs – Spence már tudta ezt. És a lány feldúlt pillantásából látta, ő is tudja, mi az. – De te nem hiszed, hogy tényleg szerelmes lenne beléd.

– Ő viszont igen. Kérdem tőle, miért gondolja, hogy szeret, és erre tudod, mit válaszol? – hirtelen visszafordult, s a mozdulattól haja lobogva csapódott a vállára. –Azt mondja, azért, mert gyönyörű vagyok. Ennyi – széttárta a kezét, és újra járkálni kezdett. Spence csak nézte, mozdulatai elbűvölték, és élvezte a zenét, ami az izgatottságtól hangjában zengett. – Amikor ezt mondta, legszívesebben pofonütöttem volna, és megkérdeztem volna: elment az eszed? Ez csak egy arc. Arról, hogy mi van mögötte, hogy mi van a szívemben, fogalmad sincs! De akkora szemekkel bámult, hogy nem volt rá lelkem.

-   Ilyen gátlásaid velem soha nem voltak.

-  De nincs is tágra nyílt, szomorú szemed, nem vagy fiatal gyerek, aki azt hiszi, szerelmes belém.

– Gyerek tényleg nem vagyok már – értett vele egyet Spence, és hátulról átkarolta a vállát. Natasa megmerevedett, de Spence maga felé fordította. – És nemcsak az arcodba vagyok szerelmes. Bár megvallom, nagyon tetszik.

-     Te sem tudsz rólam semmit a világon.

– De igen. Tudom, hogy olyasmit éltél át, amit nekem még elképzelni is nehéz. Tudom, hogy szereted a családodat, és nagyon hiányoznak neked, hogy szereted a gyerekeket, hogy szívből vonzódsz hozzájuk. És összeszedett vagy, csökönyös és szenvedélyes – végigsimította a karját, aztán újra megfogta a vállát, hogy ne tudjon elhúzódni tőle. – És azt is tudom, hogy még nem tudsz erről beszélni. Az elméd éles, tele vagy tudásszomjjal, a szíved jó, és azt kívánod, bárcsak ne szeretnél engem. De szeretsz.

Natasa leengedett szempillája mögé rejtette szemét.

-    Akkor úgy látszik, többet tudsz rólam, mint én rólad.

-    Ezen könnyen segíthetünk.

– Nem tudom, akarom-e. Miért akarnám?

Spence szája finoman ajkához ért, aztán tiltakozását megelőzve elhúzta.

-     Mert van benned valami.

-     Még ha van. is – kezdte. – Ne! – tért ki az újabb csók elől. – Ma este nem vagyok elég erős.

-    Jó módszer rá, hogy bűntudatom legyen, ha erőszakoskodom.

Natasa megborzongott a csalódással vegyes megkönnyebbüléstől, amikor Spence elengedte. – Meghívlak vacsorára – mondta hirtelen elhatározással.

-    Most?

– Holnap. De csak vacsorára – tette hozzá, és azon tűnődött, lehet, hogy már meg is bánta a dolgot? – És csak ha Freddie-t is elhozod.

-    Biztos nagyon örül majd. És én is.

– Jó, akkor holnap hétkor – Natasa a férfi kabátját nyújtotta. – Most már menned kell.

-    Megtanulhatnád, hogy azt mondd, amire gondolsz! – Spence félig nevetve elvette a kabátját. – Csak még egyet.

-    De biztos, hogy csak egyet?

– Aha – visszapördítette a karjába, és hosszan, zsibbasztóan megcsókolta. Pajzánul nézte, ahogy a lány erőtlenül leereszkedett a kanapé karjára, amikor elengedte őt.

-    Jó éjszakát! – mondta, és kilépett az ajtón, aztán nagyot harapott a hideg éjszakai levegőből.

Freddie-t életében először hívták meg felnőttekkel vacsorázni, s türelmetlenül várt, míg apja borotválkozott. Szerette pedig nézni, ahogy a borotva utat vág a fehér habban. Néha egyenesen azt kívánta, bárcsak fiú lenne, és akkor egyszer ő is elkezdhetné ezt a szertartást. Ma viszont úgy gondolta, apja rettenetesen lassú.

– Mikor megyünk már?

Az apja fürdőköpenyben volt még, s a maradék habot öblítette le arcáról.

-    Gondolom, nem ártana, ha előbb nadrágot húznék.

-    És az mikor lesz? - emelte égnek a szemét

Spence felkapta, és megcsiklandozta a nyakát.

– Míg hatvanig számolsz. Te vagy a hunyó.

Már rohant is le a lépcsőn, hogy az előszobában fel-alá járkálva hatvanig számoljon. Az ötödik forduló után leült a lépcső első fokára, és a cipője csatját babrálta.

Kitervelte már jól a dolgot. Apja el fogja venni feleségül Tasht vagy Mrs. Pattersont, mert mind a kettő nagyon csinos, és kedvesen mosolyognak. Aztán akit elvesz, idejön majd, és velük fog élni ebben az új házban. És majd lesz egy kishúga is. Egy kicsit az is megtenné, ha fiú lenne, de azért az nem olyan jó. Aztán mindenki boldog lenne, mert borzasztóan szeretnék egymást mindahányan. És apa megint késő éjszákáig zongorázna.

Amikor hallotta, hogy Spence indul lefelé, felugrott, és szélsebesen szembefordult.

-    Apu, már egy milliomszor hatvanig számoltam!

-    Mert biztos megint kihagytad a harmincasokat – vette Freddie kabátkáját, és feladta rá.

-    Nem is igaz! – legalább is úgy gondolta, most nem tévesztette el. – Azt hittem, sose jössz már.

-    Még nagyon korán van.

– Natasa nem fog megharagudni, ha korábban megyünk.

Natasa éppen a pulóverját húzta magára, és azon töprengett, minek is hívott meg egyáltalán bárkit vacsorára, különösen pedig azt a férfit, aki ellen minden porcikája tiltakozott. Egész nap nem tudott másra figyelni, folyton azon aggódott, jó lesz-e az étel, és vajon a legjobb bort választotta-e hozzá. Most meg már harmadszor öltözik át.

Teljesen kifordultam magamból, grimaszolt a tükörbe. A kényelmes kék pulóver és az egyszerű macskanadrág kicsit helyreállította a nyugalmát. Úgy vélekedett, ha lezser a külseje, akkor ő is úgy érzi majd magát. Hosszú ezüstfüggőt tett a fülébe, sebtiben áthúzta haján a fésűt, aztán sietett vissza a konyhába. Éppen csak megnézte a mártást, amikor kopogtattak.

Az ördögbe is, korán jöttek – gondolta, amíg az ajtóhoz sietett.

Gyönyörűek voltak. Arca mosolyra simult. A látvány, ahogy a kicsi lány kezét szorosan apja kezébe fűzte, egyenesen a szívéig hatolt. Ösztönösen lehajolt, és megpuszilta őt.

– Szervusztok!

-     Köszönöm a meghívást – mondta Freddie, ahogy magában többször elismételte, és apjára nézett, meg van-e elégedve vele.

-     Isten hozott!

-     Aput nem puszilod meg?

Natasa habozott, aztán elkapta Spence évődő pillantását. – De igen –. Szájával megérintette a férfi arcát. – Tudod, Ukrajnában ez így szokás.

-    Igazán örülök ennek a glaznosztynak. Spence még mindig mosolyogva ajkához emelte Natasa kezét.

– Borscs lesz vacsorára? – kíváncsiskodott Freddie.

-    Borscs? – húzta fel a szemöldökét Natasa, és közben segített Freddie-nek kibújni a kabátból.

– Amikor elmondtam Mrs. Pattersonnak, hogy apuval hozzád jövünk vacsorázni, elmagyarázta, hogy így hívják az oroszok a céklalevest – Freddie-nek sikerült lenyelnie, hogy ez elég gusztustalan lehet, ám Natasa átlátott a szitán.

– Borzasztóan sajnálom, de nem azt főztem – mondta komoly arccal. Másik hagyományos ételt eszünk, spagettit, húsgombóccal.

Milyen egyszerű, milyen meglepően egyszerű volt minden! Az öreg kecskelábú asztalnál ettek, az ablak előtt, és beszélgettek, arról, hogyan küszködik Freddie a számtannal, meg a nápolyi operáról, meg még kitudja, mi mindenről. Némi unszolás kellett hozzá, hogy Natasa a családjáról beszéljen. Freddie ugyanis mindent tudni akart arról, milyen az, ha valakinek fiatalabb testvérei vannak.

– Nem veszekedtünk sokat – tűnődött Natasa, míg ölében Freddie-vel a kávéját itta. – De ha igen, mindig én győztem, mert én voltam a legidősebb és a leggaládabb.

-     Nem is vagy galád!

– De, amikor haragszom, az vagyok – Spence-re nézett, és eszébe jutott, amikor azt mondta neki, nem érdemli meg Freddie-t. – Utána persze megbánom.

-     Ha valakik veszekednek, még nem jelenti azt, hogy nem szeretik egymást – mormolta Spence. Megpróbált nem gondolni rá, milyen nagyszerűen, milyen tökéletesen odaillően festett a lánya Natasa ölébe kuporodva. Túl messze ment, túl korai lenne még, intette magát. Korai mind a hármuknak.

Freddie nem volt biztos benne, hogy érti, miről van szó, de hát végtére is csak ötéves. Aztán eszébe jutott, hogy mindjárt hat lesz, és boldogan újságolta: – Most lesz a születésnapom!

-     Tényleg? – csodálkozott Natasa, mint aki igazán meglepődött. – És mikor?

-     Két hét múlva. Eljössz a zsúrra?

– Nagyon szeretnék – míg Freddie elősorolta, mi minden lesz majd, Natasa Spence arcát fürkészte.

Nem okos dolog ilyen nagyon megszeretni a kislányt, intette magát óvatosságra. Különösen akkor, ha a férfi, akihez a kislány tartozik, olyan vágyakat ébresztett benne, amelyekről azt hitte, már régen elfeledkezett. Spence rámosolygott. Bizony, tényleg nem bölcs dolog. Csak hát ellenállhatatlan!

6. FEJEZET

Spence az ajtóból nézte az alvó kislányt.

— Bárányhimlő — ismételte aggódva. — Szegény kicsikém, jó kis születésnapi meglepetés!

Két nap múlva a lánya hatéves lesz, és a doktor szerint tele lesz az egész teste azokkal a pöttyökkel, amelyek most még csak a hasán és a mellén jöttek ki. El fog majd terjedni, figyelmeztette a gyerekorvos.

Freddie soha nem volt még beteg, döbbent rá Spence, míg fáradt szemét dörzsölte. Persze, folyt néha kicsit az orra, de egy kis kanalas orvosságtól egykettőre rendbejött. Beletúrta hajába, Freddie álinában felnyöszörgött, és próbált hűvös helyet keresni a párnán.

Nina telefonja sem segített. Keményen a sarkára kellett állnia, hogy megakadályozza, felszálljon az első gépre, és egy óra múlva ott álljon a küszöbön.

Hagyta, hadd mondja végig, hogy Freddie azért kapta el a bárányhimlőt, mert nyilvános iskolába jár. Butaság, persze, de amikor látta, hogy dobálja magát a kislány az ágyban, és arcán lázrózsák égnek, elviselhetetlen bűntudata támadt.

A józan esze azt mondta, gyerekkorában mindenkinek át kell esnie a bárányhimlőn. A szíve viszont azt diktálta, kell valami módját találnia, hogy elmulassza.

Most érezte először, milyen jó lenne, ha volna mellette valaki. Nem elvenni a terheket, nem a szülői feladatokat átvállalni. Csak ott lenne. Aki megértené, milyen az, ha az ember gyermekét valami bántja. Valaki, akivel az éjszaka közepén megbeszélhetné a gondokat, örömöket, amik nem hagyják aludni.

Amikor erre a valakire gondolt, egyedül Natasát látta maga előtt.

Merész ugrás, figyelmeztette magát, és visszament az ágy mellé. Nem volt benne biztos, ha nekirugaszkodna, lábbal érkezne-e a földre.

Megtörölte Freddie homlokát a nedves kendővel, amit Vera odakészített. A kislány kinyitotta a szemét.

— Apu!

— Tessék, kicsim, itt vagyok.

Freddie szája sírásra görbült.

— Szomjas vagyok.

— Hozok neked valami hideget.

Beteg vagy sem, tudja, hogy kell valamit elérni.

-    Kaphatnék olyan finom csillapítósat?

Spence megpuszilta a pofiját.

-    Hát persze. Milyet hozzak?

– A kéket.

– Hozom – még egy puszit adott. – Mindjárt itt vagyok – félúton volt, amikor a telefon megszólalt, és ugyanabban a pillanatban kopogtak az ajtón. – Az ördögbe, Vera, vegye fel, kérem, a telefont! – Türelmetlenül kivágta az ajtót.

A mosoly, amit Natasa egész este gyakorolt, egy pillanat alatt lehervadt az arcáról. – Elnézést kérek. Rosszkor jöttem.

– Igen – de már nyúlt is érte és behúzta az ajtón. – Várj egy picit. Vera! – ó, rendben van – tette hozzá, amikor látta, hogy a házvezetőnő integet neki. – Freddie kér egy kicsit a kékszínű szirupból.

– Majd elkészítem – Vera karba tette a kezét. – Mrs. Barklay keresi.

-    Mondja meg neki – aztán hogy látta, Vera összeráncolja a száját, és félbehagyta a mondatot. Vera nem szeretett Ninával beszélni. – Rendben van, megyek már.

-    Jobb, ha most elmegyek – szólalt meg Natasa zavartan. – Csak azért jöttem, mert nem voltál ma az órán, és féltem, valami bajod van.

-    Nem nekem, Freddie-nek –. Spence a telefonra nézett, és legszívesebben megfojtotta volna Ninát. – Bárányhimlős.

– Ó, szegény drágám! – Úgy kellett visszatartania magát, hogy ne induljon azonnal fel hozzá. Nem a te gyereked, leckéztette magát. Nem otthon vagy! – Akkor nem is lábatlankodom tovább.

– Borzasztóan sajnálom. Egy kicsit összejöttek a dolgok.

-    Ne mentegetőzz! Remélem, hamarosan meggyógyul. Szólj, ha valamiben segíthetek.

Abban a pillanatban Freddie rekedt, sírós hangon az apját hívta.

Spence tehetetlenül a lépcső felé nézett, s erre a pillantásra Natasa feledte minden józan elhatározását. – Ne menjek fel hozzá egy pillanatra? Ott maradok, amíg elrendezed a telefont.

-     Ne... Akarom mondani, igen – Spence nagyot fújt. Ha most nem beszél Ninával, újra hívogatni fogja. – Nagyon hálás lennék – megragadta a kagylót. – Szervusz, Nina!

Natasa követtea kislány szobájából kiszűrődő fényt. Freddie az ágyban ült, a babái között. Hatalmas könnyek gördültek végig az arcán.

-     Aput akarom – mondta keservesen.

-     Mindjárt itt lesz – aggódó szívvel az ágyra ült, és magához húzta Freddie-t.

-     Rosszul érzem magam.

-     Tudom. Ülj csak fel, és fújd ki az orrod.

Freddie engedelmeskedett, aztán Natasa mellére hajtotta a fejét. Jólesően felsóhajtott, kellemesebb volt, mint apja izmosan kemény, vagy Vera párnás melle.

– Voltam orvosnál, és gyógyszert kaptam, és holnap nem mehetek a őrsgyűlésre sem.

-    Majd elmész máskor, ha már meggyógyultál az orvosságtól.

– Bárányhimlős vagyok – jelentette be szenvedő, de büszke hangon. – És lázam van meg viszket is.

-       Buta dolog a bárányhimlő - finoman a füle mögé simította a kislány haját. -Nem is hiszem, hogy a bárányok megkapják egyáltalán.

Freddie szája egy picit felkunkorodott. - JoBethnek a múlt héten volt, meg Mikey-nek is. Most elmarad a születésnapi zsúr!

-       Majd megtartod később, amikor már mindenki meggyógyult.

-       Apu is ezt mondta - újabb könny gördült ki a szeméből. - De az már pót lesz.

-       Az, de néha a pót még az eredetinél is jobb.

Furcsa, gondolta Freddie, és nézte Natasa fülében a csillanó aranykarikát.

-       Miért?

-       Mert több időd van arra gondolni, milyen jó mulatság lesz. Ringassalak egy kicsit?

-       Én már nagy vagyok hozzá.

-       Én nem - Natasa beburkolta Freddie-t egy takaróba, és a fehér, vesszőből font hintaszékhez ment. Levette róla a plüssfigurákat, és egy kopottra szorongatott nyulat Freddie kezébe nyomott. - Kislány koromban, ha beteg voltam, anyám mindig elringatott a hatalmas, csikorgó hintaszékben, ami az ablaknál állt. Énekelt is hozzá. És akármilyen beteg voltam, jobban lettem tőle.

-       Engem az anyukám soha nem ringatott - fájt a feje, és borzasztó jó lett volna egy kicsit az ujját szopni. De ahhoz igazán nagylány már. - Nem szeretett engem.

-       Az nem úgy van -. Natasa ösztönösen szorosabbra fonta karját a kislány körül.

-       Biztosan vagyok benne, hogy nagyon szeretett.

-       Azt akarta, hogy apu küldjön el engem.

Nem tudta, mit mondjon, ráhajtotta arcát Freddie feje búbjára. Mit lehet erre mondani? Freddie olyan tárgyilagosan közölte, hogy nem lett volna értelme elütni azzal, csak képzelődik. - Mond néha az ember olyat, amit nem gondol komolyan, és aztán később megbánja. Na és, apukád elküldött?

-    Nem.

-       Na látod?

-       Te szeretsz engem?

-       Persze, hogy szeretlek - finoman ringatta a széket. - Nagyon szeretlek téged. A ringatás, a kellemes női illat és hang lecsitította Freddie-t.

-       Neked miért nincsen kislányod?

A mély, néma fájdalom felsajdult. Natasa behunyta a szemét.

-       Talán egyszer majd lesz.

Freddie kis keze Natasa fürtjeivel babrált.

-       Énekelsz nekem, ahogy az anyukád szokott?

-       Jó. Te pedig próbálj meg elaludni.

-       De ne menj el!

-       Nem, egy kicsit még veled maradok.

Spence az ajtóból nézte őket. A tompa fényben szívfájdítóan gyönyörűek voltak, a pici, selymes hajú kislány az aranybarna bőrű, sötét fürtű nő karjában. A hintaszék lassan ringott, s Natasa egy régi ukrán népdalt énekelt, amit talán még gyermekkorában tanult.

Ugyanúgy felkavarta, mint amikor ő tartotta karjában a nőt. Nem akart mást, csak állni, és nézni őket egész éjjel.

Natasa felnézett, s észrevette. Olyan holtfáradtnak látta, hogy mosolyognia kellett.

-    Elaludt.

Spence remélte, attól remeg a lába, hogy az utóbbi huszonnégy órában számtalanszor le-föl rohant a lépcsőn. Engedelmeskedett a gyengeségnek, és leült az ágy szélére. Nézte, a láztól piros kis arcot, amint békésen pihent Natasa karján.

– Úgy mondják, először rosszabbodik, csak aztán kezd gyógyulni.

-    Így van – lágyan megsimogatta Freddie haját. – Mind átestünk rajta gyerekkorunkban. És túléltük, látod.

Spence nagyot sóhajtott.

– Azt hiszem, nagy szamár vagyok.

-    Nem. Nagyon kedves vagy – hintázott tovább, nézte a férfit, és elképzelte, milyen nehéz lehetett neki anyai szeretet nélkül, egyedül nevelgetni egy kisleányt. Tényleg minden dicséretet megérdemel, amiért ez a kislány ilyen boldog, ilyen biztonságban érzi magát, és ennyire nyitott a szeretetre. Megint elmosolyodott.

-    Valahányszor gyerekkorunkban betegek voltunk, de még ma is, apánk riasztotta az orvost, aztán futott a templomba, és gyertyát gyújtott. Végül elmondta a régi cigány ráolvasást, amit még a nagyanyjától tanult. Mondhatni, minden követ megmozgatott.

-    Eddig én csak a doktort riasztottam – mosolyodott el végre Spence. De nem emlékszel véletlenül arra a ráolvasásra?

– Majd elmondom helyetted – karjában Freddie-vel óvatosan felkelt. – Lefektessem?

-    Köszönöm – együtt betakargatták az alvó gyermeket. – Tényleg köszönöm. – Szívesen – a kislányt nézte, és bár könnyedén mosolygott, kezdte sután érezni magát. – Mennem kell. A beteg gyerekek szüleire is ráfér a pihenés.

-    Legalább egy italt hadd ajánljak fel – felemelte a poharat. – Mit szólnál egy korty lázcsillapító sziruphoz?

– Azt hiszem, inkább lemondok róla – megkerülte az ágyat, s az ajtóhoz tartott. –Ha elmúlik a láza, unatkozni fog. Az aztán igazán neked való munka lesz.

-     Jó lenne némi útmutatás – megfogta Natasa kezét, és elindultak lefelé a lépcsőn.

-     Színesek. Vadonatúj színesek. A legegyszerűbb dolgok válnak be a legjobban.

Hogy van az, hogy egy ilyen nőnek nincs egy szekérderéknyi saját gyereke még? – még mielőtt érezte, hogy megkeményedik a kézfogása, tudta, rosszat mondott. Látta hogyan járja át tekintetét a fájdalom. – Bocsáss meg!

-    Nincs miért – elvette a kabátját a lépcsőkorlátról. – Szeretném majd meglátogatni Freddie-t, ha nem zavarok.

Spence elvette a kabátját, és letette újra.

– Ha a kék szirupot nem szereted, mit szólnál egy teához? Jólesne a társaság. – Azt elfogadom.

-     Akkor mindjárt – megfordult, és majdnem beleütközött Verába.

-     Majd én elkészítem – mondta és még egyszer végigmérte Natasát. – A házvezetőnőd komolyan aggódik, hogy kivetettem rád a hálómat.

-     Remélem, nem okozol neki csalódást! – ugratta Spence, és bevezette a zeneszobába.

-     Félek, mindkettőtöknek csalódást okozok – felnevetett, és a zongorához lépett. –De biztos nagyon elfoglalt vagy. Az egyetemen minden lány Dr. Kimballról beszél –Kajánul a férfira nézett. – Nagy nőcsábász vagy, Spence. A közvélemény teljesen megoszlik közted és a focicsapat kapitánya közt.

– Mondhatom, nagyon mulatságos.

– Nem tréfálok. Pedig olyan jó téged zavarba hozni – leült, és végigsimította a billentyűket. – Itt szoktál komponálni?

-    Valamikor igen.

-     Nem teszed jól, hogy nem írsz – leütött néhány billentyűt. – A művészet nemcsak kiváltság, felelősség is – megpróbált lejátszani egy kis dallamot, de aztán türelmetlenül megrázta a fejét. – Nem tudok játszani. Túlságosan öreg voltam már hozzá, amikor megpróbálkoztam vele.

– Ha szeretnéd, megtanítanálak.

– Inkább írj egy dalt – több volt ez kedves bátorításnál. Ma egész este annyira elárvultnak látta. Rámosolygott és kinyújtotta a kezét. – Gyere, játssz velem! Spence felnézett, Vera éppen megjelent a tálcával.

– Tegye csak le oda, Vera. Köszönöm.

-     Szüksége van még valamire?

Spence Natasára tekintett. Igen, lenne még valamire szüksége. Nagyon nagy szüksége lenne rá.

– Köszönöm, nem. Jó éjszakát! – hallgatta a házvezetőnő csoszogó lépteit. – Miért csinálod ezt?

-     Mert szükséged van egy kis nevetésre. Gyere, írj nekem egy dalt! Nem baj, ha nem jó.

Tényleg nevetnie kellett.

– Azt akarod, hogy írjak neked egy rossz dalt?

– Lehet borzasztó rossz is. És amikor majd eljátszod Freddie-nek, befogja a fülét, és kacagni fog.

– Azt hiszem, manapság másra nem is vagyok már képes – azért mulattatta az ötlet, és leült mellé. – De ha megteszem, meg kell esküdnöd, hogy nem mutatod meg a tanítványaimnak.

-     Ünnepélyesen megfogadom.

Játszani kezdett a billentyűkön, s Natasa itt-ott közbeszólt egy ötlettel. Nem is olyan rossz, mint gondoltam, tűnődött Spence, ahogy leütött néhány akkordot. Senki nem mondaná, hogy ragyogó, de van benne valami primitív báj.

– Most hadd próbáljam meg én! – Natasa hátravetette a haját, és megpróbálta lejátszani.

-     Nézd, így – és mint néha a kislányának szokta, rátette a kezét a lány ujjaira. Az érzés azonban merőben más volt. – Nyugodtan – mondta majdnem súgva a fülébe. Bárcsak tudná!

-     Utálok valamit rosszul csinálni – sikerült végre megszólalnia. Érezte kezén a férfi erősujjait, és alig tudott a zenére figyelni

-     Nagyszerűen, megy – a lány illatos, hosszú haja súrolta az arcát.

Ahogy a zongora fölé hajoltak, eszébe se jutott, hogy már évek óta nem játszott a hangszerrel. Ó, hát játszott ő, Beethovent, Gershwint, Mozartot és Bernsteint, de így, a maga kedvére alig. Isten tudja, mikor ült utoljára kedvtelésből a zongorához.

– Nem, nem, ide A-moll kell.

Natasa csökönyösen B-dúr akkordot ütött.

– Nekem így jobban tetszik.

– Egészen más lesz tőle.

-     Erről van szó!

Spence ránevetett.

– Csináljuk együtt?

– Neked jobban megy nélkülem.

– Nem hinném – arca elkomolyodott. – Tényleg nem.

Natasa nem ezt akarta. Azt akarta, hogy vidámabb legyen, a barátja akart lenni. Nem akarta, hogy felkeveredjenek megint az érzelmek, amelyeket bölcsebb lenne elfelejteniük. Mégis ott doboltak benne. Akármilyen erősen is próbálja, nem tud menekülni előlük. Alig érinti meg Spence az arcát, és belül már fáj, már égeti a vágy, már emlékezik...

– Kihűl a tea – de nem húzódott el, nem állt fel onnan. Amikor a férfi odahajolt, hogy megcsókolja, mindössze behunyta a szemét. – Ez nem vezet semmire – mormolta.

– Dehogynem, máris mennyit haladtunk – míg szája gyöngéd játékossággal alig érintette ajkát, kezét erős, birtokló mozdulattal húzta végig a hátán. – Mindig rád gondolok, arra, hogy együtt vagyunk, hogy hozzád érek. Soha életemben nem kívántam még senkit így, mint téged – keze lassan lesiklotta nyakán, a vállán, a karján, végül összekulcsolódtak a billentyűk fölött. – Olyan ez, mint a szomjúság. Állandóan szomjazom rád, Natasa. S amikor így együtt vagyunk, tudom, te is énrám.

Tagadni szerette volna, de a férfi szája mohón kutatta arcát, míg neki is remegett ajka a vágytól. Kellett, hogy így öleljék. Könnyű volt eddig azt tettetnie, nem hiányzik neki, hogy megkívánják. Nem, nem is kellett tettetnie. Mostanáig nem.

Aztán egészen hirtelen, mint amikor felszakad egy ajtó, vagy hirtelen felgyullad a fény, minden megváltozott. Kívánta őt, a vére száguldott, csupán attól, hogy tudta, a férfi is kívánja. Ha egyetlen percig tart is, mondta magában, míg a férfi hajába markolt, és száját kereső ajkához húzta. Ha csak egyetlen percre is...

Érezte az örvényt, amely kitört abban a pillanatban, hogy hozzásimult. Túl gyorsan, túl forrón, túl valóságosan, hogy azt már bírni sem lehet. És túl bódítón ahhoz, hogy ellenálljon.

Mintha ő lenne az első, pedig nem az. Mintha ő lenne, akire várt, pedig nem lesz az. Ahogy Natasa átadta magát a csóknak, forrón kívánta, bárcsak élete újra kezdődhetne, itt és most. Vele!

Több volt ez, mint szenvedély. A lány örvénylő érzelmei szinte elnyelték őt. Kétségbeesés, félelem és mérhetetlen nagylelkűség volt benne, s Spence majd' eszét vesztette tőle. Ezután nem lesz már egyszerű semmi sem. A tudattól valósággal megijedt, énje egyik része próbált volna kibontakozni, átgondolni logikusan. De a lány szájának forró, teljességet kínáló íze vonzotta őt a lánghoz.

-     Várj! – Natasa most először ismerte el gyengeségét, s fejét Spence vállára ejtette. – Ez túl gyors.

– Nem – ujjával fésülte a lány haját. – Így is évekig tartott.

-     Spence! – Próbálta visszanyerni egyensúlyát, kiegyenesedett. – Nem tudom, mi a jó – mondta lassan, s szeme a férfira tapadt.

– Azt hiszem, nem nehéz kitalálni – de amikor a lány felé nyúlt, Natasa hirtelen felállt, és ellépett onnan.

-     Nekem ez nem olyan egyszerű – elbátortalanodva két kézzel hátrasimította haját. – Tudom, talán abból, ahogy viszonzom, nem így látszik. Tudom, ez a férfiaknak egyszerűbb, valahogy személytelenebb.

Spence óvatosan, nagy önuralommal felállt.

– Magyarázd ezt meg nekem!

– Úgy értettem, tudom, a férfiak az ilyen dolgokra könnyen találnak felmentést.

– Felmentést! – ismételte Spence, és a sarkára nehezedett. Hogyan tudja így, egyik pillanatról a másikra elfutnia düh, hiszen alig egy perce még el volt varázsolva? –úgy hangzik, mint valami közönséges törvénysértés.

-     Nem mindig találom meg a legjobb kifejezést – csattant fel Natasa. – Nem vagyok egyetemi tanár. Nyolcéves koromig egyáltalán nem beszéltem angolul.

Spence uralkodott haragján, és a lányt fürkészte. A szeme sötét volt, nem a haragtól, valami mélyebb volt benne. Mereven állt, felszegett fejjel, és nem tudta eldönteni, vajon a büszkeségtől vagy a védekezéstől-e.

– Mi köze van ennek bármihez?

-     Semmi. És minden – zaklatottan kifordulta halba, és felkapta a kabátját. – Gyűlölöm ostobának érezni magamat. Én nem tartozom ide. Nem kellett volna eljönnöm.

-     De itt vagy – megragadta a vállát, olyan erővel, hogy a kabát kiesett Natasa kezéből, és az alsó lépcsőfokra repült. – Akkor miért tetted?

-     Nem tudom. És nem is számít, miért.

Spence haragosan megszorította.

– Miért érzem azt minden alkalommal, hogy két emberrel vagyok? Mi megy végbe a fejedben, Natasa?

-     Akarlak – mondta szenvedélyesen. – És nem akarlak kívánni téged.

– Akarsz engem! – Mielőtt elugrott volna onnan, magához húzta a lányt. Csókja sem higgadt, sem rábeszélő nem volt többé. Csak tartott és tartott, amíg Natasa úgy érezte, nem maradt benne semmi. – Miért rossz ez neked? – mormolta szinte a szájába.

Nem tudott ellenállni neki, végigsimította a férfi arcát, mint aki emlékezetébe akarja vésni minden vonását. – Megvan az oka.

-     Mondd el, mi az!

Natasa megrázta a fejét, elhúzódott, és Spence már nem tartotta vissza.

– Nem akarom, hogy megváltozzon az életem. Ha valami történne köztünk, a tiéd nem, de az enyém megváltozhat.

– Ez megint visszakanyarodik oda, hogy a férfiak és a nők másképp gondolkodnak? – Igen.

Spence eltűnődött rajta, vajon ki lehetett az, aki a szívét összetörte, és nem mosolygott tovább.

-     Ennél én okosabbnak tartalak téged. Amit irántad érzek, az én életemet már alaposan megváltoztatta.

Natasa megijedt, mert szinte kényszerítette, hogy akarjon hinni neki. Az érzések jönnek, aztán elmúlnak.

-     Így van. De nem mindegyik. Mi lenne, ha azt mondanám, szeretlek?

-     Nem hinnék neked – hangja remegett, lehajolt, hogy felvegye a kabátját. – És meg is haragudnék rád.

Akkor talán az lesz a legjobb, ha megvárja, míg hinni tud neki.

– És ha azt mondanám, amíg nem találkoztunk, nem tudtam, hogy magányos vagyok?

Natasa lesütötte a szemét. Ez jobban hatott rá, mint bármilyen szerelmes szó. – Akkor elgondolkoznék rajta.

Spence megérintette a haját.

-    Te mindig mindenen elgondolkozol?

Natasa sokatmondó pillantással nézett rá.

-   Igen.

-       Akkor gondolkozz el rajta. Nem állt szándékomban elcsábítani téged – nem mintha nem gondoltam volna rá elégszer, de nem jutna eszembe, mikor a kislányom odafönn betegen fekszik.

– Nem csábítottál el.

– Máris adsz a hiúságomnak!

Mosolyognia kellett rajta.

-    Nem volt szó csábításról. A csábítás kitervelt rábeszélés. És nem szeretném, ha engem valaki el akarna csábítani.

-    Majd megjegyzem. Különben sem szeretném ezt most darabjaira bontva elemezni, mint a zeneszakosok a Beethoven-hegedűversenyt. Nagyjából ugyanannyira elveszi belőle a romantikát.

Natasa megint elmosolyodott.

– Én nem akarok romantikát.

– Nagy kár – ráadásul nem is igaz, gondolta, mert eszébe jutott, milyen arccal fogadta a rózsát. – Mivel a bárányhimlő egy-két hétig lefoglal majd, lesz egy kis időd. Eljössz hozzánk?

-     Meglátogatom majd Freddie-t – belebújt a kabátjába, aztán megenyhülve hozzátette: – Meg téged.

Így is tett. Eredetileg csak meg akarta nézni Freddie-t, és vigasztalásul átadni neki egy apró ajándékot, mégis majdnem az egész estét ott töltötte, nyugtatgatta a viszkető kiütésektől szenvedő kislányt, és a kimerült, elkeseredett apát. Furcsa módon élvezte, és a következő tíz napban rendszeresen benézett hozzájuk hol az ebédszünetben, hogy felváltsa kicsit a még mindig gyanakvó Verát, hol munka után, hogy Spence-nek legyen egy óra jól megérdemelt pihenője.

Ami pedig a romantikát illeti, egy viszkető kislányt keményítőben füröszteni nem igen minősülhet annak. Mégis, Natasa egyre jobban vonzódott Spence-hez, és egyre inkább beleszeretett a kislányába.

Látta, hogyan próbálta felvidítani születésnapján a boldogtalan kislányt, segített is neki ellátni a két kiscicát, Freddie legkedvesebb születésnapi ajándékát. Ahogy a viszketés csillapult, úgy erősödött az unatkozás. Natasa kiegészítette Spence rohamosan kimerülő mesekészletét.

– Csak még egy mesét, kérlek!

Natasa állig betakarta Freddie-t.

-     Pontosan ezt mondtad három mesével ezelőtt is.

– De te olyan jó meséket mondasz!

-     Hízelgéssel nem tudsz levenni a lábamról. Már régen aludnod kellene – szemével a nagy piros ébresztőóra felé intett.

– A doktor azt mondta, hétfőn már mehetek iskolába. Már nem vagyok fertőző.

-     Akkor most örülsz, hogy találkozhatsz megint a barátaiddal.

-     Többnyire – a kitérő válasz után egy darabig még a takaró szélét babrálta. – Akkor is el fogsz jönni hozzám, ha már nem leszek beteg?

-     Meglehet – lehajolt, és egy maroknyi nyávogó cicát emelt fel a földről. – És persze, hogy meglátogassam Lucyt meg Desit.

-     Meg aput.

Natasa óvatosan megvakarta a kiscica füle tövét.

-    Őt is.

-    Ugye kedveled őt?

– Igen. Nagyon jó tanár.

– Ó is nagyon kedvel téged – Freddie nem tette hozzá, hogy előző este látta őket csókolózni, amikor ott álltak az ágy lábánál, és azt hitték, hogy ő már alszik. Míg nézte őket, furcsa érzése támadt a pocakjában. De aztán elmúlt, és egészen jópofa érzés lett. – Hozzámész feleségül, és ideköltözöl?

– Tekintsem ezt most lánykérésnek? – Natasa megpróbált mosolyogni. – Igazán kedves tőled, hogy szeretnéd, de a papáddal csak barátok vagyunk. Eppen olyan barátok, mint veled.

-     Akkor is barátok lehetnénk, ha ideköltöznél.

A gyerek éppen olyan okos, mint az apja, morfondírozott Natasa.

-     És ha ott maradok a házamban, akkor nem leszünk barátok?

-     Hát de igen... – Duzzadt kis alsóajka lebiggyedt. – De sokkal jobban szeretném, ha itt laknál, mint JoBeth mamája is. Még süteményt is süt.

Natasa hozzáhajolt, az orruk összeért.

– Szóval azért kellek, hogy süteményt süssek.

– Szeretlek téged – Freddie Natasa nyakába csimpaszkodott. – Nagyon jó kislány lennék, ha idejönnél!

Natasa döbbenten magához szorította a kislányt, és ringatni kezdte.

– Édes kicsim! Én is nagyon szeretlek téged.

-     Akkor hát idejössz hozzánk feleségül?

Erre a fogalmazásra Natasa nem tudta, nevessen-e vagy sírjon.

– Nem hinném, hogy a házasság most akármelyikünknek is jót tenne. De a barátod maradok, és eljövök hozzád, mesélek neked.

Freddie nagyot sóhajtott. Tudta, milyen, amikor egy felnőtt el akarja terelni a szót, és kifundálta, hogy most okos lenne kicsit visszakoznia. Különösen akkor, ha már eldöntötte magában. Natasa pontosan olyan, amilyen anyát mindig is szeretett volna. És ráadásul apát is megnevettette. Freddie ünnepélyesen megfogadta, az lesz az egyetlen karácsonyi kívánsága, hogy apja vegye el feleségül Natasát, és legyen egy kishúgocskája.

– Megígéred?

– Ha kell, megesküszöm rá – Natasa jobbról-balról megpuszilta. – De most már menj aludni. Megkeresem aput, hogy jó éjszakát kívánjon neked. Freddie behunyta a szemét, és szája titkos mosolyra kunkorodott.

Natasa kezében a kiscicával lefelé indult. Félretette a havi könyvelést meg a leltárt, hogy eljöhessen. Jócskán belenyúlik majd a munka az éjszakába.

Vigyáznia kell Freddie-vel – és vigyáznia kell magára is. Az egy dolog, hogy valaki megszeret egy gyermeket, az viszont már egészen más, ha a gyermeknek annyira szereti őt, hogy azt kéri, legyen az anyja. Hogyan várhatná tőle, hogy értse, a felnőtteknek vannak néha olyan gondjaik, félelmeik, amelyek miatt lehetetlen az egyszerű megoldást választaniuk?

A ház csendes volt, de a zeneszobában még égett a villany. Letette a cicát, tudta, egyenesen a konyhába nyargal majd. Spence-t ott találta a szobában, a rövid kanapén feküdt, lába lelógott a kartámlán. Elnyűtt pólóban, mezítláb egyáltalán nem látszott zseniális zeneszerzőnek, pláne a zenetudományok egyetemi tanárának. Ráadásul borotválatlan volt. El kellett ismernie, hogy a sötét borosta csak még vonzóbbá tette, mint ahogy összeborzolt, jócskán megnőtt haja is.

Egy díszpárnát gyűrt a feje alá, és mélyen aludt. Natasa tudta, mert Vera engedett annyit a merevségéből, hogy elmondja, Spence két éjszakán keresztül egy szemhunyásnyit sem aludt, amikor a láz meg a viszketés a legrosszabb volt. Tudta azt is, hogyan próbált eleget tenni a tanításnak, és napközben hazaszaladni Freddie-hez. Nem egyszer találta őt nyakig munkában.

Volt idő, amikor elkényeztetett embernek tartotta, aki tehetségét és elismertségét már a születésével megkapta. A tehetségét valóban a sorstól kapta, de minden másért keményen megdolgozott: magáért is, a kislányáért is. Nincs tulajdonság, amit egy férfiban ennél többre tartana.

Kezdek beleszeretni, ismerte be. A mosolyába, a hirtelen haragjába, az odaadásába és a céltudatosságába. Talán, de csak talán, tudnának egymásnak nyújtani valamit. Persze csak óvatosan, minden, ígéret és elkötelezettség nélkül.

A szeretője akart lenni. Ezt soha azelőtt nem akarta még senkivel. Anthonyval is csak úgy alakult, mert levette lábáról, magával sodorta, röpítette a szerelem, aztán lezuhant, és ott maradt összetörve. Spence mellett ez nem történhet meg vele. Tudta, soha semmi nem sebzi már meg olyan mélyen. És lehet, de valóban csak lehet, hogy mellette esélye lenne a boldogságra is.

Nem kellene érte nyúlnia? Vigyázva széthajtotta a kanapé támlájára dobott puha, kék gyapjútakarót, és betakarta. Nagyon hosszú ideje állt már ellen a kísértésnek. Talán eljött az idő, hogy megkockáztassa. Lehajolt, és lágyan megpuszilta a férfi homlokát. Nemcsak az idő jött el. A férfi is.

7. FEJEZET

A fekete macska vészjóslóan felnyávogott. Szélroham tépte fel az ablakot, az ablakszárny hatalmas csattanással kivágódott, és vérfagyasztó, őrült karaj hangzott fel. Mintha valami szivárogni a falon, monoton cseppek verték a betonpadlót, miközben a rabok láncaikat csörgették. Aztán vérfagyasztó sikoly hasított a levegőbe, s hosszú, iszonyú hörgés követte.

-  Pompás melódia - jegyezte meg Annie, és egy fekete gumilabdacsot tömött a szájába.

-  Azokból a lemezekből többet kellett volna rendelni - Natasa egy ijesztő narancssárga parókával egy ártalmatlan kinézetű kitömött plüssmackóból Halloween-szörnyet varázsolt. - Ez az utolsó.

- Holnaptól kezdheted a karácsonyi készülődést - Annie csúcsos fekete süvegét hátratolta a homlokából, elvigyorodott, és kilátszott éktelenül elfeketedett foga. - Jönnek a Freedmont fiúk - összedörzsölte a tenyerét, és kipróbált egy huhogót. - Ha ez a jelmez érne valamit, békává tudnám varázsolni őket.

Ez ugyan nem sikerült, de eladott nekik egy kis művért meg néhány plasztik álsebet. Vajon a kis drágaságok mivel akarják ma meglepni a szomszédokat? - tűnődött Natasa.

- Semmi jóval - Annie elkapta a fejét, hogy kikerüljön egy lecsüngő denevért. - Nem kellene már menned?

- Egy pillanat, és megyek - Natasa húzta az időt, az apadó álarc és műorr készlettel matatott. - A malacorr jobban fogyott. Nem gondoltam volna, hogy ennyi ember akar háziállatnak látszani... Az orra elé tartott egyet. - Lehet, hogy egész évben tartanunk kellene belőle.

Annie észrevette barátnője taktikáját, s összeszorította a száját, nehogy elvigyorogja magát.

- Azért borzasztóan kedves tőled, hogy vállalkoztál rá, segítesz feldíszíteni a házat Freddie vendégségéhez.

- Igazán semmiség - mondta Natasa, s dühítette, hogy annyira ideges. Letette a malacorrot, és egy hatalmas szemüveghez erősített elefántormányt vett a kezébe. - Ha már javasoltam, legyen az elmaradt születésnapi vendégség helyett Halloween-parti, gondoltam, segíthetnék.

-  Hú, és az atya lesz majd a királyfi, hófehér paripán!

- Egyáltalán nem királyfi.— Akkor a gonosz nagy farkas? — Annie nevetve feltartotta a kezét, hogy megbékítse. — Ne haragudj, csak azért csipkedlek, mert úgy látom, mintha elvesztetted volna a bátorságodat.

-     Nem, dehogy — Nagy hazugság, gondolta, és szedegette össze a parti kellékeit. —Tudod, hogy téged is szívesen várnak.

— Meg is vagyok hatódva tőle. De inkább otthon maradok, és őrzöm a házat a kiskamasz banditáktól. És ne aggódj — tette hozzá, Natasa szavai elé vágva — majd bezárok.

— Rendben van. Talán csak azt — Natasa elhallgatott, ahogy az ajtó csilingelve kinyílt. Újabb vevő, gondolta, legalább időt nyer. Amikor észrevette Terryt, nehéz volt megállapítani, melyikük van jobban meglepődve. — Szia!

Terry hatalmasat nyelt, mintha valami a torkán akadt volna, és próbálta kifürkészni, ki van a jelmez alatt. — Te vagy az, Tash?

-     Igen, én — remélve, hogy megbocsátott már neki, rámosolygott és kezet nyújtott. Az órákon elült mellőle egy másik padba, és valahányszor megpróbált odamenni hozzá, futott előle, mintha kilőtték volna. Most csapdába került, és zavartan, bizonytalanul állt. Megérintette Natasa kinyújtott kezét, aztán gyorsan zsebre dugta a magáét.

-     Nem gondoltam volna, hogy itt talállak.

-     Nem? — Natasa oldalra billentette a fejét. — Ez az én boltom — tűnődött, vajon eszébe jut-e Terrynek, hogy megmondta neki, mennyire nem ismeri őt, aztán kedvesebben hozzátette: — Az én üzletem.

— A tiéd? — Körülnézett, nem tudta titkolni, hatott rá a bolt. — Hú! Ez már valami!

— Köszönöm. Vásárolni jöttél, vagy csak nézelődni?

Fülig vörösödött. Mert más dolog csak úgy bemenni egy üzletbe, és egészen más bemenni abba, amelyiknek az a nő a tulajdonosa, akinek szerelmet vallott. — Én... őőő... én csak...

-     Valamit Halloweenre? — segített Natasa. — Az egyetemen ilyenkor nagy bulik vannak.

-       Igen, izé... gondoltam, egyet-kettőt esetleg megnézek. Tudom, butaság, de...

-       A Halloweent itt a Móka-kuckóban borzasztó szigorúan vesszük — mondta Natasa komolyan. Amíg beszélt, a hangszóróból újabb sikoly hallatszott. — No látod?

Terry éktelenül zavarban volt, hogy összerezzent, végre sikerült mosolyt kényszeríteni az arcára.

— Aha, gondoltam, talán ezt a maszkot, vagy ilyesmit. Tudod — nagy, csontos kezét bizonytalan mozdulattal felemelte, aztán zsebre dugta megint.

-     Ijesztőt vagy mókásat szeretnél?

-     Fogalmam... izé, nem is gondolkoztam még rajta.

Natasa megértette, és majdnem megpaskolta az arcát. — Talán lesz valami ötleted, ha körülnézel, mi maradt még. Annie, ez itt a barátom, Terry Maynard. Hegedül.

-     Szia — Annie nézte, ahogy a szemüvege az orrára csúszott, miközben bólintással üdvözölte őt, és csuda aranyosnak találta. — Már nagyon kifogytunk mindenből, de maradt még egy-két csinos darab. Miért nem nézel körül egy kicsit? Segítek választani.

-     Rohannom kell — Natasa kezdte összeszedni a szatyrait, s őszintén remélte, a vásárlás kissé rendbe hozza kőztük a dolgokat. — Mulass jól, Terry!

-     Kösz.

-     Akkor reggel majd találkozunk, Annie.

-     Rendben. Azért ne akard levadászni az összes almát! — Visszanyomta fejébe a csúcsos süveget, és Terryre nevetett. — Szóval te hegedülsz.

— Aha — Terry még egyszer Natasa után nézett. Amikor becsukódott mögötte az ajtó, egy megsajdulta szíve. — Beiratkoztam egy-két másoddiplomásoknak indított kurzusra.

— Pompás. Na és el tudod játszani a szamárindulót?

Natasa azon gondolkodott, hazafut a kocsijáért. A hűvös, tiszta levegőn meggondolta magát. A lombok már rozsdásodni kezdtek. Egy-két hete még sárgában, narancsszínben, vörösben pompáztak, s mostanra mind egyformán megfakult. Száraz, pöndörödő levelek hullottak a járdára, s zörögve törtek össze a talpa alatt.

A legkitartóbb virágok még nyíltak, s fűszeres, de a nyáritól oly nagyon különböző illatuk betöltötte a levegőt. Hűsebb, tisztább, frissebb illat, gondolta Natasa.

Befordult a főútról a sövények, fák mögé rejtett házak közé. A verandákon, teraszokon tőkből faragott lámpák várták vigyorogva, hogy meggyújtsák őket. Itt-ott szalmával kitömött flanelinges, szakadt fanneros bábúk lógtak a lekopaszodott ágakon. Szalmával kitömött boszorkányok és kísértetek ültek a bejáratoknál, hogy megijesszék és megnevettessék az ijesztgetni járó suhancokat.

Ha valaki megkérdezte volna, miért választotta lakhelyül ezt a kisvárost, azt válaszolta volna, ezért. Az emberek itt nem sajnálták rá az időt, hogy kifaragják a töklámpásokat, összeszedjék a régi rongyokat, és, mondjuk, fej nélküli lovast készítsenek belőle. Mielőtt felkel ma a hold, a gyerekek tündérnek, manónak öltözve fogják járni a várost. Tarisznyájuk dagad majd a bolti vagy otthon sütött süteményektől, a felnőttek pedig úgy tesznek, mintha nem ismernék fel a pöttöm koboldokat, bohócokat, démonokat. A gyerekeknek nem kell mástól ijedezniük, csak a maskaráktól.

Az ő kislánya most lenne hétéves.

Egy pillanatra meg kellett állnia, és kezét a gyomrára szorította, amíg a fájdalom és az emlék visszament oda, ahol eddig megbújt. Istenem, hányszor mondta már magának, hogy ami elmúlt, elmúlt! Hányszor fog még ez a múlt előjönni, és belehasítani? Igaz, mostanában ritkábban jött, de még mindig ugyanolyan éles volt, és minden alkalommal váratlanul támadt. Napok, hónapok múlnak el, s aztán egyszer csak előtör, meggyötri, és utána kábult és gyönge lesz, mint aki a falnak ütközött.

Feldübörgött mögötte egy autó. Hatalmasat dudált.

-     Szia, Tash! — kiabálta valaki. Hunyorgott, üdvözlésre emelte a kezét, de fogalma sem volt, ki lehetett a volán mögött.

Ő viszont itt él a jelenben, intette magát, és hunyorogva próbálta tekintetét megint a levelekre összpontosítani. Évekkel ezelőtt eldöntötte, hogy élnie kell, és az egyet-len lehetséges út előre vezet. Mély levegőt vett, és megkönnyebbülve érezte, hogy egyensúlya helyreállt. Ma nincs helye a fájdalomnak. Megígérte egy másik kislánynak a vendégséget, és meg is fogja csinálni. Észrevette, amikor felfelé ment a lépcsőn. Észrevette, Spence már nekilátott a készülődésnek. A verandán két oldalt hatalmas töklámpás állt. Mint a komédia és tragédia jelképei, egyiknek fölfelé, a másiknak lefelé kunkorodott a szája. A korláton fehér lepedő lebegett, olyan alakra formázták, hogy úgy hasson, mint egy repülő kísértet. Az ereszről piros szemű kartondenevérek lógtak. Az ajtó mellett egy öreg hintaszékben iszonyatos alak ült, s tökből faragott vigyorgó tejét az ölében fogta. Az ajtóra életnagyságú boszorkányt ragaszottak, ott volt mellette a gőzölgő üst is.

Natasa a banya szemölcsös orra alatt megkocogtatta az ajtót. Felnevetett, amikor meglátta Spence-t az ajtóban.

- Kapok sütit? - kérdezte, mint a gyerekek.

Spence képtelen volt megszólalni. Egy pillanatig azt hitte, a szeme káprázik! A zenedoboz cigánylánya állt előtte, fülében, csuklóján aranyfüggők, karikák. A nyakán is rengeteg aranylánc, amelyek csak kiemelték karcsúságát. A piros ruha felső része testhez simult, és kivágott volt, a szoknya gazdag loknikban ringott, és a derekáról színes kendők lógtak. A szeme hatalmas volt, a szája telt és piros. Spence szeme másodpercek alatt beitta a látványt.

- Kristálygömböt is hoztam! - nyúlt Natasa a zsebébe, és előhúzott egy kicsi, csillogó üveggömböt. - Ha teszel egy ezüstöt a markomba, belenézek neked! - Egek ura! - nyögte ki végre. - Gyönyörű vagy!

Natasa csak nevetett rajta, és belépett.

- Szemfényvesztés. Ez az este a szemfényvesztésé - gyorsan körüljártatta szemét, s a kristálygolyót visszacsúsztatta a zsebébe. De a cigánylány és az  egész varázslat ott maradt. - Hol van Freddie?

Spence tenyere megizzadt az ajtógombon.

-       Ő... ... -- Egy percig is eltartott, míg agya újra forogni kezdett. - JoBethnél van. Addig akartam elkészülni mindennel, amíg nincs itthon.

- Jó ötlet - végigmérte Spence szürke pólóingét és poros tornacipőjét. - Te ezt a jelmezt fogod viselni?

-     Nem, csak a pókhálókat próbáltam felakasztani.

-     Majd segítek - mosolyogva felkapta a szatyrokat. - Van néhány trükk itt, meg egy kis meglepetés.

-     Nekem mondod? - duruzsolta halkan, karját a dereka köré fonta, és erősen magához szorította. Natasa hátravetette a fejét, szemében és a nyelve hegyén már ott volt a tiltakozás és a harag. Spence azonban megtalálta a száját, és megakadályozta. A szatyrok a földre huppantak, s Natasa felszabadult kezét a férfi hajába túrta.

Nem ezt akarta, ő, nem ezt. De erre volt szüksége. Ajka hívogatóan megnyílt. Hallotta, hogy a férfi vele egyszerre tompán felnyög az örömtől. Helyénvalónak tetszett, pontosan helyénvalónak, hogy a karjában tartja őt az ajtó mögött, és érzi, amint a tisztítószer- és virágillattal keveredő csípős őszi szél beszökik utánuk.

Igazi volt. Érezte, az ízén is érezte, hogy igazi, érezte a hozzásimuló testen, a forró, vágyakozó ajkakon. Ez nem szemfényvesztés. Nem volt illúzió, a színes sálak, a csillogó kösöntyűk ellenére sem. Natasa itt volt vele, és testestül-lelkestül az övé. Mielőtt az éjszaka véget ér, bebizonyítja.

-       Hegedűszót hallok - suttogta, s ajka végigfutott a lány nyakán.

- Spence - hallotta a saját szívverését, a fejében dörömbölt. Küzdött, hogy kijózanodjon, s elhúzódott.-- Mindig olyanba viszel bele, amiről ezerszer megfogadom, hogy nem teszem – Nagy lélegzetet vett, és határozottan a szemébe nézett. – Azért jöttem, hogy segítsek neked elrendezni Freddie vendégségét.

-    Méltánylom is – csendesen betette az ajtót. – Csak éppen méltánylom a szépségedet, a szád ízét és az ölelésedet is.

Nem kellett volna úgy felkavarnia őt annak a tekintetnek. Nem lett volna szabad, akkor sem, ha kristálygömb ide vagy oda, a férfi tekintete elárulta, pontosan tudja, mi fog történni.

– Ez nagyon alkalmatlan pillanat.

Szerette, amikor Natasa hangja felvette azt az uralkodói tónust, ahogy egy cárnő egy muzsikkal beszél.

– Akkor majd találunk rá másikat.

Natasa bőszülten felkapta a csomagokat.

-     Segítek felrakni a pókhálókat, ha megígéred, hogy Freddie apja maradsz, és semmi más.

-     Áll az alku – nem látott más kiutat rá, hogyan élhetné túl az estét húsz jelmezbe öltözött elsős között. És, gondolta, egyszer annak is vége lesz. – Egész idő alatt csak pajtások leszünk.

Ez már tetszett. Az egyik szatyorból előhúzott egy kék-zöldre vert, véres, sebhelyes gumiálarcot. Szakszerű mozdulattal Spence fejére húzta. – Na tessék. Pompásan áll.

Spence megigazgatta, amíg mindkét szemével kilátott a lyukakon, és bolondos vágya támadt, hogy megnézze a tükörben. Vigyorogva panaszkodott: – Meg fogok fulladni alatta.

-     Néhány óráig még biztos kibírod – kezébe nyomta a másik csomagot. Fogd! Időbe telik, míg felépítünk egy kísértetházat.

Két órájukba telt, míg Spence elegáns nappaliját kísértetbarlanggá alakították. A falakra és a mennyezetre fekete és narancsszín krepp-papír került. A sarkokat pókháló lepte. Az egyik sarokban múmia állt, mellén keresztbetett kézzel. Fekete köpönyeges boszorkány csüngött seprőnyélre akasztva a mennyezetről. Vérszomjas képű, gonosz tekintetű Drakula várta a szürkületet, prédára lesve.

-       Nem lesz túl ijesztő? – aggódott Spence, miközben egy tökfejet formáló dobálós játék céltábláját erősítette a falra. – Végül is csak elsősök.

Natasa megérintett az ujjával egy lecsüngő pókot, amitől az sebesen tekerni kezdte a hálót.

– Ez nagyon szelíd. Az öcséim építettek egyszer kísértetházat. Rachelt és engem bekötött szemmel vittek be. Mihail bele tette a kezemet egy tál szőlőszembe, és azt mondta, igazi szemek.

-     Jaj de undorító!

– Igen – emlékezett tovább Natasa csillogó szemmel. – Aztán jött a spagetti. És...

-     Ne is mondd tovább! – szakította félbe Spence. – Tudom, mi következett. Natasa nevetett, s a fülönfüggőjét igazgatta.

– Mindenesetre nagyon jól mulattam, és egyfolytában azt kívántam, bárcsak nekem jutott volna az eszembe. Nagyon csalódottak lennének ma este a gyerekek, ha nem várna rájuk néhány szörnyeteg. Ha már jól kiborzongták magukat a kísértetektől, amit egyébként alig várnak, felkapcsolhatod a villanyt, hogy lássák, nem valódi semmi.

-     Kár, hogy nincs itthon szőlő.

-    Nem baj. Majd ha Freddie nagyobb lesz, megmutatom neked, hogy kell levágott véres kezet fabrikálni egy gumikesztyűből.

– Egy darabig még várnék vele.

-     És mit fognak enni?

-    Vera valóságos hős. Az ördögtojástól kezdve a boszorkánypuncsig minden van –álarcát a feje tetejére húzva végignézett a szobán. Gyönyörűség volt látni munkájuk eredményét, és tudni azt, hogy Natasával együtt teremtették. – Tudod mi kellene még? Egy füstgép.

-    Ez az! – Spence nevető arcát látva ő is nevetni kezdett, és majd elepedt, úgy szerette volna most megcsókolni. – Majd jövőre.

Jól hangzik, állapította meg Spence. Jövőre, meg azután. Valósággal elkábult a tempótól, ahogy gondolatai rohantak, és csak nézte Natasát.

-    Valami baj van?

-     Nem – mosolygott megint. – Minden a legjobb. Sikerünk lesz . Tudod, hogy Freddie rajong érted.

– Igen. – Natasa könnyeden rámosolygott. – Ez kölcsönös.

Aztán a bejárati ajtó becsapódott, és éktelen kiáltást hallottak. Egymásra néztek.

-    Csak emlegetni kellett...

A gyerekek eleinte egyesével, később rajokban érkeztek. Amikor az óra hatot ütött, a szoba tele volt balerinákkal, kalózokkal, szörnyekkel és szuperhősökkel. A kísértetbarlang óriási borzongásokat váltott ki. Senki nem mert egyedül bemenni oda, még akkor sem, ha kétszer, háromszor is voltak már benn. Időnként egy-egy bátor lélek azért belebökött ujjával a múmiába, vagy megérintette a vámpír köpönyegét.

Amikor felkapcsolták a villanyt, csalódott felkiáltással fogadták, de vegyült bele néhány megkönnyebbült sóhajtás is. Freddie lencsibaba jelmezében felszabadultan tépte fel a megkésett születésnapi ajándékokat.

-    Nagyon jó apa vagy – suttogta Natasa.

– Köszönöm – Spence összekulcsolta ujjukat, s fel sem merülhetett már a kérdés, miért olyan természetes, hogy ott állnak ketten, és vigyázzák a lánya születésnapi vendégségét. – Miért mondod?

-    Mert nem egyszer bementél aszpirinért, és mert az arcizmod sem rándult, amikor Mikey a szőnyegedre lötyögtette a puncsot.

– Ez csak azért volt, mert minden erőmre szükség lesz, amikor Vera meglátja majd –Spence elhajolt, nehogy beleütközzön egy tündérkirálynőbe, akit egy vámpír üldözött. A szoba minden sarkából visongás hallatszott, amibe időnként nyögés és csörömpölés keveredett. – Mit gondolsz, meddig bírják még?

-     Ó, sokkal tovább, mint mi.

-     Mindig meg tudsz vigasztalni.

-     Most jöhetnek a játékok. Meg fogsz lepődni, milyen hamar elröpül a két óra.

Igaza volt. Mire összeszámolta, hány nyílvégű boszorkaorrot sikerült beletalálni a vigyorgó tökfejbe, amikor a zenélő szék már csak kedves emlékké halványult, amikor az utolsó alma egyedül himbálózott a madzagon, és az utolsó ruhacsipesz is beletalált a kőműves edénybe, a szülők kezdték lassan összeszedni a kis Frankensteineket és szörnyeket. De a mulatságnak még nem volt vége.

Csoportokban összekapaszkodva tréfás ijesztgetők járták be a szomszédságot, hogy begyűjtsék a nyalókákat és a karamellbe mártott almákat. Még hosszan emlékezni fognak a szeles éjszakára, a falevelek zizegésére, amikor már az utolsó cukorkák is elfogytak.

Majdnem tíz óra volt, amikor Spence-nek sikerült a felajzott és kimerült Freddie-t ágyba dugnia.

— Ez volt a legjobb születésnapom egész életemben — mondta apjának. — Nagyon örülök, hogy megkaptam a bárányhimlőt.

Spence ujjával ledörgölte a narancsszínű szeplőt, amit a lemosó krém a kislány bőrén hagyott.

-     Nem is tudom, én nem mennék ennyire messzire, de őrülök, hogy jól érezted magad.

-     Kaphatok —

-     Szó se lehet róla — puszit nyomott az orrára. — Még egyetlen szem cukor, és kipukkad a hasad!

Freddie kuncogott, de mivel annyira fáradt volt, nem próbálkozott semmiféle praktikával, csak belefúrta fejét a párnájába. Már kavarogtak benne a nap emlékei. — Jövőre én is cigánylány akarok lenni, mint Tash. Jó?

— Hát persze. Aludj most már! Hazakísérem Natasát, de Vera itt van.

-     Ugye, hamarosan elveszed Natasát, hogy mindig velünk lehessen? Spence kinyitotta a száját, aztán becsukta, ahogy Freddie hatalmasat ásított.

-     Vajon honnan veszed ezeket az ötleteket? — dünnyögte.

-     Mennyi idő kell hozzá, hogy az embernek kishúga legyen? — kérdezte, de már aludt is.

Spence megdörzsölte az arcát, hálás volt, hogy lánya elaludt, és nem kellett válaszolnia.

Lent Natasa nekikezdett a rendetlenség felszámolásának. Amikor Spence leért, éppen megállt, hogy a haját lesimítsa. — Ha ekkora felfordulás van, az ember tudja, hogy a vendégek jól érezték magukat — volt valami Spence arcán, amitől összeszűkült a szeme. — Valami baj van?

-     Nem, nem, csak Freddie.

-     Biztos a pocakja fáj — mondta Natasa együttérzéssel.

— Nem, az majd csak holnap fog — Spence félig nevetve űzte el a gondolatot. —Mindig sikerül meglepetést okoznia valamivel. — Hagyd! — mondta Natasának, és elvette tőle a szemeteszsákot. — Ma már rengeteget dolgoztál.

-     Szívesen tettem.

— Tudom.

Mielőtt Spence megfoghatta volna a kezét, Natasa összekulcsolta.

-     Mennem kell. Holnap szombat, a legforgalmasabb napunk.

Spence eltűnődött, milyen lenne, ha egyszerűen csak felsétálnának a hálószobájába.

-     Hazaviszlek.

-     Ne fáradj, tényleg nem kell.

-     De szeretnélek – Natasa tudta, eljött a pillanat. Spence megtette, amire kérte, csak és kizárólag Freddie apja volt, egész este. A vendégség véget ért. De az éjszaka még nem.

– Gyalog menjünk?

Natasa szája sarkában mosoly bujkált, s megfogta a kezét.

-     Igen, jó lenne.

Erősen lehűlt, a szélnek foga volt, és a közelgő telet jelezte. Fagyos, fehér fénnyel a telihold világított. Táncoló árnyékkal felhők suhantak át az égen. A levélzizegésen át a távolból gyermekcsapatok kiáltásait és nevetését hallották.

– Szeretem ezt az időszakot – mondta Natasa csöndesen. – Különösen, ha fúj éjszaka a szél. Érezni a kéményekből kiáradó füst szagát.

A főutcán még mindig kószáltak maskarás gyerekek és egyetemisták. Egy vámpírokkal teli autó haladt el lassan mellettük, hogy a benne ülők kihajolhassanak az ablakon, és huhogással, fogcsikorgatással ijesztgessék a gyalogosokat.

Spence igézte, az autó befordult az egyik sarkon, és utasai még mindig huhogtak.

-    Nem emlékszem, hogy bárhol is ennyire komolyan vették volna a Halloweent. – Várj csak, majd meglátod, mi lesz karácsonykor!

Natasa saját töklámpása a verandán világított, mellette egy jókora, cukorkával félig megtöltött tál. Az ajtón kiírás volt: VIGYÁZZ! CSAK EGYET! MERT KÜLÖNBEN..

Spence a fejét csóválta.

-    Ez tényleg hat? Natasa rápillantotta cédulára. – Ismernek engem. Spence áthajolta korláton, és kivett egyet.

– Kaphatok hozzá egy kis brandyt kísérőnek?

Natasa habozott. Ha beengedi, elkerülhetetlenül ott folytatják, ahol az előző csóknál abbahagyták. De hát már két hónap telt el. Két hónap tűnődés, időhúzás, tettetés. Mindketten tudták, előbb ennek vagy utóbb véget kell érnie.

-    Természetesen – kinyitotta az ajtót és beengedte.

Feszült volt, amikor kiment a konyhába, hogy kitöltse az italt. El kell döntenie, akarja-e vagy sem. De tudta már a választ, régen tudta, sőt, készült is rá. Vajon milyen lesz vele? És ő, vajon ő milyen lesz? Ha most mindenestül nekiadja magát, hogyan tetteti majd aztán, hogy nem akarja többé`? Nem akarhatja többé, emlékeztette magát. Bármilyenek legyenek is az érzései, noha tudta, mélyebbek, mint ahogy meg merte vallani.

Amikor bejött a szobába, Spence megfordult, de nem szólalt meg. Gondolatai zavarosan kavarogtak. Mit akar ő voltaképpen? Natasát, ez világos. De mi az a sok, mi az a kevés, amit el tud fogadni? Biztosan tudta, soha többé nem fog így érezni az életben. És abban is biztos volt, hogy soha nem is akar. Mégis, annyira könnyű volt így éreznie.

-    Köszönöm – elvette a konyakot, és nézte, ahogy Natasa a magáét a szájához veszi. – Tudod, amikor megtartottam életem első előadását, felmentem a pódiumra, és hirtelen kiment minden a fejemből. Egyetlen borzalmas percig nem jutott eszembe egyetlen szó sem abból, amit elterveztem. Most ugyanígy érzem magam.

-    Nem kell mondanod semmit.

-    Nem olyan könnyű, mint gondoltam – megfogta Natasa kezét, és meglepődött; milyen hideg. Ösztönösen ajkához emelte, és megcsókolta a tenyerét. Jó volt tudnia, hogy ő is ugyanolyan feszült. - Nem akarlak megijeszteni.

- Éppen ez ijeszt meg - úgy érezte, szétfeszítik az érzései. - Néha azt mondják, túl sokat gondolkodom. Talán igaz. De csak azért, mert túl sokat érzek. Volt idő...- Elvette a kezét, azt akarta, erős tudjon maradni. - Volt idő - kezdte újra -, amikor hagytam, hogy az érzéseim diktáljanak. Vannak hibák, amikért az embernek élete végéig fizetnie kell.

- Ez nem hiba - Spence letette a poharat, és két kezébe fogta az arcát.

Natasa ujjai átfogták a csuklóját.

- Nem akarom, hogy így legyen! Inkább ne ígérj semmit, mint hogy megszegd! Nincs szükségem a szép szavakra! A szeretőd akarok lenni, de tiszteletet kérek. Szükségem van rá, hogy megértsd.

- Lassan már kezdem. Nagyon szerethetted őt...

Natasa leejtette a kezét, de mielőtt válaszolt, újból megkeményítette magát. - Igen.

Ez fájt, gondolta meglepődve. Nem hitte volna, hogy fenyegetheti bárki is a lány múltjából. Neki is volt már múltja, és bizony ő is megsérült.

-       Engem nem érdekel, ki volt, és egyáltalán nem tartozik rám, mi történt - hazugság, döbbent rá, méghozzá olyan, amelyet előbb vagy utóbb úgyis meg kell oldania. -De nem akarom, hogy amikor velem vagy, rá gondolj.

-       Nem gondolok rá. Legalábbis nem úgy, ahogy érted.

-       Semmilyen módon sem.

Natasa felhúzta a szemöldökét.

-       Nem irányíthatod a gondolataimat, sem semmi egyebemet.

-       Nincs igazad - tehetetlen féltékenységében karjába szorította a lányt. Csókja dühös volt, követelőző, birtokló. És iszonyúan kísértő. Natasa akkora kísértése érzett a megadásra, hogy erővel kibontakozott a karjából.

- Engem így nem lehet magadévá tenni - a hangja az előbbinél is dacosabb volt, mert félt, hogy nincs igaza.

-       Akkor a te szabályaid szerint, Natasa?

-       Igen. Amennyiben megfelelőek.

-       Kinek?

-       Mindkettőnknek - egy pillanatra halántékához szorította a kezét. - Nem szabad dühösnek lennünk - monda csendesebben. - Ne haragudj! - felhúzta a vállát, és mosoly suhant át az arcán. - Félek. Hosszú ideje már nem voltam senkivel - nem akartam senkivel sem lenni.

Spence felkapta a konyakot, és elmerülten nézte, ahogy a pohárban örvénylik.

- Szeretném azt gondolni, hogy barátok vagyunk. Soha nem volt a szeretőm a barátom.

Ő viszont soha nem volt szerelmes a barátjába. Szörnyű, ijesztő beismerés volt, amit hangosan biztosan soha nem mond majd.

-       Barátok vagyunk - kezet nyújtott, és ujjaival átfogta a lány kezét. - A barátok megbíznak egymásban, Natasa.

- Igen.

Spence összekulcsolódó kezüket nézte.

– Miért nem? – abbahagyta, mert az ablak felől zajt hallott, s odanézett. Mielőtt még mozdulhatott volna, Natasa szorítása erősebb lett. Egy pillanat múlva tudta, a lány nem fél, hanem mulat valamin. Ujját a szájához emelte.

-     Azt hiszem, jó, ha az ember jóban van a professzorával – mondta emelt hangon, és intett Spence-nek mondjon valamit.

-     Én... igen örvendek, hogy Freddie is, én is, annyi kedves emberrel megismerkedtünk, amióta ideköltöztünk – Csodálkozva nézte, hogy Natasa közben egy fiókban matat.

-     Szép kis város. Néha, persze, itt is vannak bajok. Nem hallott például, professzor úr, arról a nőről, aki kiszökött a szanatóriumból?

– Miféle szanatóriumból? – Natasa türelmetlen pillantására visszament a szerepébe. – Nem, még nem.

-     A rendőrség nem nagyon szellőzteti a dolgot. Tudják, ebben a térségben kell lennie, és nem akarják, hogy az emberek pánikba essenek – Natasa felkattintotta a zseblámpát, amit az előbb előhúzott, és bólintott, amikor látta, hogy az elem elég erős benne. – Tudja, teljesen örült, és kisgyerekeket rabol el. Különösen a kisfiúkat. Iszonyúan megkínozza őket. Olyan éjszakán, amikor telehold van, előkúszik, rájuk veti magát, egészen csendben, gonoszul. Aztán mielőtt sikoltani tudnának, megszorongatja a torkukat.

Szinte be se fejezte, felrántotta az ablakon a rolót. Az elemlámpát az álla alá tartotta, és arcát az üvegnek nyomva vigyorogni kezdett.

Csak úgy visszhangzott a két sikoly. Valami reccsent, egy kiáltás, és aztán futó léptek zaja. Natasa nevetéstől aléltan az ablakpárkányra dőlt. – A Freedmont fiúk –magyarázta, amikor végre levegőt kapott. – Tavaly Annie ajtaja elé döglött patkányt raktak – Spence az ablakhoz ment, hogy kinézzen. Már csak két árnyékot látott, eszeveszetten futottak keresztül a gyepen.

-    Azt hiszem, most visszakapták.

-    Látnod kellett volna az arcukat – felitatta a könnyeket a szempillájáról. –Nem hiszem, hogy megindul a szívverésük, amíg haza nem érnek.

– Ezt a Halloweent soha nem felejtik el.

-    Minden gyereknek kellene egy ilyen jó kis ijesztés, amire jó darabig emlékezhet. Még mosolygott, és az álla alá szorította a lámpát.

-    Na, mit gondolsz?

-     Most már késő elijeszteni engem innen – elvette a lámpát, és letette. Megragadta a lány kezét, magához vonta. – Ideje kitalálnunk, mennyi benne az illúzió és mennyi a valóság.

Azzal lassan lehúzta a rolettát.

8. FEJEZET

Valóság volt. Fájdalmasan az. Amikor érezte a száját, nem volt kétsége, hogy vágya igaz. Nem számított az idő, a hely. Az lehet illúzió. De a férfi nem. A vágy nem. Erezte, milyen őrülten szökken fel benne, noha ajkuk alig találkozott.

Nem, nem volt egyszerű. Amióta először engedett érzéseinek, és megérintette a férfit, azóta tudta, hogy bánni történjék köztük, az soha nem lesz egyszerű. Pedig azt akarja. Az egyszerű, sima utat, a könnyed megoldást.

De nem vele. Vele már soha többé nem lesz az.

Ma éjjel nincsen múlt, nincsen jövő. Egyetlen pillanat, két ember kezében, akik megragadják és élvezik. Egymáshoz tapadtak, vágyuk egymás vágyából, szerelmük egymás szerelméből táplálkozott. A tompa fény az ajtó mellett sziluettjüket egyetlen árnyékban vetítette a falra. Együtt ringott velük, aztán mozdulatlanná vált.

Amikor Spence a karján ragadta, Natasa tiltakozni próbált. Így nem lehet őt magáévá tenni. Karja azonban elgyöngült. Érezte, milyen mérhetetlenül szereti őt a férfi. Ajkát hálásan, megadóan Spence nyakára szorította. A férfi a karjában vitte a hálószobába, és ő nem tiltakozott, nem tudott.

Csak a hold fénye világított. Átlopakodott puhán a vékony függönyön, ahogy a szerelmes lopakodik át asszonya ablakán. Az ő szerelmese nem beszél. A hallgatása azonban mindent elmondott.

Spence álmaiban pontosan ilyennek képzelte a lányt. Lehetetlennek látszott, mégis elképzelte. A kép tiszta volt, erőteljes. Látta az arcát keretező vad, kusza fürtöket, sötét szemét, erős tekintetét, és bőre csillogó, arany fényét. És álmaiban még ennél is sokkal, de sokkal többet látott.

Natasa érezte, ahogy finoman lebontotta hajóról a kendőt, s hagyta, hogy lebegve a földre hulljon. Nem mozdult. Szemét fogva tartotta a férfi, amíg bontogatta övéről egyik színes kendőt a másik után – zafirt, smaragdot, gyöngyház-szürkét. Natasa mosolygott. A férfi ujja hegyével felemelte válláról a ruhát, ajkát a csupasz bőréhez tapasztotta.

Egy sóhaj, egy remegés. Aztán Natasa nyújtotta a kezét, lélegzetvisszafojtva felhúzta Spence ingét, s átbújtatta rajta a fejét. Tenyere alatt a férfi bőre feszes és sima volt. Ahogy keze hozzáért, érezte az izmok rándulását. Pillantások összefonódott, jól látta, hogy átvillan szemén a szenvedély, és tekintete elsötétül az indulattól.

Le kellett küzdenie az égető vágyat, hogy letépje róla a ruhát – látta a szemében a kihívást, a beleegyezést, a hatalmas vágyat.

Ez igenis szerelem lesz, és mindent megtesz érte, hogy amennyire csak képes rá, megadja neki.

Türelmetlenségét leküzdve gombolta ki végig a lány hátán a ruhát. Natasa ajka mosolyra húzódott, és megcsókolta Spence mellkasát. Aztán lágy kézzel oldotta tovább a férfi öltözetét. Amikor a piros ruha a padlóra csúszott, a férfi magához szorította, és hosszan, gyöngéden csókolta.

Natasa megingott. Színes karikák táncoltak a szeme előtt, valami őrült, soha nem hallott szimfóniára. Karkötői halkan megcsendültek, amikor Spence a szájához emelte kezét. A isihája suhogott, és benne folytatódott az ismeretlen dallam, ahogy a színes alsószoknyák egymás után a földre siklottak.

A lány szépsége Spence minden álomképét meghaladta. Nem volt már rajta más, csak a vékony piros kombiné és a csillogó ékszerek. Gyönyörű volt, elviselhetetlenül gyönyörű. Szemét félig lehunyta, de a fejét felszegte, dacosan, büszkén, ami annyira illett hozzá. Alakja holdfényben úszott.

Natasa lágyan felemelte karját, keresztbe tette, és letolta válláról a keskeny pántot. A finom kelme megrebbent a mellén, egy pillanatig még rásimult, és a földre siklott. Csak az arany csillámlott tovább a bőrén. Egy másodpercig állt, aztán felemelte újra a kezét — és átölelte őt.

- Akarlak — mondta.

Test talált a testre, és a gyönyörbe egyszer-e belejajdultak. Szájuk találkozott, öröm és fájdalom hullámai áramlottak át rajtuk. Vágy kelt a vágyból, és elűzött minden józan észt.

Elkerülhetetlen volt — kúszott át a káoszon a gondolat Natasa fejében, s keze nem tudott betelni a simogatással. Az ilyen őserőre, az ilyen mély vágyra nincs más magyarázat, csak az, hogy elkerülhetetlen volt. Natasa teljes szívével elfogadta ezt a vágyat.

Nem volt már szó türelemről. Annyi megtagadás után olyan elemi volt benne a vágy, mint az éhség. Az ágyra gördültek, Spence keze mohón kereste a forrást, ahol örömöt adhat és kaphat.

Hogyan is tudhatta volna, milyen hatalmas, mindent felemésztő lesz? A lány testének minden porcikája vibrált a várakozástól. íze részegítő volt, mintha forró méz és whisky keveredett volna az ínyén. Bőre harmatos volt, illata telt és mély. És hasított belőle a vágy, mint a frissen élezett penge.

Öröm cikázott át rajta, ahogy a kis, nyughatatlan test hozzátapadt. Vággyal fölé hajolt, hogy felfedezze őt, míg már úgy érezte, hogy teste minden darabkája érzékeli a lányt. Őrült lázában forogni kezdett vele az ágyon, magukra tekerve a lepedőt. Amikor fölé került, látta a lány szenvedélytől izzó szemét. Mindketten kifulladtan, lihegtek, testük ugyanazt akarta...

Soha, soha az életben nem talált, és nem is fog találni nőt, aki ennyire illik hozzá. Mielőtt kérte volna, nyújtotta felé, s még nem is kérdezett, már válaszolt. Életében először tapasztalta, milyen az, ha az ölelésben egyszerre ott a fej, a szív, a lélek és a test.

Natasa nem gondolt semmire és senkire, egyedül csak rá. Ha Spence megérintette, olyan volt, mintha soha, nem ért volna hozzá más. Amikor a nevét mondta, úgy érezte, akkor hallotta először. S amikor szája az övére talált, az volt az első csók, és ő egész életében erre várt.

Szemük találkozott, Spence tekintetében ígéret lángolt, ezt mindketten érezték. Egy pillanatnyi pánikban Natasa megrázta fejét. De aztán, ahogy a férfi mozgott, vele ringott ő is.

– Még egyszer – volt az egyetlen szó, amit Spence mondani tudott, és újra magához húzta őt.

-  Spence!

-  Még egyszer – szája ajkára tapadt, és a félálomból szenvedélyre ébresztette.

Bár mohó volt benne a vágy, az őrület csitult. Felfedezte teste minden kis görbületét, a lágy hajlatokat, a kéjes sóhajt, amit minden érintése kicsalt. Olyan volt, mintha egy ősi istennővel szeretkezne. A hosszú szomjazást követő mohó korty után most lassan, ráérősen csillapította szomját.

Hogyan is képzelhette eddig azt, hogy tudja, milyen, amikor szeret egy férfit, és az viszontszereti őt? Olyan örömök vártak itt rá, amilyeneket a nő, aki volt, soha nem ismerhetett. Bele kellett mártózni, belemerülni, átitatódni vele. Ujjai a férfi hátát szántották, és szívta magába érzékei örömét, a nyelve csiklandását, a foga karmolását, a gyakorlott ujjak játékát. Ezek az örömök eddig ismeretlenek voltak. Új volt mind, és felszabadító.

És amikor a hold magasan járt már, magasra hágott benne a gyönyör.

– Azt hittem, pontosan elképzeltem, milyen lehet veled – Natasa feje a vállán pihent, Spence az ujja hegyével simogatta a karját. Hihetetlenül messze járt a valóságtól.

– Én meg azt hittem, soha nem jutok el veled idáig – Natasa belemosolygott a sötétségbe. – Nagyon tévedtem.

-  Hála Istennek!

- Ne mondj sokat! Holdas éjszakán könnyű sokat mondani – és elhinni is, tette hozzá magában.

Spence ingerült lett, de elharapta a szót, amit mondani akart. Egyszer már elkövette ezt a hibát, túl sokat akart, és túlságosan hamar. Elhatározta, nem ismétlődhet meg vele.

-  Mondhatom, hogy boldog vagyok?

-  Igen.

-  És te, boldog vagy?

Oldalra billentette a fejét, úgy nézte a férfit.

– Igen. Boldogabb, mint amennyire képesnek hittem magam. Veled úgy érzem...

- elmosolyodott. – Úgy érzem, olyan, mint a varázslat.

Ma tényleg varázslat történt.

- Féltem - mormolta. - Féltem tőled, és féltem ettől is - vallotta be. – Nagyon hosszú idő telt el idáig.

– Nekem is hosszú volt - Natasa türelmetlen mozdulatára Spence kezébe fogta az arcát. – Nem voltam nővel mióta, feleségem meghalt, sőt még régebben.

-    Nagyon szeretted őt? Jaj, bocsáss meg – mondta gyorsan, és szorosan behunyta a szemét. – Ezt nem lett volna szabad megkérdeznem

-    De igen – Spence szorosan fogta az arcát. – Szerettem egykor, vagy talán inkább a bennem élő ideált. De ez az ideál eltűnt, jóval a halála előtt.

-    Kérlek, ne! A mai éjszaka nem alkalmas arra, hogy arról beszéljünk, ami volt. Ahogy Natasa felült, Spence is követte, és ujjával átkulcsolta mindkét karját. –Talán igazad van. De vannak dolgok, amikről beszélnem kell neked.

-    Olyan nagyon fontos, ami régen történt?

Spence hallotta hangjából az elkeseredést, és szerette volna, ha tudja az okát. –Azt hiszem, az lehet.

– De most, most van – átfogta ő is a férfi kezét. Ez volt a legnagyobb ígéret, amit ki mert mondani. – Most a barátod és a szeretőd akarok lenni

– Legyél mindkettő, ahogy akarod.

Natasa nyugalmat parancsolt magára.

– Nem akarok más nőkről beszélni, amikor itt fekszem veled az ágyban.

Spence érezte, hogy Natasa támadásra készül. Váratlan mozdulattal kizökkentette öt, közelebb hajolt, és szájával megérintette a homlokát.

-    Jó, akkor meghagyjuk, hogy élhess ezzel az alkalommal.

-    Köszönöm – megsimította Spence haját. – Szeretnék így maradni veled, egész éjszaka – aztán mosolyogva megrázta a fejét. – De nem maradhatsz.

– Tudom – elkapta a kezét, és a szájához húzta. – Freddie-nek lenne néhány fura kérdése, ha nem találna otthon a reggelinél.

-    Nagyon szerencsés kislány.

-    Nem akarlak így itt hagyni.

Natasa elmosolyodott, és megcsókolta – De én megértem. Mindaddig, persze, amíg a másik nő mindössze hatéves.

-    Holnap majd találkozunk – Spence közelebb hajolt, csókja most erősebb volt.

-    Igen – duruzsolta Natasa, aztán átfonta karját a férfi hátán, és magához húzta. –Csak még egyszer!

A bolt végében, a zsúfolt irodában Natasa az íróasztalnál ült. Korán bejött, hogy elvégezze a gyakorlati teendőket. A főkönyv naprakész volt, a megrendelőlapokat már kitöltötte. Alig két hónap volt hátra karácsonyig, meg kellett írnia a rendeléseket. Belekezdett a kirakat tervezésébe, a dekorációba, a kedvezményes vásárra kerülő tárgyak listájába. Nemsokára el kell döntenie, alkalmazzon-e kisegítőt a nagy forgalom idejére.

Most, a délelőtt közepén, míg Annie-é volt kinn a bolt, elővette a tankönyveit. A munka előtt még tanulnia kell, s ő mindkettőt komolyan vette.

A barokk korszakról írnak ma dolgozatot, és meg akarta mutatni tanárának – szeretőjének –, hogy mire képes.

Talán nem lett volna olyan fontos bizonyítani, hogy tud tanulni, és megtartja fejében az ismereteket. De voltak életében olyan időszakok, amiket Spence meg sem értene, amikor nemcsak azt éreztették vele, hogy keveset tud, hanem azt is, hogy butának tartják. A kicsi lány, a maga hibás angoltudásával, vagy a tinédzser, aki többet foglalkozott a tánccal, minta könyvekkel, a táncosnő, aki keményen küzdött, hogy teste elviselje a próbák sérüléseit, a fiatal nő, aki a szívére hallgatott, és nem a fejére.

Ma már egyik sem volt, mégis mindegyik benne élt. Szüksége volt rá, hogy Spence méltányolja az értelmét, hogy egyenlőnek lássa, nemcsak nőnek, akit megkívánt.

Ostobaság. Natasa sóhajtva hátradőlt a széken, és a könyökénél álló vörös rózsa szirmaival játszott. Több mint ostobaság. Spence semmiben sem hasonlít Anthonyra. Talán csak halványan, a külsejében, de ezen kívül a két férfi  tökéletes ellentéte volt egymásnak. Igaz, Anthony táncos volt, Spence meg zeneszerző, de Anthony önző volt, hazug, és a végén gyáva is.

Soha nem ismert Spence-nél nagyvonalúbb, kedvesebb férfit. Őszinte és megértő. Vagy csak a szíve akarja ilyennek látni? De háta szívre nincs garancia, mint a felhúzhatós játékokra. Minden nap, amikor vele volt, egyre mélyebben szerette. Annyira szerelmes belé — gondolta —, hogy voltak rémítő pillanatok, amikor félre akart tenni mindent, és meg akarta mondani, hogy szereti.

Egyszer a szívét, amely akkor még tiszta volt és törékeny, felajánlotta már egy férfinak. Aztán amikor az visszaadta, tele volt sebbel. Hogyan is kockáztathatná meg újra? Még akkor is, ha tudja, ami most van, egészen más, mint ami annak idején azzal a tizenhét éves fiatal lánnyal történt. Így a jó, ahogy van, bizonygatta magának. Végül is két felnőtt emberről van szó, akik örömet találnak egymásban. És különben is, barátok.

Kivette a rózsát a vázából, és végigsimította vele az arcát. Milyen kár, hogy a barátjának csak néhány órája van arra, hogy együtt legyenek. Gondolnia kell a gyerekére, aztán az egyetemi munkára, a sokféle feladatra. Mert amikor ez a barát a szerelmese lett, megtudta, mi a boldogság.

Felrázta magát az álmodozásból, visszatette a rózsát a vázába, és figyelmét újra a tankönyvre összpontosította. Öt perc sem telt el, és csengett a telefon.

-     Jó reggelt kívánok! Móka-kuckó játékbolt.

-     Jó reggelt, üzletasszony!

-     Mama!

-     Talán már arra sincs időd, hogy az édesanyáddal beszélj?

Natasa két kezébe fogta a kagylót, annyira örült az édesanyja hangjának. — Persze, hogy van rá időm. Amennyit csak akarsz!

— Már aggódtam, mert két hete nem telefonálsz.

— Jaj, ne haragudj! — Két hete egyfolytában egy férfi áll figyelme középpontjában. De ezt aligha tudja megmondani az édesanyjának. — Hogy vagytok? Hogy van Papa, és a többiek?

— Papa is, a többiek is jól vannak. Papa fizetésemelést kap.

— Csodálatos!

-     Mihail már nem jár azzal az olasz lánnyal — Nádja ukránul hálát adott érte az Istennek, Natasának nevetnie kellett. — Alex mindig rengeteg lánnyal találkozik. Okos fiú az én Szásám. Rachelnek meg nincs ideje semmire sem a tanuláson kívül. S az én Natasámmal mi van?

-     Natasa jól van. Rendesen eszem, és rengeteget alszom — tette hozzá, mielőtt Nádja  rákérdez.

– Na jó. És a bolt?

– Már majdnem készen vagyunk a karácsonyi készülődéssel, és az idén valószínűleg jobb évet zárok, mint a tavalyi volt.

– Komolyan kérlek, ne küldözgess több pénzt!

– Én meg komolyan kérlek, ne aggódj annyira a gyerekeidért.

Nádja sóhajára Natasa elmosolyodott. Régi vita volt ez köztük.

-    Nagyon csökönyös lány vagy!

-    Mint a mamám.

Ez már igaz, de Nádja most nem kívánta elismerni.

– Majd beszélünk róla még, ha hazajössz Hálaadáskor.

Hálaadás! Hogy felejthette el? A kagylót a nyaka és válla közé fogva gyorsan fellapozta a naptárat. Már nincs is két hét.

-     Nem veszekedhetek az édesanyámmal Hálaadáskor! – Gyorsan feljegyezte, hogy fel kell hívnia a vasútállomást. – De szerdán este sokáig fenn leszek. Én Hozom a bort!

– Te csak magadat hozd!

– Magamat és a bort – Natasa odavetett még egy sort. Nagyon nehéz időszak ez neki, de eddig még sohasem mulasztotta el, hogy az ünnepet otthon töltse. – Boldog vagyok, hogy megint mindnyájan együtt leszünk!

-    Hozhatod a barátodat is.

Régi játék volt köztük, de ez alkalommal – hosszú évek óta először – Natasa gondolkodóba esett. Nem, mondta magában, és megrázta a fejét. Miért akarná Spence a Hálaadást Brooklynban tölteni?

-     Natasa? – Nádja kifinomult ösztöne nyilván megérezte lánya lelki tusáját. –Mondd csak, barátod van?

– Hát persze, rengeteg barátom van.

-    Ne akarj okosabb lenni anyádnál. Ki az?

-     Senki – Aztán égnek emelte szemét, amikor az édesanya záporozni kezdte rá a kérdéseket. – Jól van, jól van. Az egyetemen tanít. Özvegyember – tette hozzá. – Van egy kislánya. Arra gondoltam, lehet, hogy szívesen vennének az ünnepen egy kis társaságot, erről van csak szó.

-     Aha.

-     Ne mondd ilyen jelentőségteljesen azt, hogy aha! Csak a barátom, és nagyon kedvelem a kislányát.

– És mióta ismered?

– Most költöztek ide, a nyáron. Járok az egyik előadására, néha meg a kislány jön be a boltba –. Ez mind igaz, gondolta. Nem minden, de színigaz. Remélte, a hangja könnyed. – Ha lesz rá időm, megkérdezem tőle, nem akar-e eljönni.

-    A kislány elalhat veled meg Rachellel.

– Igen, ha ‑

-  A professzornak meg jó lesz Alex szobája. Alex a díványon is elalszik. – De lehet, hogy már vannak tervei.

– Hát kérdezd meg!

-     Megkérdezem, ha felmerül.

-     Nem, te csak kérdezd meg!

– Igen, mama. Nagyon szeretlek.

Ezen is túl van, gondolta, és helyére tette a kagylót. Látta lelki szemeivel Mamát, ahogy ott álla rozoga telefonasztalkánál, és dörzsöli a kezét.

Vajon mit gondol majd a családjáról? És ők mit gondolnak majd róla? Tetszene neki vajon ez a fajta lármás vendégség? Eszébe jutott az első közös vacsorájuk, az elegáns asztal, a halk, diszkrét kiszolgálás. Egyébként, lehet, hogy vannak is már tervei.

Húsz perccel később a telefon újra megszólalt. Biztosan Mama az, gondolta Natasa, és elárasztja megint kérdésekkel a barátjáról.

-    Jó reggelt kívánok! Móka-kuckó.

-    Natasa!

-     Spence? – gépiesen az órájára nézett. – Miért nem vagy az egyetemen? Beteg vagy?

-     Nem, dehogy. Két előadás között hazajöttem. Körülbelül egy órám van. Át kell jönnöd hozzám.

– Hozzád? – Spence hangja sürgető volt, de nem olyan, mintha katasztrófa történt volna, nem volt benne pánik. – De miért? Miről van szó?

- Ne kérdezz semmit, csak gyere! Nem tudom elmagyarázni. Kérlek! Jó, rendben van. Biztos, hogy nem vagy beteg?

-       Nem - Natasa hallotta a nevetését, és megnyugodott. – Soha életemben nem éreztem magam jobban. Siess, jó?

– Tíz perc – Natasa felkapta a kabátját. Spence hangja olyan különös volt. Nem is tudja. Boldog? Nem, inkább izgatott. Mi tehet egy embert ilyen feldobottá, a délelőtt kellős közepén'? Lehet, hogy mégis beteg? Felhúzta a kesztyűjét, és rohant előre a boltba.

-       Annie, el kell - megállt, hunyorgott, aztán kimeredt szemmel bámulta, hogy Annie jóízűen csókolózik Terry Maynarddel. – Én... bocsánat.

– Ó, Tash, Terry éppen... Szóval csak... - Annie kifújta a hajat a szeméből és ostobán vigyorgott. – Készülsz valahová?

-     Igen, meg kell néznem valakit – ajkába harapott, hogy ne nevesse el magát. –Egy óra múlva itt vagyok. Boldogulsz nélkülem?

-     Persze – Annie lesimította a haját, Terry pedig csak állt mellette, és arca a vörös egyik árnyalatából a másikba váltott. – Csendes a délelőtt. Menj csak, nyugodtan.

Úgy látszik, ma mindenki megőrült. Először a Mama telefonja, aki már tenné is ki Alexet a szobájából egy vadidegen kedvéért. Aztán Spence követeli, hogy siessen hozzájuk megnézni valamit a nap kellős közepén. És most meg Annie a pénztárgépnek dőlve csókolózik, Terryvel.

Kettesével szedte a lépcsőket, egyre inkább meg volt győződve róla, hogy Spence-nek láza van.. Amikor a férfi ajtót nyitott, mielőtt még kopogott volna, már egészen biztos volt benne. A szeme csillog, az arca piros. A pulóvere gyűrött, a nyakkendője -  kibontva lóg.

-    Spence, te...?

Mielőtt befejezhette volna, Spence felkapta, szájon csókolta, és megpörgette. – Azt hittem, sose érsz ide!

– Olyan gyorsan jöttem, ahogy csak tudtam – ösztönös mozdulattal Spence homlokára tette a kezét. Spence úgy nézett rá, hogy le kellett sütnie a szemét. – Nem, ez nem láz, állapította meg. Legalábbis nem olyan, amihez orvosi segítség kell. – Ha ezért kellett csak végigrohannom az utat, én megverlek!

– Hogy ezért... nem, dehogy – felelte nevetve –, bár csodálatos ötlet. – és csókolta újra, egészen addig, amíg Natasa végül teljesen egyetértett vele. – Kedvem lenne órákig, napokig, hetekig szerelmeskedni veled.

– Esetleg hiányolnának az egyetemen – dünnyögte Natasa. Aztán megkeményítette magát, és hátralépett. – Izgatott volt a hangod. Megnyerted a főnyeremény?

-    Még annál is jobb. Gyere! – Eszébe jutott az ajtó, becsapta, aztán húzta őt a zeneszobába. – Ne mondj semmit, csak ülj le.

Natasa engedelmeskedett, de amikor Spence a zongorához ment, újra felpattant. –Spence, én nagyon szeretem a hangversenyt, de...

-    Ne beszélj most! – mondta türelmetlenül. – Csak hallgasd!

És játszani kezdett.

Percekig tartott, míg rájött, hogy ezt a zenét még nem hallhatta sehol. Ezt nem írta senki más. Remegés fogta el. Szorosan összekulcsolta ölében a kezét.

Szenvedély. Minden egyes hangból szárnyalt, zokogott, áradt a szenvedély. Csak nézte Spence szemében a lázas csillogást, kecsesen sikló ujjait a billentyűkőn. A szépsége magával ragadta, szívéig ért, a lelkébe hatolt. Hogy lehet az, hogy az ő érzéseit, a legtitkosabb érzéseit tudta belevarázsolnia hangokba?

Ahogy a tempó fokozódott, úgy lett egyre szaporább a szívverése is. Nem tudott volna most megszólalni, hisz lélegezni is alig bírt. A zene most szomorú lett és erős. És élt. Ahogy a hangok hatása alatt szinte megsemmisült, becsukta a szemét, és észre sem vette, hogy könnyei az arcát mossák.

Amikor véget ért, mozdulatlanul ült tovább.

– Nem is kell kérdenem, mit gondolsz – mondta halkan Spence. Látom. Natasa csak nemet intett. Elhagyták ót a szavak. Erre nincsenek is szavak.

– Mikor?

– Most, ezekben a napokban az érzelmek, melyeket a zenébe öntött, most áradva visszatértek. Felállt, Natasához lépett, és felemelte a székről. Amikor kezük összekulcsolódott, Natasa érezni vélte még ujjaiban az erőt, amely belőle a zenébe áradt. – Visszajött! – Spence szájához emelte a kezét. – Először ijesztő volt. Hallottam belül, a fejemben, ahogy régen szoktam. Olyan, mintha az ember feje a mennyországgal lenne összekapcsolva. Ezt nem tudom elmagyarázni.

-    Nem is kell. Hallottam.

Megértette, gondolta Spence. Érezte, hogy így lesz.

-    Először azt hitterv, csak ábránd, és hogy ha leülök oda... – a zongorára nézett –, akkor majd eltűnik. De nem tűnt el! Áradt tovább. Úristen! Ez olyan, mintha az embernek visszaadják a kezét, vagy a látását!

– Mindig is benned volt – Natasa megérintette az arcát. – Ott szunnyadt benned!

– Nem! Te hoztad vissza nekem. Mondtam neked, hogy megváltozott az életem, amikor veled találkoztam. Nem is sejtettem még, hogy mennyire. Ez tőled ered, Natasa!

-    Nem, nagyon is tőled –. Átkarolta és megcsókolta. – És ez csak a kezdet.

-     Igen – végighúzta kezét Natasa hajón, olyan erővel, hogy arca az övéhez billent. – Csak a kezdet – amikor Natasa távolodni próbált, szorítása csak erősebb lett. –Ha hallottad, ha megértetted, akkor tudod, mit érzek. És te tudod.

-     Spence, nem lenne jó most bármit mondanod. Elborítottak az érzelmek a zenétől, és könnyen összekeveredhetnek benned más dolgokkal.

-     Ez butaság. Nem akarod hallani, hogy szeretlek téged'?

– Nem – pánik fogta el. – Nem, semmiképpen. Ha számítok neked valamit, akkor most nem mondod.

– Milyen pokoli helyzetet tudtál megint kitalálni!

-    Sajnálom. Azt akarom, hogy boldog légy. És amíg így állnak a dolgok...

-    És mennyi ideig fognak még így állni a dolgok?

-    Nem tudom. De nem adhatom neked vissza a szavakat, amiket most nekem akarsz adni. Még ha érzem őket, akkor sem – a szemébe nézett. – Bárcsak tudnám!

-    Tehát még mindig a riválisommal kell küzdenem?

-    Nem – gyorsan megfogta a kezét. – Egyáltalán nem. Amit... amit akkor éreztem, csak álmodozás volt, lányos ábránd. Ez valódi. És én nem vagyok elég erős, hogy megtartsam.

Vagy túlságosan is erős vagy ahhoz, hogy engedj neki, gondolta Spence. Pedig mennyire fáj neked. Talán, mert annyira kívánta őt, türelmetlen sürgetése inkább elszakította, mint összekötötte őket.

– Akkor nem mondom neked, hogy szeretlek! – Megcsókolta a homlokát. – És azt sem, hogy nagyon nagy szükségem van rád – lágyan megcsókolta a száját. – Nem, még nem mondom – ujjait szorosan körülfonta Natasa kezén. – De eljön az idő, amikor mondani       fogom. Amikor majd meghallgatod és válaszolsz rá.

– Egészen úgy hangzik már, mint a fenyegetés.

– Nem. Ez csak ígéret, amit te nem akarsz hallani - két oldalról könnyedén megpuszilta, és ez a könnyedség Natasát egészen megzavarta. – Vissza kell mennem.

-    Tudom, nekem is –. felkapta a kesztyűjét, de aztán csak egyik kezéből a másikba rakta. – Spence, nekem nagyon sokat jelentett, hogy meg akartad ezt osztani vetem. Tudom, milyen az, ha az ember elveszít valamit önmagából. És borzasztóan őrülők, hogy ezt megünnepelted velem.

-    Még el sem kezdtük az ünneplést! Gyere vissza, vacsorázz velem! Natasa elmosolyodott.

-    Nagyon jó lesz.

Nem nagyon szokott pezsgőt venni, de úgy gondolta, most ezt illik. Nem csak, hogy illik, jár nekik. A zene olyan ajándék volt, amelyet egész életében őrizni fog. Talán tényleg szereti őt. Ha hinni tudna benne, ha adhatna magának egy kis időt, hogy a hite megerősödjön. Mert ez tartotta vissza őt, jobban, mint a saját félelmei. Mindkettőjüknek időre van szüksége. De a mai este az ünneplésé.

Bekopogott, és megpróbált öntudatosan rámosolyogni Verára.

-    Jó estét kívánok!

-    Kisasszony! -- Vera ezzel a semmitmondó üdvözléssel nyitott ajtót. Gondja volt rá, hogy megtartsa magának, amit Natasáról gondol. Való igaz, a nő a senort boldoggá teszi, és úgy látszik, mintha tényleg nagyon kedvelné Freddie-t. De több mint három évig ő volt egyedül mellette, és nem mindegy, hogy ezt kivel osztja meg. -Dr. Kimball a zeneszobában van Freddie-vel.

- Köszönöm, hoztam egy kis bort.

- Majd beviszem.

Natasa sóhajtott, és Vera után nézett. Minél erősebben tartotta magát a házvezetőnő, annál erősebb volt az elhatározása, hogy megnyeri őt.

Hallotta Freddie és valaki más kuncogását is, amint a zeneszoba felé ment. Amikor az ajtóhoz ért, látta, hogy Freddie és JoBeth összekapaszkodva visonganak. És minden okuk megvolt rá. Spence-nek egy iszonyú sisak volt a fején, és egy papírtörülköző orsójával hadakozott, mint valami karddal.

- A hajón az illetéktelen behatolókat a Béta Szörnnyel etetjük meg -figyelmeztette őket. - Másfél méteres foga van, és iszonyú a lehelete.

-     Jaj, ne! - Freddie borzadva, de elragadtatástól kitágult szemmel, fedezéket keresett. - Csak ne a Béta Szörnynek!

- A kislányokat szereti a legjobban - gonosz nevetéssel a visongó JoBethet egyik karja alá szorította. - A kisfiúkat egészben nyeli le, de ha a kislányokat adom neki, akkor csak rágja, rágja őket.

- Ez iszonyatos! - JoBeth két kézzel eltakarta száját.

-     Azt lefogadom - mondta Spence, majd lehajolt, és előbukkant karjában a ficánkoló Freddie-vel. - Most imádkozzatok, mert ti vagytok a fő fogás - tompa puffanással mind a kanapéra gördültek.

- Legyőztünk - jelentette ki Freddie, és győzedelmesen apjára állt. - A csodatestvérek legyőztek téged.

- Most lehet, de a következő alkalommal a Béta Szörny fog győzni - ahogy kifújta a szeméből a haját, észrevette Natasát az ajtóban. - Szia! - Natasa csibészesnek látta. - Űrkalóz vagyok.

- Ó, így akkor teljesen érthető - még be sem lépett a szobába, mind a két kislány faképnél hagyta az űrkalózt, és megrohamozták.

-     Mindig legyőzzük őt - magyarázta Freddie. - Mindig, de mindig. - Ürömmel hallom, nem szeretném, ha bármelyik ismerősömet megetetnék a Béta Szörnnyel.

- Á, csak kitalálta - mondta JoBeth, mint aki mindent tud. - Dr. Kimball csuda jól tud kitalálni dolgokat.

-     Igen, tudom.

-     JoBeth is itt marad vacsorára. Te leszel a papa vendége, ő meg az én vendégem. - Rendben - lehatolt, és megpuszilta Freddie arcát, aztán JoBethét is. - Hogy van anyukád?

-     Kisbabája lesz - mondta fintorgva JoBeth

-     Hallottam már - Natasa lesimította JoBeth haját. - És te gondját viseled?

-     Már nem hány minden reggel, de papa azt mondja, hogy majd kövér lesz.

Freddie rettenetesen irigykedett, egyik lábáról a másikra állt.

-    Gyere fel a szobámba! - hívta JoBethet. Ott játszhatunk a kiscicákkal. Először megmossátok a kezeteket meg az arcotokat – irányította őket Vera, mert éppen behozta a pezsgősvödröt és a kelyheket. – Aztán meg lejöttök vacsorázni, szép lassan, ahogy fiatal hölgyekhez illik, és nem rohangálva, mint az elefántok – biccen-tett Spence felé. – Miss Stanislaski hozta a pezsgőt.

-    Köszönöm, Vera – kissé későn ugyan, de eszébe jutott, hogy levegye a sisakját.

-    Tizenöt perc múlva vacsora – jelentette ki, és kimasírozott.

– Most már egészen biztos benne, hogy kivetettem rád a hálóm — dünnyögte Natasa – és abban is biztos, hogy a roppant vagyonodra ácsingózom.

Spence nevetve kirántotta a dugót. – Semmi baj, én meg tudom, hogy csak a testem kell neked – a pezsgő felhabzott a poharakban.

-    Nagyon szeretem. Úgy értem, a testedet

– Akkor, ha akarod, ma élvezheted. Freddie hátracsavarta a kezemet, és kikényszerítette, hogy ott aludhasson Riley-éknél, hogy ne érezzem magam árván, esetleg veled tölteném az estét. Meg az egész éjszakát.

Natasa megkóstolta a pezsgőt, és élvezte nyelvén a finom buborékokat. – Igen, jó lesz – mondta, és rámosolygott.

9. FEJEZET

A szél feltámadt, és nekiverte a hideg, késő őszi esőt az ablaküvegnek. Odakinn hideg éjszaka volt, a Blue Ridge nyúlványainak lábánál meghúzódó kisvárosba sokszor korán beköszöntött a tél. De Natasának most melege volt Spence karjaiban.

A hallgatás jólesett, ugyanolyan jól, mint az ölelés. Egymáshoz bújva, nyugalomban feküdtek, és hagyták, hogy múljon az idő, egyik lusta pillanat a másik után. Mindegyik pillanat csendesen ünnepelte a tudatot, hogy reggel nem ébrednek egyedül. Natasa hallotta belül a zenét, amelyet aznap reggel kapott tőle. Tudta, minden egyes hangra, minden akkorára élete végéig emlékezni fog. Évek múlnak majd el, és ő hallani fogja a muzsikáját, és emlékezni fog az időre, amikor együtt voltak. Valahányszor hallja majd, ünnep lesz, még akkor is, ha a zene elviszi őt tőle.

Nem bírta ki, mégis meg kellett kérdeznie.

— Vissza fogsz menni New Yorkba?

Spence Natasa hajába csókolt.

— Miért?

— Mert újra komponálsz.

— A komponáláshoz nem kell New Yorkba mennem. És ha kellene is, több minden köt ide.

-     Igen, itt van Freddie.

-     Es itt vagy te is.

Natasa nyugtalan mozdulatától susogott a lepedő. Látta őt a bemutató után intim társaságban ünnepelni, aztán táncolni egy gyönyörű nővel...

Az a New York, ahol te éltél, nagyon más, mint az enyém.

-       Gondolom — eltűnődött, vajon miért töpreng most ezen. — Te gondoltál arra, hogy visszamégy?

— Lakni nem. De látogatóba igen — butaság, gondolta, hogy ilyen apróságtól ideges legyen. — Anyám felhívott ma.

— Jól vannak?

-     Igen. Csak azért hívott, hogy emlékeztessen a Hálaadásra. Majdnem megfeledkeztem róla. Minden esztendőben hatalmas ebédet készítünk, és rengeteget eszünk. Te hazamész az ünnepre?

-     Én itthon vagyok.

— Úgy értem, a családodhoz — arrébb csúszott, hogy lássa az arcát.

-     Nekem csak Freddie van és Nina.

-     A szüleid? Soha nem kérdeztem meg, hol élnek.

-     Cannes-ban vannak. Vagy Monte Carlóban? A szálak lazák voltak, ez minden érintettnek így volt a legkényelmesebb.

— Nem jönnek haza az ünnepekre?

— Sohase jönnek télen New Yorkba.

-  Ó - akárhogy próbálta, nem tudta elképzelni az ünnepet család nélkül. Sosem voltunk otthon Hálaadáskor.

Gyermekkori emlékei között több volt a hely, mint az ember, több a zene, mint a szó.

-     Amikor házasok voltunk Angelával, rendszerint étteremben találkoztunk a barátainkkal, és onnan színházba mentünk.

-     De... — még idejében elhallgatott.

-     De mi?

-     És amikor már Freddie megvolt?

— Nem változott semmi. — Akart már neki beszélni a házasságáról, magáról is, arról az emberről, aki valaha volt, de mindig elodázta. Hogyan várhatná, hogy valamit együtt felépítsenek, amikor még nem takarította el múltjának érzelmi romjait? — Soha nem beszéltem neked Angéláról.

— Nem szükséges.

-     Nekem fontos — felült, a pezsgősüveg után nyúlt, megtöltötte a két poharat.

-     Nekem nincs szükségem magyarázatra, Spence.

-     Azért meghallgatsz?

-     Igen, ha neked ez fontos.

Egy pillanatig várt, összeszedte a gondolatait.

— Huszonöt éves voltam, amikor megismertem. A csúcson voltam, mármint a zene területén, és hogy őszinte legyek, huszonöt évesen kevés más dolog számított nekem. Az életemet utazással töltöttem, azzal foglalkoztam, ami nekem tetszett, és sikeres voltam. Amikor megláttam őt, akartam, és meg is kaptam. — Megállt, ivott egy kortyot, és emlékeibe mélyedt.

-     A baj csak az, hogy a vonzalma ugyanolyan sekély volt, mint az enyém. És a végén ugyanolyan lélekromboló. Mindig szerettem a szépet. Különleges szépség volt, mint egy finom porcelánbaba. Ugyanazokban a körökben éltünk, ugyanazokra az összejövetelekre jártunk, egy volt az ízlésünk zenében, irodalomban.

Natasa egyik kezéből a másikba tette a poharat, és közben azt kívánta, bárcsak ne tenné öt ilyen boldogtalanná minden szó, amit hall.

— Az fontos, hogy két embernek legyenek közős vonásai.

-     Ó, nekünk rengeteg közös vonásunk volt. Éppen olyan elkényeztetett, elrontott ember volt, mint én. Épp olyan ambiciózus és épp olyan önző. De nem hiszem, hogy találnék egyetlen elismerésre méltó közős tulajdonságot.

-     Túl keményen ítéled meg magad.

— Nem ismertél akkoriban még. Nagyon gazdag fiatalember voltam, és természetesnek vettem mindent, amim volt.

-     Csak azok az emberek tartják hátránynak a pénzt, akik beleszülettek.

-     Igazad van, nem is tudom, mi történt volna, ha akkor találkozom veled, huszonöt évesen – a lány hajához ért, nem akart tovább foglalkozni ezzel a kérdéssel. – Angelával egy éven belül összeházasodtunk, és néhány hónappal az után, hogy az anyakönyvi kivonaton megszáradt a tinta, már untuk egymást.

– Miért?

- Mert akkoriban annyira egyformák voltunk. Aztán amikor kezdett szétesni a kapcsolat, elszántan meg akartam javítani. Soha addig nem vallottam kudarcot semmiben. De a legrosszabb az volt, hogy inkább a hiúságom, semmint az iránta való érzéseim miatt akartam, hogy ez a házasság működjön. Szerelmes voltam abba, amilyennek láttam őt, és amilyennek mások láthattak minket.

-     Megértem – magára gondolt és Anthony iránti érzéseire.

-     Valóban? – Nem is volt ez kérdés, inkább csak tűnődött rajta. – Nekem évekig tartott, míg megértettem. Aztán amikor megértettein, már más gondok is adódtak.

-     Freddie -

-     Igen, Freddie. Bár még együtt éltünk és a formaságokat megtartottuk, elsodródtunk egymástól. De a nyilvánosság előtt, és magunk között is... hát... civilizáltak voltunk. El nem tudom mondani neked, mennyire megalázó és romboló hatású az ilyen civilizált házasság. Ez csalás, Natasa. Aztán egy nap magából kivetkőzve jött haza. Emlékszem, egyenesen a bárszekrényhez ment, ledobta magáról a nerckabátot. Töltött egy pohár italt, lehajtotta, és a poharat a falhoz vágta. Aztán megmondta, hogy terhes.

Natasa torka kiszáradt.

-     Megkövültem. Egészen kővé váltam. Magunk is gyerekek voltunk, elkényeztetett gyerekek. Angelának volt már ideje átgondolni, és megvolt rá a válasza. El akart utazni Európába egy magánklinikára, és elvetetni.

Natasában belül valami megfeszült.

– És te is ezt akartad?

Azt kívánta, bár csak azt mondhatta volna, nem.

– Hirtelen nem is tudtam. A házasságom széthullott, és soha nem gondoltam arra, hogy gyerekeim legyenek. Akkor ez érthetőnek látszott. És aztán, nem is tudom, miért, de dühös lettem. Azt hiszem, azért, mert megint ez volt a legkönnyebb, a legkönnyebb mindkettőnknek. Azt akarta, szabaduljunk meg ettől a... kényelmet-lenségtől.

Natasa összeszorított öklére meredt. Spence szavai mélyen érintették.

-     És mit tettél?

– Alkut kötöttem vele. Megszüli a gyereket, és adunk a házasságnak még egy esélyt. Ha megcsináltatja a műtétet, elválok tőle, és gondoskodom róla, hogy ne kapja meg azt a pénzt, amit a Kimball vagyonból már magáénak érzett.

– Mert akartad a gyereket.

– Nem – fájdalmas beismerés volt, olyan, amelybe még most is belesajdult a szíve. – Azért, mert még mindig azt akartam, hogy életem azon a pályán haladjon tovább, ahogy elképzeltem. Tudtam, ha elveteti a gyereket, soha többé nem tudjuk összerakosgatni a darabokat.

Spence szavai a lelkébe hatoltak, és látta tükörképüket a saját emlékeiben. – Sokan úgy gondolják, hogy égy gyerek összeköti az elszakadt szálakat.

- Pedig nem - fejezte be Spence. Mire Freddie megszületett, egyre kevésbé ment a komponálás. Nem tudtam írni. Angela megszülte Freddie-t, átadta Verának, mintha csak egy macskakölyök lenne. Magam sem voltam sokkal jobb.

-     Ne mondd! - kinyújtotta kezét, és megfogta a férfi csuklóját. - Láttalak vele, tudom, mennyire szereted őt.

-     Most. Amit az egyetem lépcsőjén mondtál, hogy nem érdemlem meg, bántott, mert igaz volt - látta, Natasa a fejét rázza, de folytatta. - Alkut kötöttem Angelával, és én több mint egy évig betartottam. Alig láttam a gyereket, annyira elfoglalt, hogy Angelát az operába vagy a színházba kísérjen. Teljesen abbahagytam a munkát. Semmi mással nem foglalkoztam. Soha nem etettem, soha nem fürdettem, esténként soha nem öleltem magamhoz. Néha hallottam, hogy sír a másik szobában, és csodálkoztam, mi az a zaj, aztán eszembe jutott...

- Valamikor, mielőtt Freddie betöltötte a második évét, megálltam, és végiggondoltam, mi mindent nem tettem az életemmel. Beteggé tett. Volt egy gyerekem, és több mint egy évig tartott, hogy ezt felfogjam. Nem volt házasságon, feleségem, zeném, de a gyerek az enyém volt. Úgy döntöttem, kötelességem foglalkozni vele. Így kezdtem először Freddie-re gondolni. Alig volt jobb, mintha nem vettem volna tudomást róla. Aztán végre ránéztem erre a gyönyörű kicsi lányra, és beleszerettem. Hónapokig tartott, mire megszokta, hogy velem legyen. Akkorra már kértem Angélát, hogy váljunk el. Első szóra elfogadta az ajánlatomat. Amikor megmondtam neki, hogy a gyereket magamnál tartom, sok szerencsét kívánt, és kisétált. Soha többé nem jött megnézni Freddie-t, aztán hallottam, hogy meghalt egy csónakbalesetben a Földközi-tengeren. Néha félek, hogy Freddie emlékszik még rá, milyen volt az anyja. De még jobban félek, hogy emlékszik, milyen voltam. én.

Natasa felidézte, hogyan beszélt Freddie az anyjáról, amikor ringatta őt.

-       A gyerekek megbocsátanak - mondta neki. - Könnyű megbocsátani, ha az ember érzi, hogy szeretik. Magadnak jóval nehezebb megbocsátanod. De meg kell tenned.

- Azt hiszem, elindultam ezen az úton.

Natasa elvette Spence poharát és félrerakta. - Hadd szeresselek most - mondta egyszerűen, és magához ölelte. Egészen más volt, a szenvedély elcsitult, lassúbb, lágyabb és gazdagabb lett. Az ágyon térdeltek, szájuk puhán, szereleméhesen találkozott, s hosszan élvezték a már kísértetiesen ismerős ízeket. Natasa meg akarta mutatni Spence-nek, hogy mit jelent neki, hogy mit jelentenek egymásnak, mérföldekkel távol mindattól, ami valaha volt. Egy sóhaj, majd duruzsoló suttogás, aztán a halk, hosszú feljajdulás. Nézte őt az imbolygó gyertyafényben, és csókokat lehet a homlokára, arcára, szája sarkára, nyakára. Erezte ütőerét, az erős lüktetést.

Natasa erotikus volt, mint egy erotikus álom, teste ringva közeledett és távolodott az övétől, szeme izzón rátapadt, a haja, mint sötét selyemzuhatag, előreomlott csupasz vállán.

Amikor Spence hozzáért, és keze simogatva fel-le siklott testén, a feje hátrahanyatlott. De a gesztusban nem volt semmi megadás. Parancsoló volt, gyönyört parancsoló.

Lehajolt, megcsókolta Natasa nyakát, és a vágy belemarkolt a zsigereibe. Nyitott

szája egyre mohóbb lett, végigcsókolta testét, és hosszan időzött rugalmas, gömbölyű mellén. Érezte a szívét, ahogy a dobogása egyre szaporább lett, teste megfeszült, mint az íj.

A lányban felcsapott a gyönyör. Kifulladva, remegve csüggött rajta, nem tudott szólni, csak zavartan mormolt valamit, ahogy lefektette az ágyra. Natasa küzdött, hogy belső egyensúlya visszaálljon, de a férfi lerombolt akaratot, tudatot és önuralmat, és most gyönyörűségét lelte benne. Nem tudott megmozdulni, nem tudott tiltakozni. Kiszolgáltatottan fuldokolt az örömben, s engedte, hogy Spence oda röpítse, ahová érzékei diktálják. A férfi szája kényeskedve szerint siklotta lány nedves bőrén. A keze úgy játszott rajta, mint egy finoman hangolt hangszeren. Natasa izmai fellazultak. Egyre gyorsabban vette száján a levegőt. Zenét hallott, aztán a gyengeségből erő lett, karját nyújtotta a férfiért, érezni akarta magán a testét.

Spence szája gyötrő lassúsággal siklott felfelé, s nyomában tűz volt és jég, fájdalom és gyönyör. Ahogy Natasa alatta mozgott, ugyanúgy lüktetett az ő teste is. Aztán megtalálta a száját, nyelve belehatolt, majd vissza, még akkor is, amikor Natasa ujjai mára csípőjébe vájtak.

Újra meg újra mindkettejüket a gyönyör kapujáig vitte, aztán visszahátrált, hogy megnyújtsa vele az apróbb örömök sorát. A lány karja, mint a feszített selyem, szorosan ráfonódott. Forró lehelete perzselte arcát, aztán a száját, s érezte, ahogy ajka, mint egy fohászt, a nevét formálta.

Amikor belehatolt, a gyönyör már fájt.

Natasa kávéillatra ébredt, és a boldog érzésre, hogy valaki belepuszilta nyakába. — Ha nem kelsz fel, visszafekszem veled az ágyba — suttogta a fülébe Spence.

-    Jó — mondta sóhajtva, és közelebb bújt hozzá.

Spence tekintete nem tudott elszakadnia vállától, amelyet a lecsúszott takaró szabadon hagyott.

-    Nagyon csábító, de egy órán belül otthon kell lennem.

-    Miért? Korán van még.

-    Már majdnem kilenc.

-     Kilenc? Reggel kilenc? — Natasa szeme kipattant, majd hirtelen felült az ágyban. Én soha nem alszom ilyen soká. Te már fel is öltöztél.

-     Sajnos — mondta kelletlenül. — Freddie tíz órára otthon lesz. Már lezuhanyoztam. Fel akartalak ébreszteni, hátha csatlakoznál hozzám, de olyan gyönyörűen aludtál, Hogy nem volt szívem. Nem láttalak még aludni.

A gondolattól Natasa vére felforrósodott.

-  Fel kellett volna ébresztened.

- Igen — Spence megkínálta a kávéval. — Látom, ezt elhibáztam. A kávé rettenetes. Életemben nem főztem még kávét.

Natasa fél szemmel Spence-t fürkészte, miközben megkóstolta a kávét.

— Valóban fel kellett volna keltened — azért elszántan még egy kortyot ivott, mert arra gondolt, milyen kedves volt tőle, hogy odakészítette. — Van még időd reggelizni? Készítek neked. Szeretnék.

-     Készíthetek tükörtojást — nevetve letette a csészét. — Na meg egy kis kávét. Tíz perc múlva már rövid piros köpenyébe burkolva sütötte a vékony szalonnacsíkokat. Spence gyönyörködve nézte kócos haját és még mindig álmos szemét.

-     Hozzá tudnék ehhez szokni — mondta hangosan gondolkodva.

— Mihez? — Natasa két szelet kenyeret tett a pirítóba.

— Hogy veled ébredjek és reggelizzek.

Natasa keze megrezzent, mintha gondolatai éles fordulatot vettek volna. Aztán fegyelmezetten dolgozni kezdett megint. Semmit nem szólt rá.

-     Már megint rosszat mondtam?

-     Nem rosszat, és nem jót — gyors mozdulattal elé tette a kávét. Már fordult volna el, amikor Spence elkapta a csuklóját.

-     Te nem akarod, hogy beléd szeressek, Natasa, de ezt nem mi döntjük el. — Mindig van választási lehetőség — mondta Natasa óvatosan. — Igaz, néha nehéz jó] dönteni.

-     Akkor ez már eldőlt. Szerelmes vagyok beléd.

Látta, ahogy ellágyul az arca. Aztán mindez eltűnt.

— Megég a tojás!

Spence keze ökölbe szorult, míg Natasa a tűzhelyhez ment.

-     Azt mondtam, szeretlek, és te azon aggódsz, hogy megég a tojás,

-     Gyakorlatias nő vagyok — nehéz volt tiszta fejjel gondolkodni, amikor mást diktált az elméje és mást a szíve. Olyan gonddal rendezte el a tányérokat, mintha államfőt várna reggelire. Aztán leült, szembe a férfival.

-     Rövid ideje ismerjük csak egymást.

— Elég hosszú az már.

Spence hangjában inkább megbántottság volt, mint harag.

-     Vannak dolgok, amiket nem tudsz rólam. Amiket még nem tudok elmondani neked.

-     Nem számítanak.

— De igen — nagy levegőt vett. — Van közöttünk valami, nevetséges lenne megpróbálni letagadni. De a szerelemnél nincs nagyobb szó a világon. Ha mindketten ezt érezzük, akkor minden megváltozik.

— Igen.

-     De nem hagyhatom. Nem akarom, hogy megváltozzon az életem.

— Azért, mert gyerekem van?

-     Igen is, nem is — amióta Spence ismeri őt, soha nem látta rajta az idegességnek ilyen jelét, mint most, ahogy tördelte a kezét. — Mert Freddie-t akkor is szeretném, ha téged gyűlölnélek. És mivel nem vagy számomra közömbös, csak még jobban szeretem öt. Nem vagyok felkészülve a felelősségre, hogy magamra vállaljak egy gyereke. De Freddie-vel vagy Freddie nélkül, nem akarom veled megtenni a következő lépést. Nagyon sajnálom, megértelek, ha nem kívánsz többé látni.

Spence lelkét őrölte a düh és a tehetetlenség, felállt, az ablakhoz lépett. Kint még mindig szemerkélt a hideg eső a hervadó virágokra. Natasa nem bízik még benne.

-          Ugyanúgy nem ígérhetem meg, hogy ne lássalak, mint ahogy azt se, hogy ne szeresselek.

-          Pedig mindkettőt megteheted - gondolta Natasa - de nem volt bátorsága cismontane. Önzés volt, visszataszító önzés, de azt akarta, hogy szeresse őt.

-       Spence, három hónappal ezelőtt még azt sem tudtam, hogy élsz.

-       Szóval, türelmetlen vagyok.

Spence nem siettetett semmit - töprengett - ezt mindketten jól tudták. Natasa félt. Egy idióta összetörte a szívét, és most fél, hogy megint összetöri valaki. Ezen azért tud segíteni, igen, ezt le fogja küzdeni. Élete első felében a zenénél nem volt számára semmi fontosabb. Az utóbbi néhány évben megtanult másként gondolkodni. Egy gyerek sokkal fontosabb, és gyönyörűbb. És most, néhány hét alatt megtanulta, hogy egy asszony más módon, de ugyanolyan fontos lehet. Freddie, a drága kis lélek, tudott rá várni. Hát ő is tud várni Natasára.

- Nem akarsz eljönni moziba?

Natasa felkészült rá, hogy Spence haragudni fog, de erre nem számított. - Micsoda?

-     Azt kérdeztem, nem akarsz-e moziba jönni. Megígértem Freddie-nek, hogy délután moziba viszem.

-     Én nem is... igen - óvatos mosoly jelent meg száján. - Szeretnék veletek menni. Hát nem haragszol rám?

-     De igen - visszamosolygott rá, és enni kezdett. - De kigondoltam, te veszed meg a pattogatott kukoricát.

-     Áll az alku.

-     Méghozzá a legnagyobb adagot.

- Aha, már értem a stratégiát. Szóval azt akarod, hogy bűntudatomban rátok költsem minden pénzemet.

- Pontosan, aztán ha egy filléred se marad, hozzám kell jönnöd feleségül. Pompás ez a tojás - tette hozzá, amikor látta, Natasának leesik az álla. - Enned kellene, mielőtt kihűl.

-     Igen - megköszörülte a torkát. - Ha mára meghívásnál tartunk, én is meghívlak téged. Beszélni akartam anyám telefonjáról és a Hálaadásról. Megkérdezte, nem akarok-e valakit magammal hozni. De gondolom, megvannak már a terveid. Spence lassan, elégedetten elmosolyodott.

-     Akkor most meghívsz hálaadásnapi ebédre az édesanyádhoz?

-     Anyám hívott meg - pontosította Natasa. - Mindig rengeteg ételt készít, és szeretik a társaságot. Amikor felmerült, rád gondoltam és Freddie-re.

-     Örömmel hallom.

-     Semmiség - mondta bosszúsan, amiért ennyire túlbonyolította ezt az egyszerű meghívást. - Én mindig szerdán, munka után ülök vonatra, és pénteken este jövök vissza.

-     És borscsot kapunk?

Natasa szája mosolyra görbült.

-  Kérhetek, ha akarod

- Nem akarom, hogy félreértsd a dolgot. Egyszerű, baráti meghívásról van szó.

-  Persze.

Natasa homlokát ráncolta.

-    Azt hiszem, Freddie élvezni fogja a nagy családi ebédet.

-    Ebben is igazad van.

Ez a könnyű beleegyezés megint felmérgesítette.

-    Csak, mert a szüleim otthonában lesz, az nem jelenti, hogy azért viszlek oda...– türelmetlenül legyintett, míg a megfelelő szót kereste – ...hogy a beleegyezésüket kérjem.

-    Úgy érted, apád nem fog behívni a dolgozószobájába és megkérdezni, mik a szándékain.

– Nincs dolgozószobánk – mondta halkan – Lehet persze, hogy titokban megfigyel majd.

– Ne félj, előveszem a legjobb modoromat.

– Tehát eljössz?

Spence hátradőlve kortyolta a kávét, s magában mosolygott.

– A világért se hagynám ki.

10. FEJEZET

Freddie állig betakarva a hátsó ülésen ült, és rongybabáját szorongatta. Mivel tovább akart álmodozni, úgy tett, mintha aludna, s ez olyan jól sikerült, hogy időnként tényleg elszundikált. Hosszú az út Nyugat-Virginiától New Yorkig.

A rádióban halk zene szólt. Verát elvitték a nővéréhez Manhattanba, ott fog ünnepelni egész vasárnapig. A kislány egy kicsit csalódott volt, amiért nem vonattal mentek, de most jó volt kényelmesen az ülésre kucorodni és hallgatni apja és Natasa beszélgetését. Nem figyelt arra, mit beszélnek. Elég volt hallania hangjukat.

Majdnem belebetegedett az izgalomba, amikor megtudta, találkozni fog Natasa szüleivel, és ott lesz a hatalmas pulykavacsorán. Szája mosolyra görbült, ahogy hallotta, apja és Natasa nevetése egybeolvad. Álmáiban már régen egy család voltak. Lencsibabája helyett gondolatban már óvatosan kishúgát dajkálta, és útban voltak nagyszülei háza felé. Mint a mesében, gondolta. De azért remélte, nem kell keresztülmenniük semmilyen erdőn.

A kishúgát Kathynek hívták, és pontosan olyan göndör fekete haja volt, mint Natasának. Nagy gyönyörűséggel magához szorította a babát. — Elmegyünk a nagymamához — súgta, és képzeletében már a látogatás képeit szövögette.

A gond csak az, hogy nem tudta, akiket játékból nagyszüleinek nevezett, kedvelni fogják-e. Nem mindenki szereti a gyerekeket — töprengett. Lehet, hogy titokban azt kívánják, bárcsak ne is jönne. És ha ott lesz-, azt akarják majd, hogy kezét ölébe téve, egy széken üljön, ahogy Nina nénje szerint egy fiatal hölgynek ülnie illik. Freddie utált fiatal hölgy lenni. És talán, ha valamit a padlóra csöpögtet, mérgesek lesznek, és haragosan néznek rá. Lehet, hogy eltör egy poharat. És akkor Natasa nem megy feleségül az apukájához, és nem lakik majd velük. És nem lesz sem anyukája, sem kishúga, és apu sem fog többé esténként zongorázni.

Az autó lassított, és Freddie gondolataitól rémülten gubbasztott az ülésen.

— Balra van, körülbelül félúton. Biztos találsz majd parkolóhelyet. — Észrevette az üres helyet apja roskatag, nyílt platójú autója mögött. A család nyilván elhintette, hogy a lányukat és barátait várják, és a szomszédok vigyáztak, maradjon hely nekik. Itt így szokták. Az egyik oldalon Poffenbergerék laktak, a másik Andersonék, amióta csak emlékszik. Ha valaki beteg volt, az egyik család ételt hozott át, a másik vigyázott a gyerekre iskola után. Osztoztak örömben és bánatban. És vége nem volt a pletykának.

Mihail a csinos Anderson lánnyal járt, de végül ő lett a vőfély az esküvőjén, amikor az egyik barátjához ment feleségül. Natasa szülei voltak a Poffenberger-babák keresztszülei.

-    Min gondolkozol? — kérdezte Spence.

-    Csak emlékezem. Jó megint itthon lenni — kilépett a járdaszegélyre, majd kinyitotta a hátsó ajtót. — Freddie, alszol?

Freddie még mindig összegömbölyödött, mint egy kis sündisznó. Óvatosan felnyitotta a szemét.

-     Nem, nem alszom.

—Megérkeztünk, gyere, szállj ki!

Nyelt egyet, és melléhez szorította a babát.

-     És mi lesz, ha nem szeretnek majd?

-     Hát ez meg milyen kérdés? — Natasa mellé guggolt — Rosszat álmodtál?

-     Lehet, hogy nem szeretnek majd, és azt kívánják, bárcsak ne lennék itt. A legtöbben idegesítőnek tartják a gyerekeket.

-     Mert a legtöbb ember buta — vágta rá gyorsan Natasa, és begombolta Freddie kabátját.

-     Lehet, de biztos akkor se fogok tetszeni nekik.

-     És mi van akkor, ha ők nem tetszenek neked?

— Kedvesek?

-     Úgy gondolom, igen. De ha megismerted őket, magad is eldöntheted.

-     Hölgyeim, úgy gondolom, más alkalmat kellene találniuk az eszmecserére

Spence ott állt mellettük, telerakodva csomagokkal. — Miről volt szó?

— Női dolgokról — felelte Natasa kacsintva, Freddie kuncogni kezdett.

— Óriási — Elindult Natasa után a kopott betonlépcsőn. — Mit pakoltatok a bőröndökbe, téglát?

— Csak egyet-kettőt, meg néhány nélkülözhetetlen dolgot — Natasa vidáman megfordult, megpuszilta Spence arcát, Nádja éppen akkor nyitotta ki az ajtót.

-     Nahát! Mondtam a Papának, hogy még a film vége előtt megjöttök.

-     Mama! — Natasa az utolsó néhány lépcsőt futva tette meg, és repült a karjába. Boldogan szívta be az ismerős illatot. Szegfűszeg és hintópor. Érezte karjában anyja erős, tömzsi testét. Mit sem változott, ugyanolyan puha és meleg.

Nádja becéző szavakat mormolt. Aztán elhúzta magától Natasa fejét, hogy megpuszilja az arcát. Édesapja ott állt már az előszobában, felkapta a lányát. Nem volt magas ember, de izmos volt a sok éve tartó kőműves munkától. Hatalmasat nevetett, és megcsókolta.

-     Jurij, — figyelmeztette a felesége — Natasa vendégeket hozott.

-     Szervusztok! — alaposan megszorította Spence kezét. — Isten hozott!

-     Papa, hadd mutassam be őket. Spence és Freddie Kimball — amíg bemutatta őket, észrevette, hogy Freddie óvatosan megfogja apja kezét.

-     Örülünk, hogy megismertük — Nádja meleg természete mit sem változott. — Elveszem a kabátjukat, jöjjenek beljebb, foglaljanak helyet. Biztos elfáradtak.

-     Nagyon kedves, hogy meghívtak bennünket — kezdte Spence. Mivel érezte, hogy Freddie szorong, felkapta őt és bevitte a nappaliba. A szoba parányi volt, a tapéta öreg és a bútorok kopottak. De a székek karját csipketerítők borították, és minden fafelület fényesre csiszolva ragyogott a sárgás lámpafényben. És értékes hímzett párnák hevertek mindenütt. Spence csaholást hallott, és lepillantott. Egy öreg szürke kutya volt a sarokban. Amikor meglátta Natasát, csóválni kezdte farkát. Láthatóan nehezére esett, de felállt és odakacsázott hozzá. Natasa felkiáltott:

– Szása! – lekuporodott hozzá, és beletemette arcát a kutya bundájába... Szása már öreg bácsi – magyarázta Freddie-nek. – Már csak aludni szeret, és enni.

-    És vodkát inni – tette hozzá Jurij. – Mi is iszunk mindjárt, kivéve téged – tette hozzá, és finoman megfricskázta Freddie orrát. – Te inkább egy kis pezsgőt innál, ugye?

Freddie felnevetett. Natasa édesapja nem olyan, amilyennek a nagypapát képzelte. Nincs hófehér haja, és nincs nagy pocakja.

-    Mi az a vodka?

-    Orosz nemzeti ital – válaszolt Jurij. – Gabonából készül.

Freddie az orrát ráncolta.

– Fúj! – csúszott ki a száján, de azonnal ajkába harapott. Amikor Jurij hatalmas kacagásban tört ki, ő is elmosolyodott.

– Natasa majd elmondja neked, hogy a papa mindig viccelődik a kislányokkal

Nádja a könyökével oldalba bökte Jurijt. – De csak mert a szíve mélyén olyan, mint egy kisfiú. Kérsz egy kis forró csokoládét?

Freddie viaskodott, hogy apja kezének biztonságát vagy kedvenc csemegéjét válassza-e. Nádja rámosolygott, a mosolya is olyan kedves, mint Natasáé.

-    Igen, asszonyom.

Az udvarias válaszra Nádja elismeréssel bólintott. – Talán jobb, ha kijössz velem. Megmutatom, hogy kell megolvasztani hozzá a csokoládét.

Freddie elengedte apja kezét és megfogta Nádjáét.

-    Van két cicám – mondta büszkén, ahogy a konyha felé mentek. – És a születésnapomon bárányhimlős voltam.

– Tessék leülni – rendelkezett Jurij, és a kanapéra mutatott. – Igyunk egyet!

-     Hol van Alex és Rachel? – kérdezte Natasa.

– Alex a legújabb barátnőjét vitte moziba. Nagyon csinos lány – mondta Jurij elismeréssel, barna szeme huncutul csillogott. – Rachel előadásra ment. Egy híres ügyvéd jött Washingtonból az egyetemre.

– És hogy van Mihail?

-     Nagyon elfoglalt, egy lakást építenek át a Sohóban – kiosztotta a poharakat, és Spence-hez fordult – Hallom, zenét tanít.

-     Igen, Natasa a legjobb tanítványom a zenetörténet tanfolyamon.

-     Van esze az én Natasámnak – hátradőlt a székben, és tanulmányozta Spence arcát. – Látom, jó barátok.

-     Igen – vágott közbe rémülten Natasa, mert látta apja felcsillanó szemét. – Azok vagyunk. Spence az idén nyáron költözött a városba, azelőtt New Yorkban éltek.

-     Milyen érdekes. Mintha a sors akarta volna.

-     Magam is így gondolom – helyeselt Spence, és roppantul jól érezte magát. – Külön szerencse volt, hogy van egy kislányom, Natasának pedig egy csábító játékboltja. Ráadásul éppen az én előadásomra iratkozott be. Úgyhogy nehéz lett volna neki elkerülnie engem. Pedig mindent megtett ennek érdekében.

-     Nagyon makacs – hagyta helyben bánatos képpel. Jurij – Az édesanyja is makacs. Egyedül nekem van jó természetem.

– Talán, ha szerencsém lesz, egy nap majd én is ugyanezt mondhatom – Spence pohara fölött Jurijra mosolygott. – Ha sikerül meggyőznöm Natasát, hogy jöjjön hozzám feleségül.

Natasa, apja nevetésével nem törődve kirohant.

-    Látom, a vodka már a fejetekbe szállt. Amikor Natasa kiment, Jurij felemelkedett a székből és az ismét az üvegért nyúlt.

Ahogy kivilágosodott, Natasa arra ébredt, hogy Freddie összegömbölyödve a karjában alszik. Gyermekkori ágyában volt, abban a szobában, ahol a húgával számtalan átnevetett, átvitatkozott órát töltött. Ugyanaz volt még a tapéta is. Megfordította a fejét, s látta húga sötét haját a másik ágy párnáján. A takarók és a lepedők összegubancolva hevertek. Jellemző, gondolta Natasa mosolyogva, Rachelnek még alvás közben is több volt az energiája, mint másoknak ébren. Éjfél előtt jött haza, kirobbanó lelkesedéssel töltötte el az előadás, és elárasztotta őt öleléssel, puszikkal, kérdésekkel.

Natasa óvatosan arrébb tette a gyermeket. Natasa csendesen felkelt. Úgy érezte, mintha megmozdult volna alatta a padló, és egy pillanatig várnia kellett, hogy visszanyernie egyensúlyát. Négy óra alvás mindenkit szédülőssé tesz. Összeszedte a ruháját, és kiment a szobából, hogy lezuhanyozzon és felöltözzön. Lenn megcsapta őt a friss kávé illata.

-    Mama! – Nádja már a konyhaasztalnál állt, és nyújtotta a süteménylapokat. –Korán van még a sütéshez.

-    Hálaadáskor soha nincs elég korán – felemelte az arcát egy puszira. – Kérsz kávét?

Natasa háborgó gyomrára szorította a kezét.

– Nem, nem hiszem. Feltételezem, hogy az alatt az összetekert: takaró alatt a díványon Alex alszik.

-    Nagyon későn jár haza – Nádja rosszallóan összeszorította a száját.

-     Nem bizony. Mama, szembe kell nézned vele, felnőtt gyerekeid vannak, és te nagyon jól nevelted őket.

– Annyira azért nem jól, hogy Alex megtanulja összeszedni a zokniját – azért mosolygott, és remélte, legkisebb fia még sokáig nem fosztja meg őt az anyaság utolsó morzsáitól.

– Papa és Spence későig fennmaradtak?

– Papa szeret beszélgetni a barátoddal. Rendes ember – Nádja ráterített egy kerekre nyújtott tésztalapot a sütőlapra. – Nagyon jóképű.

-    Igen – helyeselt Natasa óvatosan.

-    Jó állása van, megbízható ember, szereti a lányát.

-    Igen – mondta Natasa ismét.

– Mért nem mész hozzá feleségül, ha annyira akarja?

Natasa visszafojtott egy sóhajtást, és a konyhaasztalnak támaszkodott.

– Rengeteg helyes, megbízható, jóképű ember van, mindegyikez hozzámenjek?

-  Nem is olyan sok, mint gondolnád. Nem szereted őt? – Amikor Natasa nem válaszolt, Nádja mosolya szélesebb lett. – Aha.

-    Ne kezdd el! Alig pár hónapja ismerjük egymást. Egy csomó minden van, amit nem tud rólam.

-    Hát akkor mondd el neki.

– Úgy látszik, nem vagyok rá képes.

Nádja letette a sodrófát, és lisztes tenyerébe fogta lánya arcát.

-    Ez nem olyan, mint a másik volt.

-    Nem, nem olyan. De...

Nádja türelmetlenül megcsóválta a fejét.

-    Ha olyanba kapaszkodik az ember, ami elmúlt, csak beteg lesz. Jó szíved van, Tash. Bízzál benne.

– Akarok – mondta. Karját anyja köré fonta, és szorosan megölelte. – Nagyon szeretem őt, Mama. Csak még mindig félek. Még mindig fáj. Szeretném elkérni a papa autóját.

Nádja nem kérdezte, hova megy.

-    Ha akarod, veled mehetek.

Natasa csak nemet intett, és megpuszilta anyja arcát.

Már egy órája elment, amikor Spence hunyorogva lejött a lépcsőn. Együttérzéssel néztek egymásra a szürke kutyával. Jurij tegnap bőkezű volt a vodkával, vendégnek, kutyának egyaránt. Pillanatnyilag Spence úgy érezte, mintha követ kalapálnának a fejében. Nádja ránézett, hatalmasat nevetett.

-    Üljön le – kiöntött egy csésze erős feketekávét. – Igya meg! Készítek reggelit.

Spence mint egy haldokló, két kézzel megragadta a csészét.

– Köszönöm. Nem akarom feltartani.

Nádja csak legyintett, és az öntöttvas serpenyő után nyúlt.

– Ismerem, milyen egy férfi, ha macskajaj bántja. Jurij túl sok vodkát öntött magának.

-    Magam is gondoskodtam róla – kinyitotta az aszpirines dobozt, amit Nádja elé tett. – Az Isten áldja meg érte, Mrs. Stanislaski!

– Nádja. Aki elázik a házamban, az hívjon engem Nádjának.

-    Egyetemista korom óta nem éreztem így magam – lenyelt három aszpirint. – Találkozott tegnap este Alexszel?

-    Igen , újabb ok volt az ivásra. Gyönyörű családja van, Nádja!

-    Büszke is vagyok rájuk – nevetett. – Sok fejfájást okoznak, de maga is tudja, van egy kislánya.

-    Igen – Spence rámosolygott, és közben találgatta, vajon ilyen lesz-e majd Natasa egy negyedszázad, múlva.

-    Natasa az egyetlen, aki messze él. Érte aggódom a legtöbbet.

-    Nagyon erős lány.

Nádja csak bólintott, s közben beleütötte a tojást a serpenyőbe.

-    Türelmes ember maga, Spence?

-    Azt hiszem, az vagyok.

-    Hát ne legyen túl türelmes!

-    Érdekes. Natasa egyszer ugyanezt mondta nekem.

A konyhaajtó kivágódott. Alex jelent meg sötéten, gyűrötten, dagadt szemmel, és vigyorgott.

-    Reggeli illatot érzek!

Az első, vékony hópihék szállongtak a szélben, és mielőtt a földre értek, elolvadtak. Vannak – gondolta Natasa –, amelyek gyönyörűek és nagyon becsesek, és csak rövid ideig örülhetünk nekik.

Egyedül állt, beburkolózva a hideg ellen, amit nem érzett, csak belül. A reggeli ég halványszürke volt, de nem komor, nem is engedték volna a pici, táncoló hópelyhek. Nem hozott virágot. Soha nem hozott. Nagyon szomorú látvány lenne egy ilyen parányi síron.

Lily. Behunyta a szemét, és átadta magát az emléknek, hogy milyen volt azt a csepp, törékeny életet a karjaiban tartani. Az ő kis babáját. Azok a gyönyörű kék szemek – idézte fel Natasa. A parányi, finom ujjacskák... Mint a virág, amelyről a nevét kapta, Lily olyan bájos volt, és olyan rövid volt az élete is. Maga előtt látta, milyen pici volt, vörös és ráncos, amikor a nővér először tette a karjára. Még most is érezte az édes fájdalmat, amikor Lilyt először szoptatta. Emlékezett a puha, selymes bőrre, a kellemes estére, amikor a hintaszékben ülve ringatta karján a kisbabát. Oly gyorsan elment. Néhány gyönyörű hét. És sem imádság, sem idő nem tudja megértetni vele. Elfogadni lehet, de megérteni nem.

-     Szeretlek, Lily. Mindig szeretni foglak! – letérdelt, s tenyerét a hideg fűbe nyomta. Aztán felállt, és elindult a táncoló hópelyhek közt.

Vajon hová ment? Számtalan helyre mehetett – nyugtatta magát Spence. Butaság aggódnia. De nem tehet róla. Valami nem hagyja nyugodni, és ezt csak megerősítette az érzést, hogy Natasa családja pontosan tudja, hol van, de nem mondják meg neki.

A ház már tele volt zajjal, nevetéssel és a készülő ünnepi lakoma illatával. Megpróbálta elhessegetni az érzést, hogy Natasának – akárhol járjon is – most szüksége van rá. Oly sok mindent nem mondott el neki! Ez egészen világossá vált, amikor látta a képeket a nappaliban. Natasa balettszoknyában, amint éppen piruettezik. Tehát balettozott, és soha nem beszélt róla. Vajon miért hagyta abba? Rachel a konyhából kijövet látta, hogy egy fényképet tart a kezében. A lány egy darabig hallgatott, és fürkészte őt. Akárcsak édesanyjuknak, neki is tetszett, amit látott. A férfiban erő volt és ,gyengédség. A nővére mindkettőt megérdemelte, és szüksége is volt mindkettőre.

– Gyönyörű kép.

Spence megfordult. Rachel magasabb volt, mint Natasa, valamivel vékonyabb is. Sötét haját rövid apródfrizurában hordta.

-    Hány éves ezen a képen?

Rachel zsebre tette a kezét, hozzálépett.

– Gondolom, tizenhat. Akkor táncolt a balettkarban, ez volt számára a legfontosabb – elmosolyodott, és finoman elterelte a szót. – Mindig irigyeltem, én magasabb voltam nála, vékonyabb a fiúknál is, és suta. Hol van a kislányod?

Spence letette a képet. Rachel a tudomására hozta, a kérdéseivel forduljon Natasához.

– Fenn van, nézi a játékfelvonulást Jurijjal.

-    Apa mindig ezt csinálja. Az volt a legnagyobb csalódás számára, amikor nagyok lettünk, hogy már nem ülünk az ölébe, hogy nézzük vele a parádét – lábdobogás hallatszott. Freddie rohant le.

-  Apu, a Papa medvehangot utánoz.

-  Megdörzsölte a szakállával az arcodat? – kíváncsiskodott Rachel.

- Nagyon kapar – kuncogott Freddie, aztán lecsúszott apja karjából, felszaladt a lépcsőn.

-    Életében nem érezte még magát ilyen jól – vélekedett Spence.

– A Papa sem. Hogy van a fejed?

-    Köszönöm, jobban – hallotta, hogy az autó megáll a ház előtt, és az ablak felé pillantott.

-    Megyek, segítenem kell Mamának – Rachel kiosont a konyhába.

Spence az ajtónál várta őt. Natasa sápadtnak, fáradtnak látszott, de amikor meglátta őt, mosolygott.

-    Jó reggelt! – szüksége volt most rá, hogy átkarolja a férfi derekát, és magához szorítsa.

-    Jól vagy?

– Igen! – Tényleg jobban volt már, ahogy Spence a karjában tartotta. Amint azonban ereje visszatért, elhúzódott. – Azt hittem, sokáig fogsz ma aludni.

-    Nem, egy ideje már fenn vagyok. Hol jártál?

Natasa letekerte nyakáról a sálat.

-    Valamit el kellett intéznem – lehámozta magáról a kabátot. – Hol vannak a többiek?

– Édesanyád és Rachel a konyhában. Alexet legutoljára a telefonnál láttam. Freddie édesapáddal a felvonulást nézi.

-    Kapok egy csókot?

Spence hozzáhajolt, és továbbra is egyre érezte, hogy Natasának most szüksége van rá. Ajka hideg volt, de aztán ellágyult, felmelegedett, és végül mosolyra görbült. – Nagyon jó vagy hozzám, Spence!

-    Jobban érzed már magad?

– Sokkal. Örülök, hogy itt vagy!

Freddie galoppozott le a lépcsőn, lógó cipőfűzővel, és átölelte Natasa derekát. – Hát visszajöttél!

– Itt vagyok – Natasa megpuszilta Freddie feje búbját. – Mi rosszban sántikáltok?

-    Nézem Papával a felvonulást a tévén. Szabad az ölébe ülnöm.

-     Már értem – Natasa közelebb hajolt, és szimatolni kezdett. Freddie leheletébe gumicukorka illata vegyült. – Még mindig kiszedi az összes sárgát?

Freddie felkacagott, de azért óvatosan az apjára nézett. Spence-nek mások voltak a nézetei a gumicukorról, mint Jurijnak.

-    Nem baj. Mert én meg a pirosat szeretem a legjobban.

-    És hány pirosat? – kérdezte Spence.

-    Nem túl sokat. Feljöttök ti is tévét nézni? – türelmetlenül rángatta Natasa kezét.

-    Egy picit később. Mondd meg Papának, hogy nem szólok a gumicukorról a Mamának, de csak akkor, ha hagy nekem belőle.

– Jó – és már rohant is a lépcsőn.

-    Papa mély benyomást tett rá – jegyezte meg Spence.

– Papa mindenkire mély benyomást tesz – Natasa fel akart állni, de forogni kezdett vele a szoba. Mielőtt elvágódott volna, Spence megfogta a karját. – Mi történt?

-    Nincs semmi. Túl gyorsan álltam fel.

– Sápadt vagy. Gyere, ülj le!

-    Nem, tényleg jól vagyok. Csak egy kicsit fáradt. Rachel a ludas benne. Ha önvédelemből nem aludtam volna el, végigbeszéli az éjszakát.

– Ettél már valamit?

-    Azt hittem, a zenetudományok doktora . Ne aggódj, még le se érek a konyhába, a Mama már etetni fog.

Abban a pillanatban kinyílta bejárati ajtó. Spence látta, hogy Natasa arca felderül. – Mihail! – nevetve az öccse nyakába ugrott.

Ő volt a legmagasabb mind közül, le kellett hajolnia, hogy átölelje Natasát. Spence másodpercek alatt rájött, hogy kettejük közt különösen erős a kötelék.

– Nagyon hiányoztál! – Natasa hátrahajolt, csak annyira, hogy megpuszilja az arcát, aztán újra szorosan hozzábújt.

-    Akkor miért nem jössz gyakrabban? – eltolta magától, hogy jól szemügyre vehesse. Tudta, hogy hol járt reggel. Mormolt valamit ukránul, de Natasa csak megrázta a fejét. A fiú megvonta a vállát, pontosan úgy, ahogyan Natasa szokta, és nem firtatta tovább.

-    Mihail, szeretném bemutatni Spence-t.

Mihail vizsgálgatta Spence-t. Alex barátságos fogadtatásával vagy Rachel finom fürkészésével ellentétben kimérten, figyelmesen nézte.

– Ismerem a munkádat – szólalt meg végül – Kiváló.

-    Köszönöm. Ezt én is elmondhatom a tiédről. – amikor Mihail felhúzta egyik szemöldökét, Spence folytatta. – Láttam a mesefigurákat, amiket Natasának faragtál.

-    Aha. A nővérem mindig szerette a tündérmeséket. Özvegy vagy.

-    Úgy van.

– És most az egyetemen tanítasz.

– Mihail! – szakította félbe Natasa. – Né játszd a nagy testvért!

Mihail arcán mosoly villant, és átfogta nővére vállát.

-    Hát akkor, mit lehet enni?

A hatalmas pulyka a kézzel horgolt terítő közepén csak a kezdet volt. Nádja befogadó hazája hagyományához híven amerikai ebédet készített. Freddie tágra nyílt szemmel bámulta az egymás után feltűnő tálakat. A szobában zaj volt, mindenki mindenkivel beszélt. Az asztal alatt, Freddie lábánál hevert az öreg Szása, és reménykedve várta, hogy egyszer-egyszer neki is hullik valami. Freddie székén New York város telefonkönyve volt, hogy fölérje az asztalt.

Alex és Rachel vitatkozni kezdtek egy gyerekkori galibán. Mihail csatlakozott hozzájuk, és kijelentette, hogy egyiküknek sincs igaza. Amikor Natasa véleményét kérték, ő csak nevetett, majd valamit Spence fülébe súgott.

Nádja arca sugárzott az örömtől, hogy együtt látja egész családját.

-    Csendet! – mondta, és az asztaltársaság elcsendesedett. – Később még vitatkozhattok majd arról, ki engedte szabadon a fehéregeret a biológia-szertárban. Most hálát adunk! Hálásak vagyunk ezért a finom ételért, amit Nádja és a lányok készítettek nekünk. És még hálásabbak vagyunk azért, hogy a barátaink és a csalódunk társaságában költhettük el. És hálát adunk most is, mint az új hazánkban töltött első Hálaadásnapunkon, azért, hogy szabadok vagyunk.

-    A szabadságra! – mondta Mihail, és felemelte poharát.

-    A szabadságra! – szeme párás lett, és végignézett az asztalnál ülőkőn. – És a családra!

11. FEJEZET

Estefelé, míg Freddie az ölében szundikált, Spence Jurij történeteit hallgatta az óhazáról. A szoba másik végében Rachel és Alex társasjátékoztak. Sokszor összekaptak, de minden harciasság nélkül. Natasa és Mihail egy sarokban beszélgetett, szorosan egymás mellett, sötét fürtű fejük majdnem összeért. Spence hallotta a sutyorgásukat, és észrevette, milyen gyakran megfogják egymás kezét. Nádja párnahuzatot hímzett, s időnként mosolyogva félbeszakította Jurijt.

– Asszony! – Jurij a pipája végével felesége felé bökött. – Úgy emlékszem rá, mintha tegnap lett volna.

– Úgy emlékszel, ahogy emlékezni akarsz.

-    Ahogy én emlékszem, úgy jobb a történet.

-    Jobb lesz, ha ágyba teszem Freddie-t – szólalt meg az édesapja.

-    Én szeretném! – Nádja letette a varrást, és felállt, aztán csitítgatva felemelte a kislányt, és elindult a lépcső felé.

– Gyönyörű lányod van – Jurij megszívta a pipáját. Gyakran el kell majd hoznod! Még akkor is, ha nem veszed feleségül a lányomat – a kijelentést vagy tíz másodpercnyi csend fogadta.

– Nincs elég tej reggelre – találta ki hirtelen. – Spence, gyere, hozunk tejet!

-  Jó.

Néhány pillanat múlva kabátba, sálba burkolva kiléptek. A levegő csípős volt, ami Natasának most nagyon jólesett. Fejük fölött a tiszta, fekete égen ragyogtak a csillagok. – Nem akart zavarba hozni téged – kezdte volna Spence.

– De igenis.

-    Rendben, lehet, hogy úgy volt. Kedvelem a családodat.

-    Én is. Többnyire.

– Szerencsés vagy velük. Nem hiszem, hogy valaha is igazán megpróbáltam közel kerülni Ninához vagy a szüleimhez.

– Akkor is a családod. Talán mi azért vagyunk ilyen közel egymáshoz, mert amikor ide jöttünk, csak mi voltunk egymásnak.

– Az már igaz, az én családom sose kelt át a hegyeken Magyarország.

-    Az üzlet zárva!

-    Tudom – a karjába perdült. – Csak sétálni akartam. De ha már itt állunka sötét kapualjban, meg is csókolhatlak.

– Jó ötlet – Spence lehajtotta fejét, és megcsókolta Natasát.

Natasa bosszankodott, hogy hazafelé állandóan elaludt az úton. Úgy érezte, mintha egy hetet hegymászással töltött volna, és nem régi otthonából jönnének visszafelé. Mire felrázta magát, már Maryland és West Virginia határán keltek át.

– Már itt is vagyunk? – visszadöntötte az ülést, és mentegetőzve Spence-re nézett. – Nem is segítettem vezetni.

-    Semmi baj. Láttam, hogy pihenésre van szükséged.

-     A túl sok étel és a túl kevés alvás – Natasa hátrafordult és megnézte Freddie-t, aki mélyen aludt. – Nem voltunk nagyon jó társaság az úton.

-     Kárpótolhatsz érte. Maradj egy kicsit nálunk!

– Jó – Vera nem jön vissza vasárnapig, segíthet Freddie-t ágyba tenni, és főzni. Megálltak a ház előtt, kivették a bőröndöket és az alvó gyermeket.

– Majd én felviszem – suttogta Spence. – Mindjárt itt vagyok!

Natasa a konyhában várt, teát készített és szendvicseket. Nevetséges – gondolta –, nemcsak kimerült, de éhes is, mint egy farkas. Mire Spence lejött, megterített.

-     Alszik, mint a bunda – megpillantotta a terített asztalt. – Eltaláltad a gondolatomat.

– Két eszméletlen utassal a hátad mögött meg sem tudtál állni, hogy egyél egy falatot.

-     Mit találtál?

-     Hagyományos ukrán ételt. Tonhalat.

– Csodálatos – mondta Spence az első harapás után, nemcsak a szendvics... – Fogadok, holnap kinyitod a boltot.

-     Természetesen. Most egész karácsonyig őrültek háza lesz. Felvettem kisegítőnek egy egyetemistát, holnap fog kezdeni. Találd ki, ki az!

-     Melony Trainor – mondta egyik legcsinosabb hallgatója nevét, mire hatalmas ütést kapott a vállába.

– Róla szó sem lehet! Nincs ideje dolgozni, túl sokat kokettál a férfiakkal. Terry Maynard az.

-     Maynard? Tényleg?

-     Igen, jól jön neki a pénz, és... – drámai szünetet tartott. – Ő és Annie...

-     Viccelsz? – nevetett. – Úgy látszik, hamar túltette magát azon, hogy összetörték a szívét.

– Nem törték össze, csak egy kicsit megfájdították. Három hete állandóan együtt vannak.

-     Komolynak hangzik.

-     Azt hiszem, az is. Csak Annie aggódik, hogy ő már túl öreg hozzá. – Mennyivel idősebb?

Natasa előrehajolt, és odasúgta.

-       Ó, sokkal öregebb. Majdnem egy egész évvel.

-       A liliomtipró!

Natasa nevetve hátradőlt.

-     Jó együtt látni őket. Remélem, nem feledkeznek meg a nagy udvarlás közben a vásárlókról – megborzongott, és kortyolni kezdte a teát. – Azt hiszem, korán bemegyek, és elkezdem a karácsonyi díszítése.

-     Estére elfáradsz majd. Gyere ide vacsorázni.

-     Te fogsz főzni?

– Nem – Spence nevetett, aztán egy harapással lenyelte a szendvicset. – Készételt hozok. Egész doboz csirkét vagy pizzát az egyetemről. Natasa! – megsimogatta a haját. – Szeretném megköszönni, hogy ezt a pár napot veled tölthettük. Nagyon nagy élmény volt.

– Nekem is.

– De nagyon hiányzott, hogy kettesben legyek veled – lágyan megcsókolta. – Szeretnélek az ágyamban megölelni.

Natasa nem válaszolt. Nem is habozott. Karját Spence dereka köré fűzte és elindultak. Spence égve hagyta az éjjeli lámpát. Látta a tompa fényben a szoba férfias színeit. Az ágy hatalmas volt és kényelmes, vastag, puha paplan borította. Az íróasztal fölötti tükörben látta magukat egymás mellett.

Övék volt az idő, hogy minden percét élvezzék. Korábbi fáradtsága nyomtalanul eltűnt. Csak melegség izzott benne attól, hogy szeret és szeretik. Lassan, lágyan leoldották egymásról a ruhát.

Lehúzta Spence-ről a pulóvert. Ő kigombolta a kardigánját. A szemébe nézett, és meglazította ingét. Natasa kigombolta Spence nadrágját... Ahogy az utolsó ruhadarabtól is megszabadultak, Spence finoman végigsimította a testét.

Hangtalanul együtt mozdultak. Hosszan tartó csókokkal kóstolták egymást. Maga volt az élvezet. Testük egyre forróbb lett, a szájuk mohó. Önkéntelenül egyszerre húzódtak el egymástól. Spence felemelte a takarót, s mindketten alábújtak. Nincs jobb ennél a közelségnél – gondolta Natasa. Testük egymáshoz súrolódott, a lepedő minden mozdulatnál sustorgott. Spence bőrének illata ismerős volt és finom. Érintése lágy és csábító. Natasa egyszerűen gyönyörű volt. Nemcsak az arca, de a lelke is. Amikor mozdulataikban egybeforrtak, harmóniájuk olyan fokot ért el, amilyet semmilyen zenében nem lehet megteremteni. Ő volt számára a zene – a nevetése, a hangja, a gesztusai. Úgy ölelték egymást, mintha ez lenne az első és az utolsó alkalom.

– Szeretném, ha itt maradnál!

Natasa Spence nyakára szorított szájjal mondta:

– Freddie kérdezősködne reggel, és nem tudom, mit válaszolhatnék rá.

-    Nekem van rá egy nagyon egyszerű válaszom. Megmondom neki az igazat. Szerelmes vagyok beléd.

-    Az nem olyan egyszerű!

-    Ez az igazság – az oldalára fordult, hogy láthassa Natasát. – Szeretlek Natasa!

-    Spence...

– Nem, semmi okoskodás, és semmi kifogás. Ezen már túl vagyunk. Mondd meg, hiszel nekem?

Natasa a szemébe nézett, és látta benne, amit már régen tud.

-    Igen, hiszek neked.

–Akkor mondd el, te mit érzel!

Jogos a kérése, gondolta. De szájában érezte a pánik keserű ízét.

– Szeretlek. És félek.

Spence a szájához emelte Natasa kezét.

-     Miért?

– Azért, mert voltam már szerelmes életemben, és nem is végződhetett volna rosszabbul.

Megint a múlt árnyéka, amely ellen sem küzdeni, sem győzni nem tud, mert megfoghatatlan, névtelen.

– Egyikünk sem úgy jött ebbe a kapcsolatba, hogy ne hordott volna magában sebeket. De lehetőségünk van rá, hogy valami új kezdődjék el életünkben.

Natasa tudta, hogy igaza van.

-    Spence, vannak dolgok, amiket nem tudsz rólam.

-    Hogy balerina voltál.

Natasa felhúzta a takarót a mellére, és felült.

– Igen. Valamikor.

– Miért nem mondtad ezt?

-    Mert már vége.

Spence kisimította a lány haját az arcából.

-    Miért hagytad abba?

-     Mert választanom kellett – a fájdalom visszatért, ezúttal csak röviden. – Nem voltam olyan jó. Ó, megfeleltem azért, és talán idővel elég jó lettem volna szólistának is. Talán... Valamikor ez volt minden álmom.

– Kérlek, beszélj róla!

Ez volt a kezdet, tudta, hogy egyszer eljön.

– Nem olyan érdekes. Későn kezdtem, miután idejöttünk. Az egyház révén szüleim találkoztak Martina Latoviával. Sok évvel ezelőtt jelentős szovjet balerina volt. Aztán disszidált. Összebarátkozott anyámmal, és felajánlotta, hogy táncórákat ad nekem. Nagyon jót tett a tánc. Nem beszéltem jól angolul, nehéz volt barátokat találnom. És itt minden olyan más volt. Akkorra már elmúltam nyolcéves. Nehéz a testet, az izületeket olyan mozdulatokra tanítani, amelyek nem természetesek. De keményen dolgoztam. Tanárnőm kedves volt és bátorított. És a szüleim olyan büszkék voltak rám! A tánc szenvedély, fájdalom és öröm. Egy másik világ, Spence. Ezt nem tudom elmagyarázni.

-    Nem kell elmagyaráznod.

Natasa ránézett.

– Igen, olyan, mint a zene. Már majdnem tizenhat éves voltam, amikor felvettek a balettkarba. Csodálatos volt. Lehet, nem tudtam, hogy létezik más világ is, de nagyon boldog voltam.

-     Mi történt?

-    Volt ott egy táncos – Natasa behunyta a szemét. – Azt hiszem, hallottad a nevét. Anthony Marshall.

– Igen – Spence azonnal látta maga előtt a magas szőke férfit, karcsú, kecses testét. – Láttam őt sokszor a színpadon.

-    Nagyszerű volt. Nemcsak volt –javította ki –, bár már évek óta nem láttam táncolni. Vonzódtunk egymáshoz. Nagyon fiatal voltam. És ez nagy hiba volt. Az árnyéknak végre arca lett.

– Naivan és tisztán szerettem Úgy, ahogy egy tizenhét éves lány szeretni tud. Mitöbb, azt gondoltam, ő is szeret. Mondta, hogy szeret... és én hinni akartam neki. Házasságot ígért, jövőt, hogy együtt fogunk táncolni, egyszóval mindent, amit csak hallani akartam, és megszegte minden ígéretét.

-    Így aztán nem akarsz ígéreteket hallani tőlem.

-     Te nem Anthony vagy! – és kezét Spence arcához érintette, toluló érzésektől hangja egzotikusan telt volt. És nem hasonlítalak össze vele, már nem. Nem vagyok már az, aki néhány meggondolatlan szóra építi álmait.

– Az nem volt meggondolatlan, amit mondtam.

– Nem – Natasa Spence arcára hajtotta fejét. – Az elmúlt néhány hónapban be kellett látnom, amit irántad érzek, más, mint amit valaha is éreztem.

Volt még más is, amit el akart mondani neki. De szavai elakadtak, nem tudta volna kimondani őket.

Hogyan fordulhatott ez elő, kérdezte kétségbeesetten. Hogyan lehetséges, hogy amikor végre már kezdett bízni az érzelmeiben, ilyesmi történjen? Hogyan lesz ereje megint elviselni?

Olyan volt, mint amikor visszatekernek egy filmet, és újra játszani kezdik, és pontosan attól kezdve, amikortól élete olyan kegyetlenül megváltozott. Visszaült az ágyra, nem gondolt már arra, hogy felöltözzön és dolgozni menjen, ahogy egy normális napon. Hogyan is lehetne normális? Hogyan térhetne vissza az élete a normális kerékvágásba?

Feltartotta a kis kémcsövet. Pontosan követte az utasításokat. Csak a biztonság kedvéért. Már két hete tudta, amióta meglátogatták a szüleit. De nem akart szembenézni a valósággal.

Nem az influenzától volt gyenge reggelenként. Nem a feszültség, a sok munka okozta a fáradtságát, nem attól szédült. Ez az egyszerű teszt, amelyet a patikában megvásárolt, elmondta, amit már úgyis tudott.

Gyermeke lesz. A felvillanó örömöt, a csodát teljesen elhomályosította a csontig hatoló, dennesztő félelem.

De hát hogyan történhetett? Nem volt már buta kislány, és védekezett. Elment az orvoshoz, és szedni kezdte a tablettát, amikor tudatosult benne, hogy kapcsolatuk folytatódni fog. És mégis terhes.

Hogyan tudná elmondani neki? Kezébe temette arcát. Hogyan tud még egyszer átmenni azon a jeleneten, amely sok-sok éve olyan mélyen az emlékezetébe maródott?

Tudta, hogy Anthony már nem szereti őt, ha egyáltalán szerette valaha, de amikor rájött, hogy gyereke lesz tőle, odavolt az örömtől. És biztos volt benne,  ő is ugyanígy örülni fog. Amikor elment hozzá, majdnem szétvetette az öröm, de Anthony kegyetlenségétől majdnem kettéhasadt a szíve.

Mogorván engedte be a lakásba. Nehéz volt tovább mosolyognia, amikor látta, hogy az asztal meg van terítve két személyre, és égnek a gyertyák, a pezsgő behűtve – ahogy azelőtt, amíg szerette, oly sokszor várta őt. Most a díszletek valaki másra vártak. De Natasa meggyőzte magát, hogy ez mind nem számít. Megjelent előtte Anthony dühödt tekintete:

-    Mi a fenéről beszélsz?

-     Elmentem az orvoshoz ma délután, már majdnem kéthónapos terhes vagyok. Anthony...

– Ez ócska trükk, Tash – könnyedén vágta oda, de látszott, hogy megrémült. Az asztalhoz vágtatott, s öntött magának egy pohár bort.

-     Ez most nem játék.

-    Nem? Hát hogy lehettél ilyen ostoba? – megragadta a karját és megrázta őt. –Ha egyszer bajba futottál, ne várd tőlem, hogy futok és rendbe hozom!

-    Gyerekem lesz!!! A te gyereked. Az orvos azt mondja, júliusban fog megszületni. – Lehet, hogy terhes vagy – Anthony felhörpintette a bort –, de ez egyáltalán nem tartozik rám.

-    De kell, hogy rád tartozzon!

Akkor ránézett gúnyosan, hideg szemmel.

– Honnan tudjam, hogy az enyém?

Natasa erre közel volt az elájuláshoz.

– Tudnod kell.

– Mit kellene tudnom? Most bocsáss meg, várok valakit.

Natasa kétségbeesetten nyújtotta a karját.

-    Anthony, hát nem érted, a te gyerekedet hordom?

-    Pontosabban a tiédet. Ez a te dolgod. Ha a tanácsomra vagy kíváncsi, szabadulj meg tőle.

-    Szabad... ezt nem gondolhatod komolyan!

– Táncolni akarsz, Tash? Kezdheted újra a tanulást, miután kiesett kilenc hónap, és világra hoztál egy kölyköt. Nőj már fel!

– Felnőttem már – kezét védekezőn a hasára tette. – És a gyermeket megtartom.

-    Tiéd a döntés – intett Anthony a poharával. – Ne képzeld, hogy belerángathatsz. Nekem a karrieremre kell gondolnom. Talán jobban is jársz. Beszélj rá valami bolondot, hogy vegyen el feleségül, és vezesd a háztartását. A táncban úgyis középszerű maradsz.

Így hát megtartotta a gyermeket, és szerette – egy nagyon-nagyon rövid időre. És most itt van a másik. Nem meri szeretni. Mert most már tudta, milyen az, elveszíteni. Őrjöngve a falhoz vágta a kémcsövet, és cibálni kezdte a ruhákat a szekrényből. El kell mennie! Gondolkodnia kell. De el kell mondania neki.

Autóval ment, és ahogy közeledett a házhoz, imádkozott, hogy meg tudja őrizni a nyugalmát. Szombat volt, az udvarokban és a járdán gyerekek játszottak.

Jobb, ha nem gondol semmire, döntött, és bekopogott az ajtón. Aztán majd lassan, logikusan, felnőtt módjára elintézi a dolgokat.

-    Kisasszony! – Vera kinyitotta az ajtót, az arca a szokásosnál kevésbé volt távolságtartó.

– Szeretnék dr. Kimball-lel beszélni, ha nem nagyon elfoglalt.

-    Jöjjön be! – Vera maga is meglepődött azon, hogy aggódik. – Jól van, kisasszony? Nagyon sápadt.

– Igen, köszönöm, jól vagyok.

-    Kér egy kis teát?

-    Nem, nem, maradhatok soká.

-    A zeneszobában találja őt. Majdnem egész éjszaka dolgozott.

-    Köszönöm – megmarkolta a táskáját, és az ajtóhoz indult. Hallotta a zenét, gyönyörű volt, sírós. Persze, lehet, hogy csak az ő hangulata ilyen.

Ahogy megpillantotta, eszébe jutott a nap, amikor először lépett a szobába. Lehet, hogy akkor kezdett beleszeretni, azon a napon, ahogyan Freddie-vel az ölében, a napsütésben a zongoránál ült. Spence elmerült az alkotásban, és hatalmába kerítette a születő zene. És most ő egy csapásra megváltoztatja az életét. Spence nem ezt kérte tőle, mindketten tudják már, hogy a szerelem nem mindig elég.

– Spence – mondta halkan a nevét, amikor a zene elhallgatott, de Spence nem hallotta. Natasa látta, milyen elmerülten. Nem is borotválkozott még, inge gyűrött volt, gallérja kigombolva. – Spence! – szólította újra. Spence bosszúsan felnézett.

Aztán meglátta, hogy ő az, és rámosolygott.

-    Szia! Nem is gondoltam, hogy ma látni foglak.

– Találkoznom kellett veled!

-    Örülök neki – felállt, de a feje még tele volt a zenével. – Mit szólnál egy kis kávéhoz?

– Nem kérek – még a gondolatára is forogni kezdett a gyomra. – Azért jöttem, hogy elmondjam... – az ujjai görcsbe rándultak. – Nem tudom, hogy történt, de akarom, hogy tudd, hogy soha nem állt szándékomban... kicsikarni, hogy elkötelezd magad...

Megint elhalt a hangja. Spence megrázta a fejét, és odasietett hozzá. Spence megfogta a kezét, és a kanapéhoz vezette.

-  Az a legegyszerűbb, ha őszintén elmondod.

– Igen – szédült, és kezét a homlokához emelte. – Én... látta Spence szemében az aggodalmat, aztán minden elsötétült.

A kanapén feküdt, és Spence mellette térdelt.

– Nyugodj meg – suttogta. – Csak feküdj nyugodtan, hívom az orvost.

-    Nem, nincs rá szükség – óvatosan felült. – Már rendben vagyok.

-    A csodát vagy rendben! Olyan vagy, minta j ég, és sápadt, mint egy hazajáró lélek. Elviszlek a kórházba.

– Nem kell se orvos, se kórház – közel állta hisztériához. – Nem vagyok beteg, Spence, gyereket várok.

12. FEJEZET

-     Micsoda? – Ez volt az egyetlen szó, amit Spence ki tudott nyögni. Visszahőkölt, és Natasára bámult. – Mit mondasz?

Natasa erős akart lenni.

-     Terhes vagyok – ismételte meg, és tehetetlenül széttárta a kezét. – Borzasztóan sajnálom.

Spence csak a fejét rázta, és várta, hogy a hallottak eljussanak a tudatába. – Es biztos vagy benne?

-    Igen. Ma reggel megcsináltam a tesztet. Gyanítottam már egy-két hete, de...

-    Gyanítottad?! – Spence keze ökölbe szorult a párnán. Natasa nem őrjöngött a dühtől, mint Angela annakidején. Össze volt törve. – Nem mondtad el!

-    Nem láttam értelmét. Felesleges lett volna felkavarni téged, amíg nem volt biztos.

– Te most ezt érzed, Natasa? Felkavar téged?

-    Én azt érzem, hogy terhes vagyok. És úgy gondoltam, úgy helyes, ha megmondom neked. Most néhány napra elutazom.,

– Elutazol? – attól félt, hogy Natasa újra elájul. – Várjunk csak egy pillanatig! Beugrasz hozzám, azt mondod, terhes vagy, és most nyugodtan közlöd velem, hogy elutazol? – úgy érezte, mintha valami gyomorszájon ütötte volna. – És hová?

-    Csak el – hallotta a saját hangját. Támadó volt és goromba. Natasa kétségbeesetten homlokához szorította kezét. – Időre van szükségem. El kell mennem.

-    Arra van szükséged, hogy leülj, és megbeszéljük ezt a dolgot.

-    Nem tudok róla beszélni – érezte, hogy kitörni készül belőle a feszültség. – Most még nem. Addig nem, amíg...

-    Nem mész sehová! – Spence megragadta a karját, hogy visszahúzza. – És igenis, beszélni fogunk róla!

-    Nem akartam tőled soha semmit. Nem akartam szerelmes lenni beléd, nem akartam, hogy szükségem legyen rád. Nem akartam, hogy a gyerekedet hordjam.

– Világos – szorítása erősebb lett, és szabadon engedte indulatait. – De az én gyerekemét hordod, úgyhogy most leülünk, és megbeszéljük, mit tegyünk.

– Mondtam már, időre van szükségem.

-    Több időt adtam már neked a kelleténél, Natasa! Úgy látszik, a sors kezébe vette az irányítást, és ezt el kell már fogadnod.

-    Nem tudom még egyszer végigcsinálni.

-    Még egyszer? Miről beszélsz?

– Nekem volt már gyerekem – kezébe temette arcát, az egész teste rázkódott. – Ó, Istenem!

Spence döbbenten Natasa vállára tette a kezét.

-    Neked gyereked van?

-    Volt – szemét mélyről kiszakadó, fájdalmas, könnyek árasztották el. – Meghalt.

-    Gyere, ülj mellém, Natasa. Mondd el!

-    Nem bírom. Elvesztettem őt, a kisbabámat. Nem bírom elviselni a gondolatot, hogy még egyszer keresztül mehetek rajta – kiszakította magát a karjából. – Nem tudod, hogy ez mennyire fáj.

– Azért akarom, hogy elmondd, hogy megérthessem.

-    Mit változtat ez rajta?

-    Aztán majd meglátjuk. Most nem tesz jót, ha ennyire felzaklatod magad.

-    Nem – Tenyerével megtörölte arcát. – Tényleg nem használ. Sajnálom, hogy így viselkedem.

-    Ne mentegetőzz, ülj le, hozok neked teát – egy székhez vezette. – Egyetlen perc, és itt vagyok.

Még annyi sem telt el, de mire visszajött, Natasa már elment.

Mihail egy cseresznyefatuskót vésett, a fülhallgatóból bömbölt a rock-and-roll. Faragás közben mindig zenét hallgatott, bluest, esetleg Bach-ot. Ma nagyon szétszórt volt, és tudta, csak az időt húzza. Munkaasztala fölött átpillantott a zsúfolt szoba másik végébe. Natasa a púposra kárpitozott, rossz rugójú karosszékben kuporgott, amelyet Mihail tavaly nyáron talált az utcán, lomtalanításkor. Könyv volt a kezében, de Mihail látta, húsz perce egyetlen egyszer sem lapozott. Ő is az időt húzza.

Bosszankodott magára is, rá is. Letépte fejéről a fülhallgatót. Szó nélkül feltett egy kanna vizet az egyik bizonytalanul égő gázrózsára, és teát főzött. Natasa nem szólt semmit. Akkor nézett csak fel rá üres tekintettel, amikor behozta a teát, és letette a csészét a karosszék mellett álló összekaristolt asztalra.

– Ó, köszönöm – mondta Natasa ukránul.

– Itt lenne az ideje, hogy elmondd, mi történt! Már majdnem egy hete itt vagy! Natasa erőltetetten elmosolyodott.

– Ki akarsz már tenni?

-    Lehetséges – megfogta a kezét, és finoman megdörzsölgette. – Nem kérdeztem semmit, mert így akartad. Nem mondtam Mamának se, Papának se, hogy egyszer csak sápadtan és ijedten itt áltála küszöbön.

– Hálás is vagyok érte.

– Hát ne legyél hálás érte! – Jellegzetes, heves mozdulatot tett. – Beszélj nekem! – Mondtam neked, hogy egy kis időre el kellett jönnöm – felhúzta a vállát, aztán a teáért nyúlt. – Te legalább nem esel pánikba.

-    De már kezdek. Tash, mondd meg, mi bajod van!

-    Terhes vagyok – bökte ki remegő kézzel.

Mihail szája kinyílt, de nem tudott megszólalni, ezért hát egyszerűen átölelte őt. Natasa elkínzottan sóhajtott.

– Jól vagy?

-     Igen. Voltam pár napja az orvosnál, azt mondja, remekül vagyok.

Mihail eltolta magától, és tanulmányozta az arcát.

-    Az egyetemi tanár?

-    Igen. Senkim nem volt, csak Spence.

A fiú sötét szeme szikrázott.

– Ha a féreg rosszul bánt veled, hát...

-     Nem – Natasa furcsállotta, hogy képes mosolyogni rajta. – Nem bánt velem rosszul.

– Szóval nem akarja a gyereket!

– Nem tudom – Elhúzódott, aztán felállt, és járkálni kezdett.

-    Nem mondtad el neki?

-    Dehogynem – hogy megnyugodjon, megállt Mihail karácsonyfája – Csak nem nagyon adtam neki lehetőséget, hogy bármit mondjon rá.

-    Neked nem kell a gyerek.

Natasa erre megfordult, szeme tágra meredt.

-    Hogy mondhatod ezt? Hogy gondolhatsz ilyet?

-    Azért, mert itt vagy, ahelyett, hogy az egyetemi tanároddal rendeznéd el a dolgokat.

-    Nekem idő kell hozzá, hogy átgondoljam.

– Túl sokat gondolkodsz!

Natasa álla megkeményedett. Mindezt mondta már neki egyszer.

– Először is, nem akartam beleszeretni. De még akkor is, amikor lehetetlenné tette, hogy ne szeressem, akkor is tudtam, mennyire fontos megtartani a távolságot. Mindent megtettem, hogy ne kövessem el még egyszer ugyanazokat a hibákat. És tessék...

-    Ő nem Anthony. Ez a kisbaba nem Lily.

– Tudom.

-    Nem lehet mindent ahhoz mérni, ami volt, Tash? Ez nem tisztességes, se veled, se a professzorral, se a gyerekkel.

-    Nem tudom, mit csináljak.

-    Szereted őt?

-    Igen, szeretem őt.

-    Es ő szeret téged?

-    Azt mondja...

– Ne azt mondd nekem, mit mond, azt mondd meg, te mit érzel.

-    Igen, szeret engem.

– Akkor hagyd abba ezt a bujkálást, és eredj haza! Ezt az egészet vele kellett volna megbeszélned, és nem az öcséddel.

Lassan megőrül. Minden áldott nap elment Natasa lakása előtt bizakodva, aztán amikor nem találta otthon, átgyalogolt az üzletbe, és Annie-t zaklatta a kérdéseivel. Alig vette észre a karácsonyi kirakatokat, a pocakos, vidám Mikulásokat, a csillogó angyalkákat. Minden erejére szüksége volt, hogy ne rontsa el Freddie ünnepi hangulatát. Magával vitte, hogy válasszon karácsonyfát, órákig díszítették együtt. De fél-szívvel tett mindent.

Ennek véget kell vetnie, mondta, és kibámult a hóesésbe. Akármilyen válságban van is az élete, nem engedi, hogy Freddie karácsonyát elrontsa.

Kislánya minden áldott nap Natasáról faggatta. Ettől csak még nehezebb lett, mert nem tudott mit válaszolni. Nézte, amikor angyalkát játszott az iskolai pásztorjátékban, és azt kívánta, bárcsak Natasa is ott lenne.

És mi lesz a gyermekkel? Alig tudott másra gondolni. Lehet, hogy Natasa még testében hordja a kishúgot, akire Freddie annyira vágyik? A kisbabát, akit ő is teljes szívéből akart. Ha csak... nem akart arra gondolni, hogy hova mehetett, mit csinálhatott. De mi másra gondolhatna?

Rá kell jönnie, hogyan találhatja meg. Volt már gyereke... Amikor meghallotta, elkábult tőle. Egy gyermek, akit elvesztett. De hogyan és mikor? Kérdések torlódtak össze fejében, amelyekre nem tudta a választ. Azt mondta, szereti őt, és 'o tudta, milyen nehéz volt kimondania.

– Apu! – Freddie szökdécselt a szobában, feje tele volt a karácsonnyal, már csak hat nap volt hátra. – Képzeld, süteményt sütünk.

Spence hátrafordult, s látta széles mosolyát és piros meg zöld cukorral összemaszatolt száját. Karjába kapta, és magához szorította. – Nagyon szeretlek, kicsikém!

Freddie felkacagott, aztán megpuszilta. – Én is szeretlek téged. Kijössz te is a konyhába velünk?

– Egy picit később. Sétálnom kell előbb egyet.

Elmegy az üzletbe, sarokba szorítja Annie-t, és meg fogja tudni, hova ment Natasa. Akármit mond ez a vörös hajú csitri, nem létezik, hogy Natasa ne adott volna meg az alkalmazottjának egy telefonszámot.

– Mikor jössz vissza?

– Nemsokára. Amikor visszajövök, segítek majd a sütésben, megígérem.  Freddie elégedetten sietett vissza Verához. Tudta, apja mindig megtartja ígéretét.

Natasa az ajtó előtt állt a hóesésben. Életnagyságú Mikulás volt az ajtón. Eszébe jutott róla a boszorkány, amely Halloween éjszakáján állt ott. Azon az éjszakán szeretkezett először Spence-szel. És biztos volt benne, hogy gyermekük azon az éjszakán fogant.

Egy pillanatig majdnem visszafordult, azt mondta magában, először oda kellene mennie, hogy lerakja a csomagját és kifújja magát. De ez megint csak bujkálás lenne. Túl hosszan bujkált már eddig is.

Összeszedte bátorságát és bekopogott. Abban a pillanatban, ahogy Freddie kinyitotta az ajtót, felragyogott a szeme. Felsikoltott, és majdnem Natasa nyakába ugrott. – Visszajöttél! Visszajöttél! Már mióta vártalak!

Natasa felkapta, és előre-hátra ringatta. De hiszen ezt akarta, erre vágyott, ismerte fel. Hogy lehetett ekkora bolond?

– Nem is volt olyan hosszú idő.

– De már napok múltak el. Van karácsonyfánk és égőnk is, és már becsomagoltam az ajándékokat. Egyedül vásároltam az üzletsoron. Ne menj el többé, kérlek!

-  Nem fogok – letette Freddie-t.

– Nem voltál ott a pásztorjátékon. Én angyal voltam.

-     Nagyon sajnálom.

Amikor Freddie látta, hogy minden a régi kerékvágásban van, megfogta Natasa kezét.

-     Egyszer megakadtam, de emlékeztem minden sorra. Azt mondtam: „gyermek született Betlehemben", és „békesség a Földön az embernek", és akkor azt énekeltem, hogy „dicsőség mennynek az Istenben".

Natasa napok óta most kacagott először.

-     Bárcsak hallottam volna! Ugye, elénekeled nekem?

-     Jó. Most süteményt sütünk – még mindig fogta Natasa kezét, és a konyha felé húzta.

– És apu is segít?

– Nem, neki el kellett mennie. De azt mondta, nemsokára hazajön és segít. Megígérte.

Csalódottság és megkönnyebbülés egyszerre vett erőt Natasán.

-    Vera, visszajött Tash!

-    Látom – Vera összeszorította a száját. Amikor már végre azt gondolta, hogy Natasa talán elég jó lesz a senornak és a kislányának, ez a nő szó nélkül eltűnik. – Kér egy kis kávét vagy teát, kisasszony?

-    Köszönöm, nem. Nem is akarok itt útban lenni.

-    De maradnod kell! – rángatta Freddie Natasa kezét. – Nézd, csináltam hóembert, meg Mikulást is – felkapta az asztalról a legjobbnak tartott alkotását. – Elvehetsz egyet!

-    Gyönyörű! – Natasa nézte a hóembert. Vörös cukorka volt az arcán, és a kalapja széle már letört.

-    Most sírni fogsz? – kérdezte Freddie.

-    Nem – sikerült visszanyelni a könnyeit. – Csak örülök, hogy itthon vagyok. Amíg ezt mondta, kinyílta konyhaajtó. Natasa visszatartotta a lélegzetét, amikor Spence belépett a helyiségbe.

Nem szólt egy szót sem. A keze még az ajtón volt, megállt, és bámult. Azt hitte,

a saját, háborgó gondolatai játszanak vele. A szeme ragyogott a könnyektől.
– Apu, hazajött Tash – jelentette be Freddie. – Ő is segít a sütésben!

Vera lekapta a kötényét. Bármit gondolt is Natasáról, csak rá kellett néznie, és látta, milyen szerelmes.

-     Nem elég a liszt. Gyere, Freddie, megyünk vásárolni.

– De én...

-  De te sütni akarsz, ahhoz pedig liszt kell! – Vera szakavatott mozdulatokkal kikormányozta Freddie-t a konyhából.

Spence és Natasa mozdulatlanul állt, mintha az idő is megállt volna. Natasa szédült a hőségtől, levette a kabátját, a szék támlájára fektette. Beszélni akart vele, józanul. De nem lehet, ha összecsuklik a lábai előtt.

– Spence – szavai mintha visszhangot vertek volna a falak között. – Azt remélem, tudunk beszélgetni.

-     Értem. Szóval most úgy döntöttél, mégis csak jó dolog beszélgetni.

Natasa beszélni kezdett, aztán meggondolta magát. Amikor a sütő órája jelzett, gépiesen felvette a fogókesztyűt, és kivette a sütőből az utolsó tepsi süteményt. Lassan elrendezte őket a rácson, hogy kihűljenek.

-       Igazad van, ha haragszol. Csúnyán viselkedtem veled. Most kérlek, hallgass meg, és remélem, megbocsátasz.

Spence egy hosszú pillanatig szó nélkül fürkészte.

– Te aztán tudod, hogyan kell elejét venni a vitának.

-     Nem vitatkozni jöttem. Volt időm átgondolni, és rájöttem, nagyon rossz módját választottam annak, hogy közöljem veled, gyerekem lesz. – lesütötte a szemét. –Megbocsáthatatlan, tudom, hogy szó nélkül elrohantam. Csak annyit tudok mondani, hogy féltem, zavart voltam, és nem tudtam tisztán gondolkodni.

– Egyetlen kérdés – szólt közbe Spence, aztán várt, amíg Natasa felemelte a fejét. Látnia kell az arcát. – A baba megvan még?

– Igen – Ó, Spence, rettenetesen sajnálom, hogy arra kellett gondolnod, talán...– a felismerést bűntudat váltotta fel. Visszanyelte a könnyeit. – Borzasztóan sajnálom. Elmentem Mihailhoz, nála voltam néhány napig. Leülhetek?

Spence csak bólintott, aztán Natasa leült az asztal mellé, és ő az ablakhoz ment. Tenyerét a párkányra támasztotta, nézte odakinn a hóesést.

-     Majdnem elvesztettem az eszem. Nem tudtam, hol vagy, merre jársz. Olyan állapotban voltál, amikor itt hagytál, hogy attól féltem, ostobaságot teszel. – Soha nem tudnám megtenni, amire gondolsz, Spence! Ez a mi kisbabánk.

-     De azt mondtad, hogy nem akarod – Spence megint az ablakhoz fordult. – Azt mondtad, nem akarsz még egyszer keresztülmenni rajta.

-     Féltem – ismerte be Natasa. – És igaz, nem akartam terhes lenni. Szeretnék neked elmondani valamit.

Spence rettenetesen vágyott rá, hogy magához ölelje, és azt mondja, semmi sem számít. De mert tudta, hogy számít, a tűzhelyhez lépett, és elfoglalta magát.

-     Kérsz kávét?

-     Nem, felfordul tőle a gyomrom – Natasa kicsit elmosolyodott, amikor látta, hogy Spence a teáskannával bíbelődik. – Nem ülnél le, kérlek!

-     Jó. Folytasd!

-     Mondtam már neked, hogy amikor a balettkarban voltam, beleszerettem Anthonyba. Alig voltam tizenhét éves, és a szeretője lettem. ő volt az első. És nem volt azóta sem senkim.

-     Miért?

A válasz egyszerűbb volt, mint gondolta.

-       Mert nem voltam szerelmes, amíg te nem jöttél. Ez a szerelem egészen más, mint az ábránd, amit Anthony iránt éreztem. Veled nem álom, nincsenek lovagok és hercegek. Veled ez maga a szilárd, hétköznapi valóság.

Spence nézte. A konyhában csend volt, a hó elszigetelte őket a világtól. Benn meleg sütemény- és fahéjszag terjengett.

– Igen.

– Féltem a szerelemtől, azért, ami Anthony és köztem történt...– megállt, és meglepődött, hogy a fájdalom helyett csupán szomorúságot érzett. — Hittem neki, elhittem minden szavát, minden ígéretét. Amikor rájöttem, hogy ugyanazt ígérte más nőknek is, összetörtem. Veszekedtünk, és ő elzavart, mint egy gyereket. Néhány hét múlva észrevettem, hogy terhes vagyok. Odavoltam az örömtől. Nem tudtam másra gondolni, csak arra, hogy Anthony gyerekét hordom a szívem alatt, és ha megmondom neki, ő is érezni fogja, hogy összetartozunk. Aztán megmondtam neki.

Spence nem szólt, csak megfogta a kezét.

— Nem úgy történt, ahogy képzeltem. Dühös volt. Olyanokat mondott... most már nem számít — folytatta. — Nem akart sem engem, sem a gyereket. Az alatt a néhány perc alatt éveket öregedtem. Nem olyan ember volt, amilyennek képzeltem, de gyereket vártam tőle. És én akartam a gyereket — Natasa megszorította Spence kezét. —Olyan rettenetesen akartam azt a gyereket.

-    Mit tettél?

-    Az egyetlen dolgot, amit tehettem. Otthagytam a színházat, és hazamentem. Tudom, nagy teher volt ez a szüleimen, de mellettem álltak. Egy áruházban kaptam állást. Játékot árultam.

-    Rettenetes lehetett — megpróbálta elképzelni Natasát kamasznak, terhesnek, akit elhagyott a gyermeke apja, és aki megpróbált mégis talpon maradni.

— Igen, az volt, de csodálatos is. A testem megváltozott. Az első egy-két hónap után, amikor annyira törékeny voltam, egyre erősebbnek éreztem magam. Nagyon erősnek. Este ültem az ágyban, és olvastam a könyveket a kisbabákról, a szülésről. Kérdezgettem Mamát. Papa bölcsőt készített, és Mama varrt nekem egy rózsaszín és kék szalagokkal díszített fehér szoknyát. Gyönyörű volt — érezte, könnyei megindulnak. — Kaphatnék egy kis vizet?

Spence felállt, megtöltött egy poharat vízzel, és letette mellé.

-    Csak nyugodtan, Natasa — megsimogatta Natasa haját. — Nem kell mindent egyszerre elmondanod!

— De igen — lassan ivott, aztán megvárta, míg Spence újra leül. — Lilynek kereszteltem — mondta csendesen. — Gyönyörű volt, parányi és puha. Addig fogalmam sem volt róla, hogy lehet úgy bárkit, bármit szeretni, ahogy az ember a gyerekét szereti. Órákon keresztül néztem, ahogy alszik, nem tudtam betelni vele, ámultam, hogy belőlem való. Hullottak a könnyei. — Forró nyár volt, és kivittem őt a babakocsiban a levegőre, a napra. Az emberek megálltak, úgy csodálták. Ritkán sírt, és amikor szoptattam, kezét a mellemre tette, és óriás szemeivel engem nézett.

— Semmihez sem hasonlítható, ha az embernek gyereke van.

-     Vagy ha elveszíti — mondta Natasa halkan. — Olyan gyorsan történt, még alig volt öthetes. Reggel felébredtem, meglepődtem, hogy végigaludta az éjszakát. A mellem feszült a tejtől. A bölcső az ágyamnál állt. Érte nyúltam, felkaptam. Először nem is értettem, nem tudtam elhinni... — nem tudta folytatni. Kezével eltakarta a szemét. — Emlékszem, egyfolytában sikoltoztam, Rachel felugrotta másik ágyban, a család többi tagja berohant, és a Mama elvette őt tőlem — a néma könnyekből zokogás lett. Kezébe temette arcát, és sírt.

A férfi nem tudott mit mondani. Nem keresgélte az értelmetlen szavakat, hanem felállt, melléguggolt és a karjába vette. Natasa imbolygott a vad fájdalomtól, aztán még mindig zokogva odafordult hozzá, és a nyakába kapaszkodott.

Keze ökölbe szorult Spence hátán. Aztán fokozatosan elernyedt. Forró könnyei apadni kezdtek, és a fájdalom, amelyet most már megosztott a férfival, könnyebb lett.

– Most már jól vagyok – sikerült végre megszólalnia. Elhúzódott, papír zsebkendőért kutatott a táskájában. Spence elvette tőle a zsebkendőt, és leitatta arcáról a könnyeket. – Az orvos azt mondta, bölcsőhalál. Az oka ismeretlen – ahogy kimondta, újra behunyta a szemét. – Valahogy ez még rosszabb volt, hogy nem tudtam az okát, és azt sem tudtam biztosan, nem akadályozhattam volna-e meg.

-    Csak elképzelni tudom, milyen lehetett keresztülmenni azon, ami veled történt. De azt tudom, hogy ha igazán szörnyű dolgok történnek, az embernek nincs hatalma fölöttük.

-    Hosszú ideig tartott, míg elfogadtam, amit megérteni soha nem tudok. Hosszú idő, amíg újra élni kezdtem, visszamentem dolgozni, és végül ide költöztem, és megnyitottam a boltot. Azt hiszem, a családom nélkül belehaltam volna – egy pillanatra megállt, ivott egy kortyot, hogy lehűtse kiszáradt torkát. – Nem akartam soha többé szeretni senkit. És akkor jöttél te és Freddie.

– Szükségünk van rád, Natasa. És neked is szükséged van ránk.

-    Igen – megcsókolta Spence kezét. – Azt akarom, hogy megértsd. Amikor megtudtam, hogy állapotos vagyok, megrohant minden emlék. Mondom neked, nem hiszem, hogy túl tudnám élni még egyszer. Annyira félek megszeretni ezt a gyermeket. Pedig máris szeretem.

-    Gyere – felemelte öt, és kezük összekulcsolódott. – Tudom, hogy szeretted Lilyt, és mindig szeretni fogod. Ami történt, azon már nem változtathatunk, elmúlt. De itt ez a másik gyerek. Azt akarom, hogy megértsd, a terhességben, a szülésben, a gyereknevelésben ott leszek melletted.

– Félek.

-    Akkor együtt fogunk félni. És amikor ez a gyerek nyolcéves lesz és először ül fel a kétkerekű biciklire, együtt féltjük őt.

Natasa remegő szája elmosolyodott.

-    Ahogyan mondod, szinte hiszem is már.

-    El kell hinned! – lehajolt, és megcsókolta.

– Igen. – mosolya erősebb lett. – Szeretlek! – milyen egyszerű volt kimondani. És milyen egyszerű érezni is. – Akarsz velem élni?

-    Csak egy feltétellel – Spence hüvelykujjával felszárított egy könnycseppet Natasa arcán. – El akarom mondani hogy kistestvére lesz. Azt hiszem, ez lesz a legcsodálatosabb karácsonyi ajándék.

– Igen – Natasa érezte, ereje visszatért. – Mondjuk el neki!

– Akkor jó, öt napot kapsz rá.

– Öt napot, mire?

-    Hogy mindent elintézi, hogy elhívd a családodat, megvedd a ruhát és minden egyebet, amire az esküvőhöz szükség van.

-    De...

– Semmi de! – kezébe fogta arcát és elhallgattatta. – Szeretlek, akarlak, te vagy a legjobb dolog, ami Freddie óta engem ért, és nem akarlak elveszíteni. Gyerekünk lesz, Natasa! – nézte őt, és birtokló mozdulattal, gyöngéden a hasára tette a kezét. –Egy gyerek, akit akarok, akit már most szeretek...

– Ha velem vagy, nem fogok félni.

-     Akkor karácsonyeste itt találkozunk. Karácsony reggelén a feleségemmel akarok felébredni.

Natasa megtámaszkodott Spence karjában.

-    Csak ennyi?

-    Ennyi.

Natasa kacagva átkulcsolta Spence nyakát, és kimondta:

– Igen!

EPILÓGUS

Natasának az év legszebb időszaka karácsony előestéje volt. Az élet, a szeretet és a család ünnepének estéje.

Amikor bejött, a ház csendes volt. Egyenesen a karácsonyfához ment. Megpörgetett egy angyalkát az egyik ágon, aztán megfordult, és a szobát vizsgálta. Az asztalon félfülű rénszarvas állt keménypapírból. Freddie másodikon rajzórájának terméke. Mellette pocakos hóember egy lámpást tartott. A kandallópárkányt egy különlegesen szép porcelán bölcső díszítette. Alá négy zoknit akasztottak. Pattogott a tűz a kandallóban.

Egy évvel korábban, ez előtt a tűz előtt állt és esküdött szerelmet, és örök hűséget. Most ez az otthona. Mély lélegzetet vett, hogy beszívja a fenyők és a gyertyák illatát. Oly jó volt otthon lenni.

-    Mama! – Freddie vágtatott be, mögötte hosszú piros szalag lebegett. – Végre hazajöttél!

-    Igen, itthon vagyok – Natasa nevetve felkapta, és körbefordult vele.

– Kivittük Verát a repülőtérre, hogy a nővérével tölthesse a karácsonyt, és aztán néztük a repülőgépeket. Apu azt mondta, hogy ha hazajövünk, megvacsorázunk, és aztán karácsonyi énekeket fogunk énekelni.

– Apunak teljesen igaza van... Körbetekerte a szalagot Freddie vállán. – Hát ez meg mi?

-    Csomagolok egy ajándékot, teljesen egyedül. A tiédet.

-    Az enyémet? Es mi az?

– Nem mondhatom el.

-     Dehogyisnem. Figyelj csak! – lehuppant a kanapéra, és csiklandozni kezdte Freddie-t. – Igazán könnyű lesz – mondta, és Freddie közben sikongatva tekergett, mint egy kukac.

-    Már megint kínozza a gyereket – jegyezte meg Spence az ajtóból.

-    Apu! – ugrott fel Freddie, és apjához vágtatott. – Nem mondtam el neki.

-    Tudtam, hogy számíthatok rád, pofika. Nézd csak, ki ébredt fel! – Spence a derekán egyensúlyozta a babát.

-    Nézd, Brandon! – Freddie rajongó szeretettel felnyújtotta a szalagot, hogy a baba játszani tudjon vele. – Látod, ugyanolyan csinos, mint te.

A hathónapos Brandon Kimball pufók volt, rózsás arcú és úgy általában el volt ragadtatva a világtól. Egyik kezével megmarkolta a szalagot, másikkal pedig Freddie haját. Natasa odament hozzájuk, kitárta a karját.

– Gyere, te nagyfiú – a csecsemő boldogan kapaszkodott felé. Karjába fogta, és megpuszilta a nyakát. – Gyönyörű vagy!

-  Pontosan, mint az anyja – mondta Spence, és megsimogatta Brandon dús fekete fürtjeit. Mintha csak helyeselte volna a megállapítást, Brandon gurgulázva felkacagott. Amikor fészkelődni kezdett, Natasa letette őt a szőnyegre, hadd kússzon.

– Ez az első karácsonya – Natasa nézte, ahogy fürgén kúszik a macska felé.

– És a mi második karácsonyunk – Spence maga felé fordította Natasát. – Boldog házassági évfordulót!

Natasa megcsókolta őt egyszer, aztán még egyszer.

-     Mondtam már ma, hogy nagyon szeretlek? – Azóta, hogy délután felhívtalak, még egyszer sem.

– Az borzasztó régen volt már – átkarolta Spence derekát. – Szeretlek, és köszönöm neked ezt a csodálatos évet.

-    Nagyon szívesen – Natasa feje felett felnézett, és látta, hogy Freddie megment Brandon kezéből egy karácsonyfadíszt. – És ez csak a kezdet.

– Ígéred?

Spence mosolygott, és újra megcsókolta feleségét.

– Teljes mértékben.

Freddie abbahagyta a kúszást Brandonnal, hogy nézze őket. Egy öcsike tulajdonképpen nagyon aranyos, de még mindig nem adta fel, hogy kishúga legyen. Amikor látta, hogy szülei megölelik egymást, elmosolyodott.

Talán majd jövő karácsonykor.