Nora Roberts

Nekem rendelt asszony

1. FEJEZET

Nick képtelen volt felfogni, hogyan is lehetett ennyire ostoba. A bandához való tartozás valószínűleg sokkal többet jelentett a számára, mint ahogy hitte volna. Talán a világgal is haragban van… És miért ne használná ki a kínálkozó alkalmat, amikor csak ki kell nyújtania érte a kezét? Persze, attól is félt, hogy Reece, T.J. és Cash gyávának tartja majd.

Tisztában volt vele, hogy megszegi a törvényt, és nem is először.

Bár ez azért más, mint az eddigiek, gondolta, amikor a törött ablakon át bemászott a műszaki cikkeket árusító boltba. Azokkal az apró-cseprő ügyekkel, amelyekbe eddig belekeveredett, ezt itt össze sem lehet hasonlítani. Betört egy üzletbe, hogy számítógép-tartozékokat meg magnókat lopjon.

Megint olyan helyzetbe került, amelyből egykönnyen nem szabadulhat.

- Öregem, ez azért mégiscsak jobb, mint az édességboltban nyalakodni! - lelkendezett Reece, miközben pillantását végigjártatta a teli polcokon. Reece, aki húszéves volt, s ebből egy évet intézetben töltött, nem nőtt túlságosan nagyra. - Itt aztán megszedjük magunkat!

T.J. vihogott. Így fejezte ki elismerését minden szó iránt, amelyet csak Reece kiejtett a száján. Cash, akinek általában megvolt a saját véleménye a dolgokról, már be is rakott pár videojátékot egy vászonzsákba.

- Na gyerünk, Nick! - nyomott Reece egy tengerészzsákot a fiú kezébe. - Pakold tele!

Nick érezte, ahogy a tarkóján gyöngyözik a veríték, miközben a rádiókat és a magnókat elsüllyeszti a zsákban. Mit keresek én itt egyáltalán? - töprengett. Ez már nem tyúklopás, hanem komoly betörés.

- Figyelj csak, Reece, én… - kezdte, de elnémult, ahogy társa a szemébe világított a zseblámpájával.

- Na mi van, öcsi, becsináltál?

- Nem, dehogy, semmi baj - vágta rá Nick ijedten, és berakott még pár kisebb hangszórót. - El kéne már tűnnünk. Így is többet raktunk be, mint amennyit el tudunk passzolni.

Reece megveregette a fiú vállát.

- Te mindig olyan ésszerűen gondolkozol. De nem a te dolgod, hogyan szabadulunk meg a szajrétól. Ezt bízd csak rám!

- Akkor jó - nyalta meg Nick az ajkát. A Kobra bandához tartozom, figyelmeztette magát. Mindig Kobra voltam, és az is leszek.

-  Cash, T.J., vigyétek az első eresztést a kocsiba! - rázta meg Reece a kocsikulcsot. - Aztán zárjátok be! Nem örülnék, ha valami tolvaj banda meglépne a zsákmánnyal.

T.J. vihogása visszhangzott, miközben kifelé igyekezett a törött ablakon.

- Igenis, uram! - mondta, és megigazította a napszemüvegét. - Manapság mindenkinek ragadós a keze, nem igaz, Cash?

Cash ingerülten morgott valamit, és kipréselte magát az üvegen.

- Micsoda hülye ez a T.J.! - állapította meg Reece, és felkapott egy videoberendezést. - Gyere, Nick, segíts!

- De hiszen csak apróságokat akartunk megfújni!

- Közben megváltoztattam a tervet - közölte Reece ellentmondást nem tűrő hangon, és Nick kezébe nyomta a dobozt. - A muterom már régóta rágja a fülemet egy ilyen vacakért - jelentette ki, aztán hátrasimította a haját, és  ő is kimászott az ablakon. - Tudod, mi a te bajod, Nick? A lelkiismereted - szólt vissza. - Fölösleges hülyeségek miatt rágnod magad. Hiszen itt vagyunk neked mi. Mi vagyunk a családod! - szögezte le, és odakintről benyúlva kivette a drága készüléket a fiú kezéből.

Reece-nek igaza van, gondolta Nick. A Kobrák az ő családja. Itt mindenki megbízhat a másikban, döntötte el félresöpörve minden kétségét, és a vállára dobta a zsákot. Ha megkapja a részét, akkor egy-két hónapra ki tudja fizetni a lakbért…

Míg ezen tűnődött, óvatosan kifelé araszolt.

- Felajánlhatom a segítségemet?

Nick megdermedt. Ezt a hangot nem ismerte. A félhomályban meglátta egy pisztoly csövét, és hallotta, amint megcsörren a rendőrjelvény. Egy pillanatig megfordult a fejében, hogy elmenekül.

- Nincs szerencséd, fiam - jegyezte meg a rendőr szárazon.

Nick megadóan kimászott, letette a tengerészzsákot, és a fal felé fordult, miközben a rendőr ismertette vele a jogait.

Egyik kezében a periratot, a másikban egy hamburgert szorongatva rohant fel Rachel a bíróság lépcsőjén. Gyűlölte a pontatlanságot. És nem elég, hogy a meghallgatás ilyen korán kezdődik, ráadásul a kukacoskodó Snyder bíró kapta az ügyet. Így aztán jónak látta, ha legalább egy perccel kilenc előtt elfoglalja a helyét a védő asztalánál. Már csak három perce maradt, mert útközben az irodájába is be kellett ugrania.

Mintha csak tudta volna, hogy a főnöke új ügyet akar rábízni. Rachel két éve dolgozott büntetőjogászként, ügyvéd volt.

Most végigviharzott a folyosón, át a számtalan csapóajtón, és felsietett a lépcsőn, mivel a felvonók természetesen foglaltak voltak. Bekapta az utolsó falat hamburgert, és összefutott a nyál a szájában, amikor a kávéra gondolt, amellyel szíve szerint leöblítette volna sebtében elköltött reggelijét.

A tárgyalóterem ajtaja előtt egy pillanatra megtorpant, megigazította kék kabátját, és lesimította fekete haját. Még egy utolsó pillantást vetett az órájára, és mélyet lélegzett.

Ez aztán a pontosság, Stanislaski! - dicsérte magát, és higgadtan belépett a terembe. Miközben elfoglalta a helyét, az őr bevezette a vádlottat, egy huszonhárom éves fiatalembert.

Rachel már felkészítette védencét, hogy nem sok jóra számíthat, ha rábizonyítják, valóban ő lopta el a kétszáz dollárt és a hitelkártyát.

- Álljanak fel!

Fekete talárban belépett a nagydarab, pohos bíró. Barátságtalan holdvilágképe a tejeskávé színére emlékeztetett. Snyder bíró nem tűrte a késést, az ellenkezést és a vitát a tárgyalóteremben.

Rachel barátságos pillantást váltott a kerületi ügyész helyettessel, aki a vádat képviselte, és munkához látott.

Védencét végül kilencvennapi elzárásra ítélték, s ez meglehetősen súlyos büntetésnek számított. Így aztán nem lehetett csodálni, hogy a férfi nem volt túlzottan hálás Rachelnek, amikor a törvényszolga kivezette a teremből.

Kicsit több sikerrel kecsegtetett a következő eset, amelyben testi sértés volt a vád…

- Bíró úr, védencem abban a hiszemben fizette ki rendelését, hogy meleg ételt kap. Mikor a pizzát mégis jéghidegen tálalták, felhívta a pincér figyelmét a tévedésre, és megkínálta egy szelet pizzával. Sajnálatos módon kissé hevesen ajánlotta a felperes figyelmébe a fent nevezett tésztaféleséget, amely az ezt követő tettlegesség folyamán figyelmetlenségből a felperes fején kötött ki…

- A védelem nagyon szórakoztató. Úgy gondolom, ötven dollár megfelelő büntetés lesz.

Rachel átverekedte magát a reggeli tárgyalásokon - zsebtolvajlás, ittasság csendháborítással fűszerezve, még két testi sértés és egy kisebb polgári peres ügy került terítékre, végül pedig déltájban egy bolti lopás. Rachelnek szüksége volt minden ügyvédi furfangjára, hogy a bírót meggyőzze, elmeszakértői véleményt kell beszerezni.

- Nem rossz - mondta az ügyész, aki csak pár évvel volt idősebb Rachelnél, de már öreg rókának számított a szakmában. - Azt hiszem, a délelőtt döntetlenre végződött.

Rachel elmosolyodott, és lecsapta az irattartó fedelét.

- Azt már nem, Spelding! A bolti lopásnál igencsak rád húztam a vizes lepedőt!

- Meglehet - visszakozott a férfi, miközben kimentek az épületből. De a védenced nemsokára megint beszámítható lesz.

- Hát hogyne! A gyerek húszéves, és előszeretettel lop borotvákat meg virágos üdvözlőlapokat. Miért is ne lenne eszénél?

- Ti, védők túlságosan vajszívűek vagytok - mondta a férfi kedvesen. Rachel lehengerlő jogi érvelése kivívta az elismerését. Nemkülönben a nő karcsú lába. - Tudod, mit? Szerzek valami harapnivalót, közben pedig megpróbálhatod megváltoztatni a társadalomról alkotott véleményemet.

- Sajnálom - mosolygott rá a lány, és lesietett a járdára vezető lépcsőn. - Még meg kell látogatnom egy védencemet.

- A börtönben?

Rachel megvonta a vállát.

- Általában ott szoktam velük találkozni. Hát akkor sok szerencsét a következő találkozásunkhoz, Spelding!

A vizsgálati fogház zajos hely volt, és állandóan odakozmált kávétól bűzlött. Rachel dideregve lépett be. Pedig az időjárás-jelentés enyhülést ígért. És tessék, egész Manhattan ronda esőfelhőbe burkolózik! Rachel bosszankodott, hogy se kabátot, se ernyőt nem hozott magával. Remélhetőleg hamar végez, és nem kapja el útközben az eső.

Üdvözölt néhány ismerős rendőrt, és megmutatta a belépési engedélyét.

- Nicholas LeBeck - mondta a szolgálatos őrmesternek. - Betörési kísérlet.

- Igen, igen - lapozta át az iratokat a férfi. - A bátyád kapta el.

Rachel felsóhajtott. Igazán nem könnyítette meg az életét, hogy a bátyja rendőr.

- Hallottam róla. Telefonált valakinek a fiú?

- Nem.

- Látogatója volt?

- Nem.

- Hát ez remek… - dünnyögte a lány. - Kérlek, szólj, hogy hozzák ki!

- Azt hiszem, megint egy balekot kaptál, Rachel. Az A szobába menj, ha  megfelel.

- Köszönöm - fordult el a lány, és besétált a kis helyiségbe, amelyben egy hosszú asztal és négy szék állt. Útközben sikerült egy csésze kávét is szereznie. A szobába érve leült, kinyitotta az irattartót, és kivette Nicholas LeBeck papírjait.

Védence tizenkilenc éves munkanélküli fiatalember, aki a Lower East Side-on lakik bérelt szobában. Rachel felsóhajtott, amikor meglátta a fiú hosszú bűnlajstromát. Egyik sem valami nagyszabású ügy, állapította meg, de ahhoz éppen elég, hogy ez alkalommal alaposan megnehezítse a helyzetet.

A betörési kísérlet már komolyabb dolog, még akkor is, ha sikerülne fiatalkorúnak minősíteni a fiút. Hiszen amikor Alex Stanislaski nyomozó elkapta, több ezer dollár értékű műszaki cikk volt nála egy tengerészzsákban.

Alex kimerítő felvilágosítást ad majd a tényállásról, ebben Rachel egy pillanatig sem kételkedett. A bátyja élvezettel dörgöl az orra alá minden egyes apró részletet.

Még egy utolsót kortyolt a kávéjából, s egy mogorva rendőr máris bevezette a védencét.

A fiú meglehetősen elkeseredettnek látszott. Közepes termetű volt, kicsit sovány, kócos haja sötétszőke. Tulajdonképpen nem rossz megjelenésű, összegezte első benyomásait Rachel.

- Köszönöm - bólintott oda a rendőrnek, aki magukra hagyta őket. - Rachel Stanislaski vagyok, Mr. LeBeck, a maga kirendelt védője.

- Tényleg? - roskadt le a fiú a székre, és hanyagul hátradőlt. - Az utolsó védőm kicsi volt, aszott, és tar fejű. Most szerencsém van.

- Ezt éppen nem mondanám. Ugyanis rajtakapták, amint éppen egy üzlet raktárhelyiségéből mászott ki a törött ablakon át. És hatezer dollár értékű műszaki cikk volt magánál.

- Hihetetlen, mennyit ér az a pár vacak! - vigyorodott el Nick kajánul.

Igen kellemetlen éjszakát töltött el a börtönben, a büszkesége azonban töretlen maradt. - Van magánál cigaretta?

- Nincs, Mr. LeBeck. Szeretném elérni, hogy a vizsgálóbíró hamarosan beiktassa a maga meghallgatását, és kialkudhassuk az óvadék összegét. Persze, csak akkor, ha nem akarja továbbra is a börtönben tölteni az éjszakáit.

A fiú megvonta a vállát, igyekezett közömbösnek látszani.

- Ezt magára bízom, édes!

- Nagyszerű. És hívjon nyugodtan Miss Stanislaskinak! - válaszolta Rachel rendíthetetlen nyugalommal. - Sajnos, ma reggel csak annyi időm volt, hogy átfussam az aktáját. Ezért nemigen tudtam megbeszélni a dolgot az illetékes ügyésszel. Az őrizetbe vétele jogos volt, így aztán nem lesznek elnézőek.

- Nem is számítok rá.

Rachel behajtotta a mappa fedelét.

- Akkor foglaljuk össze a tényállást, Mr. LeBeck! Magát tetten érték, és hacsak nem ad elő valami remek történetet a betört ablaküvegről, akkor kénytelen lesz megbarátkozni a börtön gondolatával…

Nick szemérmetlenül elvigyorodott.

- Nem hangzik rosszul!

- De igen. Magának elég rosszul áll a szénája, fiatalember! Beismerte a bűnösségét. Az intézkedő rendőr teljesen szabályosan járt el, amikor behozta magát. Mint látom, az előélete sem makulátlan, úgyhogy ezúttal nem ússza meg büntetés nélkül. De hogy mennyi időre zárják be, az magán is múlik. Nick tovább hintázott a széken. Kapsz egy cellát, motoszkált az agyában.

Ezúttal bekasztliznak egy jó kis cellába… és nemcsak pár órára, hanem hónapokra, esetleg évekre.

- De hát a börtönök tele vannak! Ez az adófizetőknek egy halom pénzébe kerül. Igazán figyelembe vehetnék ezt is.

- Tizenötezer dollár értékű áru tűnt el. Úgyhogy nem volt egyedül, LeBeck. Ezt én is tudom, maga is tudja, a rendőrség is, az ügyész nemkülönben. Nevezze meg a társait, adjon támpontot, hol lehet a lopott holmi! Ha megteszi, én ki tudok alkudni magának valamit az ügyésznél.

- Egy frászt fogom megmondani! Sohasem állítottam, hogy volt velem valaki. És senki sem bizonyíthatja rám az ellenkezőjét.

Rachel előrehajolt, és merőn a fiú szemébe nézett.

- Én a maga védője vagyok, Mr. LeBeck, úgyhogy jobban teszi, ha nem hazudik nekem, különben visszaadom az ügyét! Ha hajlandó együttműködni, akkor hat hónap próbaidőre szabadlábra bocsátják. De ne próbálja nekem bemesélni, hogy egyedül csinálta az egészet!

Nick megrázta a fejét.

- Nem fogom elárulni a barátaimat, úgyhogy nincs alku.

Rachel felsóhajtott.

- Amikor elkapták, Kobra feliratú kabátot viselt.

- Na és aztán?

- Keresni fogják a barátait, akik elhúzták a csíkot, és magát benn hagyták a pácban. Az ügyészség előre kitervelt betörést fabrikál az ügyből, és húszezer dollárt varrnak a nyakába.

- Nincsenek nevek! - ismételgette a fiú makacsul. - Nincs alku.

- A gerincessége csodálatra méltó, csak éppen semmi értelme. Mindent meg fogok tenni, hogy a lehető legkisebb büntetést harcoljam ki magának, és óvadék ellenében szabadon engedjék. De azt hiszem, ez ötvenezernél nem lesz kevesebb. Össze tudná kaparni ennek a tíz százalékát?

Semmi esély, gondolta a fiú, és megrántotta a vállát.

- Tartoznak nekem páran…

- Akkor jó. Majd még meglátogatom - közölte Rachel, és felállt. A táskájából elővett egy névjegykártyát. - Hívjon fel, ha a meghallgatás előtt beszélni akar velem, vagy ha megváltoztatná a véleményét!

Kopogott az ajtón, és amint kinyílt, valaki átkarolta a derekát.

- Szervusz, Rachel, rég nem láttalak! - üdvözölte a bátyja kedvesen mosolyogva.

- Hát bizony már huszonnégy órája is megvan…

- Miért vagy ilyen csípős? - kérdezte Alex, de  aztán Nickre esett a pillantása. - Vagy úgy! Rád sózták a gyereket?

Rachel oldalba bökte bátyját a könyökével.

- Ne legyél már ilyen rosszmájú! Szerezz inkább nekem valahonnan egy rendes kávét! Amit az előbb ittam, pocsék volt.

Kimentek az épületből, át a kapitányságra, amely csak néhány tömbnyire volt. Rachel leült Alex íróasztalához, és várta, hogy bátyja megérkezzen a kávéval.

Nagyot sóhajtott, miközben kivette Alex kezéből a papírpoharát.

- Mi történik velünk, Alexi?

A férfi csibészesen elfintorodott, és a lány vállára tette a kezét.

- Mi történne? Végezzük a munkánkat, amiért rosszul fizetnek, és még köszönet sincs benne.

Rachel halkan felnevetett, és kortyolt egyet a benzinízű kávéból.

- Már rég megérdemelnéd az előléptetést, Stanislaski nyomozó.

- Miközben te azért töröd magad, hogy a gazfickókat kiszabadítsd, én az életemet kockáztatom, és megpróbálok tiszta maradni.

Rachel a fivérére pillantott a pohár pereme fölött.

- A legtöbb ember, akit védek, csak élni akar.

- Hát hogyne… lopásból és csalásból.

Alany megrázta a fejét, mielőtt Alex előadhatta volna kedvenc elméletét.

- Nincs időm, hogy jogról és rendről vitatkozzam veled. Csak Nicholas LeBeckról szeretnék megtudni pár dolgot.

- Mi van véle? Hiszen olvastad a jelentést.

- Te hoztad be.

- Én hát. Éppen hazafelé mentem, amikor megláttam a betört üveget meg a fényt. A kölyök degeszre tömött zsákkal éppen kifelé farolt. Ismertettem vele a jogait, és behoztam.

- És mi van a társaival?

Alex megvonta a vállát.

- LeBecken kívül senki nem volt ott.

- Ugyan már, Alex! A lopott holminak több mint a fele eltűnt.

- Valószínűleg voltak társai, de én senkit sem láttam. A védenced élt a jogaival, és hallgatott a cimboráiról, mint a sír. És ráadásul szép kis előélete van.

- Csupa piszlicsáré ügy.

- Hát persze, gyerekkorában meg kiscserkész volt!

- A fiú a Kobrákhoz tartozik…

- A kabátjából ítélve igen - szögezte le Alex. - És úgy is viselkedik.

- De hiszen csak egy beijedt gyerek!

Stanislaski a papírkosárba hajította az üres poharát.

- Nem gyerek már.

- Teljesen mindegy, hány éves. Úgy gubbaszt a cellájában, mint egy félős kisfiú, aki eljátssza az erős férfit. Te is lehetnél a helyében, vagy Mihail, vagy Tash, vagy én… ha nem ilyen szüleink lennének.

- Na de Rachel!

- Ha a szüleink nem dolgoztak volna ilyen keményen értünk, akkor mi is az utcára kerültünk volna. Ezt te is tudod.

Alex nem ellenkezett a húgával. Mégis mit gondol Rachel, miért lett rendőr?

- Mi mindig el tudtuk dönteni, mi a jó és mi a rossz. És ez a lényeg.

- Néha az emberek azért választják a rossz utat, mert senki sincs, aki megmutatná nekik a helyeset.

- Túlságosan lágyszívű vagy, Rachel. Vigyázz, nehogy a szíved irányítsa az eszedet! A Kobrák az egyik legkeményebb banda Manhattanben, és a védenced hozzájuk tartozik.

Rachel a fivérére nézett.

- Volt nála fegyver?

- Nem.

- Tanúsított ellenállást?

- Nem, de ez nem változtat semmit azon, hogy kicsoda és mit csinált.

- Azon nem is, amit csinált, de sokat elárul arról, hogy kicsoda. Az első meghallgatás négykor lesz.

- Tudom.

Rachel megcsókolta a bátyját, és elmosolyodott.

- Ott találkozunk. - Aztán megfordult, és kiment az üvegfalú szobából.

- Miss Stanislaski!

Rachel megtorpant, és hátrapillantott. Magas, széles vállú férfi állt mögötte kinyúlt pulóverben és fakó farmernadrágban. Meglehetősen dühösnek tűnt. Halványkék szeme elárulta, mennyire ideges.

- Maga Rachel Stanislaski?

- Én vagyok.

A férfi kezet nyújtott, aztán elindult a lány mellett lefelé a lépcsőn.

- Victor Muldoon vagyok - mutatkozott be olyan hangon, mintha ezzel mindent elmondott volna magáról.

- Segíthetek valamit, Mr. Muldoon?

- Nagyon remélem - szántott a kezével barna hajába a férfi. Megragadta a lány könyökét, úgy vonszolta magával a lépcső aljáig. - Hogyan tudnánk a fiút kihozni? És az ördögbe is, miért magát hívta fel, és nem engem? Hogyhogy egy cellában kellett eltöltenie az egész éjszakát? Hát miféle ügyvéd maga tulajdonképpen?

Rachel kiszabadította karját a férfi szorításából, aztán pajzsként maga elé tartotta az irattartót, készen arra, hogy azzal védje meg magát.

- Mr. Muldoon, fogalmam sincs, kicsoda ön, és miről beszél. És véletlenül meglehetősen elfoglalt vagyok.

-  Ez engem egy fikarcnyit sem érdekel. Válaszoljon a kérdésemre! És ha nincs ideje, hogy segítsen Nicken, akkor másik ügyvédet keresünk. Éppen csak azt szeretném tudni, hogyan választhatott magának egy ilyen kikent-kifent csinibabát.

Rachel egy pillanatig levegőt sem kapott, aztán ujjával megbökte a férfi mellét.

- Kikent-kifent csinibaba? Jó lenne, ha gondolkozna, mielőtt ilyen kifejezésekkel dobálózik, különben…

- Különben bezárat a barátjával egy jó kis cellába, igaz? Miféle védelmet várhat Nick egy olyan nőtől, aki azzal tölti az idejét, hogy zsarukat csókolgat, és randevúkat beszél meg velük?

- Ehhez magának semmi köze! - vett mély lélegzetet Rachel. Szóval Nickről van szó… - Nicholas LeBeckről beszél?

- Őróla hát, ki másról? Most pedig világos választ várok, különben azon kapja magát, hogy el is vették magától az ügyet!

- Szervusz, Rachel! - állt a lány mögé egy civil ruhás rendőr, és gyanakvóan méregette Victort. - Valami baj van?

- Nem, semmi - mosolygott Rachel erőltetetten. - Minden rendben, Matt, köszönöm - mondta, miközben közelebb húzódott Victorhoz, és halkabbra fogta a mondókáját. - Nem tartozom magának magyarázattal, Muldoon! És ha sérteget, azzal igazán nem fog arra bírni, hogy együttműködjem magával.

- De hiszen azért fizetik - válaszolta a férfi. - Szóval mennyi?

- Mi mennyi?

- Mennyiért kapható, édes?

Rachel összeszorította a fogát. Az édes nem kevésbé volt sértő a számára, mint a férfi előző megjegyzése.

- Én hivatalból kirendelt védő vagyok, Mr. Muldoon. New York város bízott meg a LeBeck-üggyel. Nem vagyok senkinek a magántulajdona.

- Maga hivatalból kirendelt védő? Minek kell Nicknek ingyenügyvéd?

- Mert történetesen egy vasa sincs. Most pedig bocsásson meg, kérem…

- Elvesztette az állását? De… - Victor most inkább tanácstalannak és kétségbeesettnek látszott. - De hiszen hozzám is fordulhatott volna!

- És kicsoda maga, ha szabad érdeklődnöm?

Victor elgyötörten húzta végig a kezét az arcán.

- A bátyja vagyok.

Rachel csücsörített az ajkával, és felhúzta a szemöldökét. Csak nem tartozik Victor is a Kobrákhoz?

- Hát nincs a Kobráknál felvételi korhatár?

- Hogy mondja? Hát úgy nézek én ki, mint aki egy betörőbandához tartozik?

Rachel jól végigmérte a férfit tetőtől talpig. Úgy fest, mint aki puszta ököllel vág magának utat az életben. Élesen metszett arca és a szemében lobogó tűz megerősítette Rachel feltevését, hogy ennek a férfinak még örömet is okoz, ha betörheti valakinek a koponyáját.

- A viselkedése legalábbis arra vall. Maga pimasz és korlátolt.

Victor Muldoont egy cseppet sem izgatta, mit gondol Rachel a külsejéről vagy a viselkedéséről, ám elérkezettnek látta az időt, hogy tisztázzák a helyzetet.

- Én Nick bátyja vagyok. A mostohabátyja. Az anyja hozzáment az apámhoz. Világos?

- Nick azt állította, hogy nincsenek rokonai.

- Márpedig én az vagyok, ha akarja, ha nem. És megengedhetem magamnak, hogy rendes ügyvédet fogadjak.

- Képzelje, én is rendes ügyvéd vagyok! És ha LeBeck másik jogi képviselőt akar, akkor ezt neki kell eldöntenie.

- Erre lesz még időnk. - Victor igyekezett visszanyerni az önuralmát. - Pillanatnyilag csak azt szeretném megtudni, miről van egyáltalán szó.

- Nagyszerű - nézett Rachel az órájára. - Adok magának tizenöt percet, és közben eszem valamit.

2. FEJEZET

Victor mérget vett volna rá, hogy Rachel egy felkapott étterembe viszi majd, amelyben mindenféle bonyolult tésztakülönlegességet és ötféle fehérbort szolgálnak fel. A lány ehelyett hatalmas léptekkel sietett a járdán, megállt egy gyorsbüfé előtt, és kért egy hot dogot.

Victor gyomra már a gondolatra is émelyegni kezdett, hogy ebben a napszakban valaki képes hot dogot enni. Így aztán inkább csak egy üdítőt kért, és azt gondolta, majd elszív hozzá egy cigarettát.

Rachel beleharapott a virslibe, és lenyalta a mustárt a hüvelykujjáról.

A büfé körül átható hagymaszag terjengett, Victor orrát mégis meglegyintette a lány parfümjének kellemes illata. Különleges, csábító illat volt ez, mint az őserdőé, ahol Victor persze soha életében nem járt.

- Nicket betöréses lopással vádolják - magyarázta Rachel tele szájjal. - Ezt nemigen lehet cáfolni. Rajtakapták, amint kimászott egy üzlet ablakán több ezer dollár értékű lopott holmival.

- Micsoda butaság! - Victor egy húzásra kiürítette a poharát. - Semmi szüksége sincs rá, hogy lopjon.

- Akárhogy hitetlenkedik, Nicket rajtakapták, feljelentették, és ő maga sem tagadja a tényeket. Az ügyész alkut javasol. Ha Nick együttműködik, akkor próbaidőre bocsátják, és végez némi közhasznú munkát.

Victor rágyújtott, és kifújta a füstöt.

- Akkor együtt fog működni.

Rachel felhúzta a szemöldökét. Azonnal látta, Victor Muldoon hozzá van szokva, hogy az akaratát mindig és minden körülmények között keresztülvigye.

- Ebben azért én nem lennék olyan biztos. Nick fél ugyan a büntetéstől, de meglehetősen csökönyös. És nem adja ki a Kobrákat. Mivel ez az első komolyabb bűntette, úgy gondolom, három évvel megúszhatja. Hajói viseli magát, talán egy év után kiengedik.

Victor a markába gyűrte a papírpoharat.

- Én azt akarom, hogy egyáltalán ne kerüljön börtönbe!

- Én ügyvéd vagyok, Muldoon, nem varázsló.

- A lopott holmi megkerült, nem?

- Ez még nem lenne mentő körülmény. Ráadásul az eltűnt áru nagy része nem került elő.

- Ezt én elintézem. - De hogyan? - tépelődött Victor, és megcélozta a pohárral a szemétkosarat. - Kifizetem az ellopott áru ellenértékét. Nick még csak tizenkilenc éves. Ha rá tudná venni az ügyészt, hogy fiatalkorúnak tekintse, minden sokkal egyszerűbb lenne.

- A bíróság különösen szigorúan bánik a bandatagokkal, és Nick bűnlajstroma sem lágyítja majd meg a bíró szívét.

- Akkor másik ügyvédet kell keresnem - jelentette ki Victor, és védekezőn felemelte a kezét, mielőtt még Rachel bármit is válaszolhatott volna. - Tudom, egyszer már magára támadtam. Bocsánatot kérek érte. Éjszaka dolgozom, ezért aztán nappal nem vagyok a legjobb formában. Nick is felbosszantott, amikor beszéltem vele. A szokásos szöveget fújta: Nincs rád szükségem. Senkire sincs szükségem. Boldogulok egyedül is. - Victor a földre dobta a cigarettáját, és eltaposta. - Tudom, mennyire fél a börtöntől.

Felsóhajtott, és zsebre tette a kezét.

- Senkije sincs rajtam kívül, Miss Stanislaski, és én mindenáron meg akarom akadályozni, hogy börtönbe kerüljön.

Rachel megtörölte az ujját egy szalvétával.

- Van elég pénze, hogy a kárt jóvátegye? Van tizenötezer dollárja?

Victor egy pillanatra elszörnyedt, aztán bólintott.

- Meg tudom szerezni.

- Akkor egy lépéssel előrébb vagyunk. Mennyire tudja Nicket befolyásolni?

- Semennyire - mosolyodott el a férfi. - De ezen lehet változtatni. Jól menő üzletem van, és nagy lakásom. Annyi ajánlást tudok szerezni, amennyi csak kell, és büntetlen előélettel dicsekedhetek.

Rachel egy pillanatra elgondolkozott.

- Ha jól értettem, amit mondott, akkor fel fogja ajánlani a bíróságon, hogy a gyámsága alá veszi Nicket.

- Ha próbaidőre bocsátják, és közmunkára ítélik. A kárt kiegyenlíteném, és Nick megkapná a lehetőséget, hogy olyan felnőtt váljék belőle, aki vállalja a felelősséget a tetteiért.

- Nem kellene ennyire szolgálatkésznek lennie, Muldoon!

- De hiszen Nick az öcsém!

Ezzel az érvvel a férfi végképp leszerelte Rachelt. A lány felpillantott az égre. Az eső éppen rákezdett.

- Vissza kell mennem az irodába. Ha van ideje, elkísérhet. Felhívok pár embert, és meglátom, mit tehetek.

Egy bár! Miért éppen bárja van Victor Muldoonnak? - tépelődött Rachel, amikor a délután folyamán érveket gyűjtött a meghallgatáshoz. De valahogy illik hozzá… Széles vállához, péklapát méretű kezéhez, ferde orrához, amely bizonyára eltört egyszer, és még jobban illett nyers, ír modorához.

Ám mennyivel jobban hangzana, ha azt mondhatná a bírónak, hogy Victor Muldoonnak jól menő férfidivatáru-üzlete van. Ehelyett egészen másféle tényállást kell majd felvázolnia.  Nick harminckét éves mostohabátyja - aki a gyanúsan csengő Dobd fel magad! nevű bár tulajdonosa pártfogásába akarja venni tizenkilenc éves öccsét.

Az ügyész ugyan ragaszkodott hozzá, hogy Nick nevezze meg a tettestársait, az üzlet tulajdonosával azonban madarat lehetett volna fogatni, amikor megtudta, hogy a kárát kiegyenlítik. Persze, kicsit vastagon fogott a ceruzája, de ez már Muldoon gondja. Valami esély volt rá, hogy a bírót a maguk oldalára állítsák.

Rachelnek nem sok ideje maradt arra, hogy rávegye az ügyészt, kiskorúként kezelje Nicket. A Victortól kapott adatok birtokában indult el a bíróság egyik kis tanácstermébe.

- Nézze, Haridan - tért rögtön a tárgyra -, ne vesztegessük az időnket és az adófizetők pénzét! Nem megoldás, ha a fiút rács mögé dugják.

Az ügyész egy fotelba préselte hájas testét.

- Szerintem pedig ez az egyetlen helyes lépés egy bandatag társadalomellenes viselkedésére, Miss Stanislaski!

- Ártatlan kis csínyek voltak csupán.

- Tettlegesség.

- A fiú nem bűnöző. Csak egy beijedt gyerek, aki a bandában a biztonságot kereste. Az nem is lehet kérdés, hogy kiemeljük onnan. De nem úgy, hogy börtönbe zárjuk. A mostohabátyja nemcsak a kárt fizeti meg, hanem vállalni is akarja az öccséért a felelősséget. LeBecknek lesz munkája, otthona és valaki, aki törődik vele. Mindössze bele kell egyeznie, hogy kiskorúként kezelje a bíróság a fiút.

- Szeretnék neveket hallani!

- LeBeck nem fogja elárulni a társait, ha elevenen megnyúzza, akkor sem. Nem bűnöző, legalábbis egyelőre. De akkor ne is tegyük azzá!

Egy ideig még győzködték egymást, aztán Haridan beadta a derekát.

- A vád azonban betörés lesz, ehhez ragaszkodom - jelentette ki mereven. - És még ha fiatalkorúként kezelik is, a bíró nem fog beleegyezni a próbaidőre bocsátásba.

- A bírót nyugodtan bízza rám! Kihez került az ügy?

Haridan csúfondárosan elvigyorodott.

- Becketthez.

Marlene C. Beckett furcsa nő hírében állt. Mint egy varázsló, meglepő mondatfüzéreket rázott ki talárjának ujjából, mintha csak fehér nyuszikák lennének. Negyvenes évei közepén járt, és kifejezetten vonzó jelenség volt pár őszülő tincsével, amelyek tűzvörös sapkája alól kikandikáltak.

A magánéletben Rachel nagyon szerette Marlene C. Beckettet, aki rendíthetetlenül harcolt a nők jogaiért, és bebizonyította, hogy egy egyedülálló asszony, akinek csak a pályája fontos, igenis lehet sikeres. A férfiak uralta világban semmit sem rejtett el a nőiességéből.

Rachel tisztelte és csodálta. Titkon abban reménykedett, hogy egy szép napon a bírónő nyomdokaiba léphet.

Miközben Rachel előadta kérelmét, érezte, amint a gyomra kellemetlenül megkordul. Beckett bírónő csücsörített. Rossz jel… Egyik tökéletesen ápolt körmével az asztalon dobolt a kalapács mellett, és ide-oda jártatta tekintetét a vádlott és Victor között.

- A védelem tehát azt állítja, hogy a vádlott kiegyenlíti az általa okozott kárt, és kérelmezi, hogy a fiatalkorúakra érvényes törvények szerint tárgyalják ügyét, valamint a bíróság tekintsen el a büntetés-végrehajtási intézetben letöltendő büntetéstől.

- Kérem, bírónő, vegye figyelembe a vádlott előéletét, valamint családi körülményeit, és mellőzze a börtönbüntetést. Mr. Muldoon kész arra, hogy a mostohaöccséért kezességet vállaljon. A védelem abból indul ki, hogy a vádlott helyzete rendeződik, és hogy a börtönbüntetés nem a megfelelő eszköz arra, hogy védencem olyan hibáért lakoljon, amelyet teljes szívéből megbánt már.

Beckett bírónő Nickre nézett.

- Valóban mélyen megbánta tettét, Mr. LeBeck?

Nick megrántotta a vállát, és mérgesen Rachelre sandított.

- Hát persze, én… - Rachel pillantása arra figyelmeztette, hogy kár lenne kockáztatni ezt az esélyt. - Nagy butaság volt.

- Ez kétségtelen - helyeselt a bírónő. - Mit szól ehhez a vád képviselője? Mr. Haridan!

- Az ügyészség nem hajlandó eltekinteni a vádemeléstől. Abba azonban beleegyezünk, hogy a vádlottat fiatalkorúként kezeljék. Viszont ha megnevezné a tettestársait, elejtenénk a vádat.

- Tehát árulja el azoknak a nevét, akiket bár eléggé elítélhető módon, de a barátainak tekint? - A bírónő kérdőn nézett Nickre. - Hajlandó lenne ezt megfontolni?

- Nem, bírónő.

Marlene Beckett motyogott valamit maga elé, amit senki sem értett, aztán Victorra mutatott.

- Álljon fel, Mr. Muldoon!

A férfi felállt.

- Bírónő!

- Biztos ön abban, hogy vissza tudja tartani az öccsét minden meggondolatlanságtól, és képes belőle felelősségteljes állampolgárt faragni?

- Én… nem tudom. De legalább szeretném megpróbálni.

A bírónő ujjaival az asztalon dobolt.

- Foglaljon helyet! Miss Stanislaski, a bíróság alapjában véve nem zárja ki a börtönbüntetés lehetőségét…

- Bírónő…

Ám Miss Beckett egy kézmozdulattal Rachelbe fojtotta a szót.

- Még nem fejeztem be. A bíróság ötezer dollárban állapítja meg az óvadék nagyságát. Azonkívül feltételesen két hónap próbaidőre szabadlábra helyezi a vádlottat. Ha ez alatt az idő alatt kerüli az úgynevezett barátait, és nem követ el újabb bűntényt, akkor a bíróság kész arra, hogy a próbaidőt meghosszabbítsa.

- De bírónő! - pattant fel Haridan, mint akit kígyó mart meg. - Miként tudjuk ellenőrizni, hogy a vádlott eleget tesz a feltételeknek?

- Úgy, hogy állítunk egy olyan személyt Mr. Muldoon mellé, aki támogatja feladata végrehajtásában, a bíróságot pedig állandóan tájékoztatja Mr. LeBeck viselkedéséről. A felkészítés a társadalomba való visszailleszkedésre nem csak börtönben történhet, Mr. Haridan.

Rachel diadalittasan mosolygott.

- Köszönöm, bírónő.

- Ami pedig a védelmet illeti… nagy örömömre fog szolgálni, ha péntek délutánonként úgy három óra tájban meghallgathatom a jelentését.

- A jelentésemet? - sápadt el Rachel, és levegő után kapkodott. - Az én jelentésemet? Ezek szerint én leszek ez a felügyelő?

- Pontosan erre gondoltam, Miss Stanislaski. Véleményem szerint egy férfi és egy női példakép jó hatással lesz Mr. LeBeckre.

- Helyeslem a javaslatot, bírónő, de én nem vagyok szociális munkás. Ez a feladat…

- Maga a jog munkása, Miss Stanislaski, tehát teljesítse a feladatát! - csapott a bírónő az asztalra a kalapáccsal. - Az ülést berekesztem!

Rachel némán hagyta el a termet. A bátyja követte.

- Na, most aztán benne vagy a pácban! - morogta Alex. - Nem engedem, hogy te legyél a szárazdajkája ennek a kölyöknek. Beckett nem kényszeríthet rá! - Dühösen megragadta a lány könyökét, és belökdöste egy üres terembe.

- Ne cibálj, Alex! Gondolkodnom kell.

- Mit kell ezen annyit gondolkodni? Már azt is elég nehéz volt lenyelnem, hogy ezeket a fickókat véded. Most majd még te leszel az anyukájuk is! Inkább tartsd magad távol tőlük!

- Én döntöm el, mit csinálok. Most pedig tűnj el!

- Igazán nagy kedvem lenne hozzá, Rachel…

- Tűnjön el, világos? - mordult fel Victor fenyegetően az ajtóban.

Alex sarkon fordult, de közben minden erejére szüksége volt, hogy megőrizze az önuralmát.

- Ehhez magának semmi köze!

- Én ezt másképpen látom - lépett közelebb Muldoon.

Rachel a két kakaskodó közé állt.

- Azonnal hagyjátok abba! Úgy akar felelősséget vállalni az öccséért, hogy közben verekedésbe keveredik?

Victor nem vette le Alexről a szemét.

- Nem szeretem, ha durván bánnak egy nővel.

- Tudok vigyázni magamra - jelentette ki Rachel, aztán a bátyjához fordult. - Miféle rendőr vagy te? Úgy viselkedsz, mint egy taknyos. Vedd tudomásul, mindent el fogok követni, hogy a bíróság határozatát sikeresen teljesítsem!

- A fenébe, Rachel… - fakadt ki Alex. Majd Victorra förmedt: - Ha bármikor megpróbál ártani nekem vagy a húgomnak, a továbbiakban a fogait az éjjeliszekrényén őrizgetheti!

- A húgának? - nézett Victor értetlenül hol Alexre, hol pedig Rachelre. - Akkor bocsánatot kérek. Nem tudtam, hogy családi perpatvarról van szó.

Rachel felsóhajtott, és arcon csókolta a fivérét.

- Most menj, Alexi, hajkurászd inkább a nehézfiúkat!

Alex feladta a reménytelen küzdelmet. A húgával nem bírt, ezért taktikát változtatott, és Victorra támadt.

- Jól kösse fel a gatyáját, Mr. Muldoon, mert egy percre sem fogom szem elől téveszteni!

- Mindig szívesen látom a báromban, Alex! A vendégem egy italra.

Stanislaski motyogott valamit a bajsza alatt, és az ajtó felé indult. Ám közben még egyszer visszafordult, és odaszólt Rachelnek ukránul. Végül elmosolyodott, megrázta a fejét, és kiment a teremből.

- Lefordítaná?

- Csak annyit mondott, hogy vasárnap találkozunk. Kifizette az óvadékot?

- Igen, mindjárt kiengedik Nicket. Úgy látom, a bátyja nem örül túlságosan, hogy velünk van dolga.

Rachel sokáig figyelte a férfit, mielőtt válaszolt volna.

- Ez a bíróság döntése. Úgyhogy lássunk hozzá!

- Mihez lássunk hozzá?

- Szabadítsuk ki innen a pártfogoltunkat, aztán vigye haza!

Nick nem volt éppen lelkes a váratlan fordulattól. Egyfolytában dühöngött és káromkodott.

- Miféle ügyvéd maga? Ennél jobb ítéletet nem volt képes kiharcolni? Adja vissza a diplomáját! Nekem jogaim vannak, és a legelső köztük az, hogy kirúghatom magát!

- Ez jogában áll, LeBeck -jegyezte meg Rachel, és egy pillantást vetett az órájára. - Bármikor kérhet másik ügyvédet. De akkor is én leszek a maga hivatalosan kirendelt pártfogója, és ezen nem változtathat. A következő két hónapban sokat leszünk együtt, akár tetszik, akár nem.

- Na ne mondja! Victor - intézte most a szavait Nick a bátyjához -, ha te meg ez a hülye ügyvéd azt hiszitek, hogy beleköphettek a levesembe…

Victor fenyegetően felemelte a kezét, Rachel azonban visszatartotta.

- Jól figyelj rám, te sajnálatra méltó, elkényeztetett, szeszélyes taknyos! Választhatsz: vagy úgy viselkedsz az elkövetkezendő nyolc hétben, mint egy épeszű ember, vagy pedig három évre beköltözöl a sittre!

Rachel elégedetten nyugtázta, hogy szavai a fiú elevenébe találtak. Nick elgondolkozva hallgatott.

- Most pedig a többi munkámmal kell törődnöm - közölte a lány, és Victorra nézett. - Hét óra tájban beugrom magához.

- Melegen tartom a vacsoráját - mosolyodott el a férfi, és megfogta Rachel kezét. - Őszintén köszönöm. Maga nagyon rendes ember.

Beült Nick mellé a kocsiba, és hazahajtott.

Hét óra tájban Rachel kiszállt a metróból, s a rövid utat Victor bárjáig gyalog tette meg.

Kinyitotta a nehéz üvegajtót, és belépett a tágas, faborítású helyiségbe. Pillantása először a tükörfényes mahagónipultra esett. A borvörös bőrrel kárpitozott bárszékek mind foglaltak voltak. A teremben álló kis asztaloknál is vendégek ültek. Whisky, sör és cigaretta szagától volt terhes a levegő. A konyha irányából sült hagyma illata lengedezett. A zenegép bluest játszott, amely túlharsogta a beszélgetés zaját.

Két, fehér nadrágba és matrózblúzba öltözött pincérnő tört utat magának a vendégek közt.

Victor a bárpult mögött állt, és éppen sört csapolt. Magas nyakú kék pulóverében ő is matrózra emlékeztetett. Rachelnek nem esett nehezére a férfit egy hajó fedélzetére képzelni. A hivatalos iratokból tudta is, hogy Victor évekig szolgált a tengerészetnél. Nem véletlenül díszelgett az egyik falon egy hajóharang és egy vasmacska.

- Asztalt szeretne, kisasszony?

Rachel szemügyre vette a szőke nőt, aki egy hatalmas tálcán szendvicseket és sört egyensúlyozott.

- Nem, köszönöm. Inkább a bárpulthoz megyek. Itt mindig ilyen sokan vannak?

A pincérnő meglepetten nézett körül.

- Sokan? Nekem nem is tűnt fel - mondta, aztán hangosan felnevetett, és továbbment, Rachel pedig odalépett a bárpulthoz. Beállt két vendég közé, és várta, hogy Victor észrevegye.

- Hé, kicsike! - fordult oda hozzá a baloldalon ülő, barátságos, kerek képű férfi. Még a székét is közelebb húzta, hogy jobban megnézhesse magának a lányt. - Nem emlékszem, hogy láttam volna már itt!

- Mert nem is látott - mosolygott Rachel a férfira, aki az apja lehetett volna.

- Egy ilyen csinos fiatal hölgy, mint maga, nem maradhat itt sokáig egyedül - dünnyögte az öreg, és a Rachel jobb oldalán helyet foglaló férfi vállára csapott. - Hé, Harry, meg kéne hívnunk a hölgyet egy italra!

Harry, aki a sörét szopogatva egy keresztrejtvénybe merült, alig észrevehetően bólintott.

- Hát persze, Pete! Hívd csak meg! Mi az: veszély, nyolc betű?

Rachel felpillantott. Victor olyan átható tekintettel nézte őt, hogy beleborzongott.

- Kockázat - súgta, és összerázkódott.

- Hát persze! Köszönöm - mormolta Harry, aztán feltette az olvasószemüvegét, és örvendezve nézett Rachelre. - Az első italt én fizetem. Mit kér, kedves?

- Pouilly-Fumét - tett egy pohár fehérbort a pultra Victor. - És a hölgy az én vendégem - húzta fel az egyik szemöldökét. - Jól érzi magát, ügyvédnő?

- Igen, köszönöm.

- Victor mindig elhappolja a legjobb nőket - jegyezte meg Pete sóhajtva.

Tölts nekem még egyet, fiam! Legalább ennyit megtehetsz, ha már lecsaptad a kezemről a barátnőmet! - kacsintott Rachelre.

A lány visszamosolygott rá.

- Ez máskor is előfordult?

- Hetente legalább kétszer. Eléggé lehangoló. Emlékszel még Rosemaryre, Victor? Férjhez ment, most várja a második babát.

Victor egy ronggyal törölgette a pultot.

- Összetörte a szívemet.

- Én ugyan egy nőt sem ismerek, aki akárcsak megkarcolta volna a te szívedet! - lépett oda hozzájuk a szőke pincérnő. - Két pohár fehérbort és egy whiskyt!

- De te igen, Lola - helyezte Victor a poharakat a tálcára. - Mit gondolsz, miért léptem be a tengerészeihez?

- Mert tudtad, hogy jól áll neked az egyenruha - nevetett a nő. - Felkapta a tálcát, és Rachelhez fordult. - Vigyázzon ezzel a fickóval, életveszélyes!

Rachel ivott egy korty bort, és megpróbált ügyet sem vetni a csábító illatokra, amelyek a konyhából áradtak. A gyomra azonban könyörtelenül megkordult.

- Lenne egy perce a számomra? - kérdezte Victortól. - Szeretném megnézni a lakását.

Pete az égre emelte a tekintetét.

- Hiába, bomlanak utánad a nők, Victor! Csak tudnám, hogy csinálod!

- Megmutatom nekik a tengerész-egyenruhámat. A nők imádják az ilyesmit - magyarázta Victor komolyan, és odaintette az egyik pincért, hogy helyettesítse.

Rachel kiitta a borát.

- Én vagyok az öccse védője - világosította fel Pete-et.

- Tényleg? - kiáltott fel a férfi lelkesen. - Szóval maga mentette meg a börtöntől?

- Egyelőre. Mehetünk, Muldoon?

Victor kilépett a bárpult mögül, és egy lengőajtón át a konyhába vezette Rachelt.

A lány pillantása legelőször is egy fehérbe öltözött, kétméteres óriásra esett, aki éppen sonkás-sajtos szendvicset készített.

- Rio, ez Rachel Stanislaski, Nick ügyvédje.

- Örvendek, kisasszony!  A fiú nemsokára világbajnok lesz mosogatásban. Az a pár tányér, amit egy este összetör, szóra sem érdemes.

Nick, aki egy hatalmas mosogatómedencébe lógatta a karját, hátrafordult, és felhördült.

- Ha úgy gondolod, jó buli mások után eltakarítani a mocskot, akkor felőlem akár…

- Csak semmi elhamarkodott megjegyzés egy hölgy jelenlétében! - emelte fel Rio a kését, hogy elvágja Nick szitkozódását és a szendvicset. - Anyám egyébként mindig azt mondta, hogy a testnek csak mosogatás közben van ideje felfedezni a lelket. Tehát mosogass csak, és keress tovább, fiam!

Rio elmosolyodott, amikor meglátta, milyen éhes pillantást vet Rachel a szendvicsre.

- Csinálok magának valami rendes meleg ételt. Mire a hivatalos dolgokkal végeznek, kész lesz.

- Én… nekem tulajdonképpen haza kell mennem.

- Victor majd hazaviszi magát. Ilyenkor már nem járkálhat egyedül.

- Nincs szükségem…

- Csinálj paprikás húst az ügyvédnőnek, Rio! - szólt Victor, és intett Rachelnek, hogy kövesse. - Nem tart sokáig.

Még mielőtt a lány bármit is válaszolhatott volna, szoros közelségben találta magát Victorral a szűk lépcsőházban.

- Igazán kedves magától, Muldoon, de sem ennivalóra, sem pedig kísérőre nincs szükségem.

- Pedig mind a kettőt megkapja, akár szüksége van rá, akár nincs! - jegyezte meg a férfi. Oldalt fordult, és közben kissé a falhoz nyomta a lányt. Felemelte a kezét, s megfogta Rachel egy hajtincsét. - De hiszen egészen nedves a haja!

A lány eltolta Victor kezét.

- Esik.

- Szinte érzem magán az eső illatát, Rachel - mormolta a férfi, és továbbment fölfelé a lépcsőn. - A lakás nem nagy szám, de Nicknek óriási előrelépés ahhoz képest, amihez hozzászokott. - Megállt a legfelső lépcsőfokon . - Hát itt  volnánk, ez a vége…

Rachelnek az a bizonytalan érzése támadt, hogy ez a történet csak most kezdődik igazán!

3. FEJEZET

Rachel nagyon komolyan vette új feladatát. Jóllehet Nick továbbra is nyűgös maradt, a lány jól elboldogult a nehézségekkel. Ám a legjobban az foglalkoztatta, hogy Victor Muldoon állandóan ott lebzsel körülötte.

Nem bírta rászánni magát, hogy kerek perec közölje vele, útjában van. Állandóan a férfit kellett kerülgetnie. Vajon hogyan tudnám lerázni? - töprengett, miközben a metrótól hazafelé tartott. Ha sikerülne, az nagyban megkönnyítené a dolgomat…

Miféle ember ez a Victor Muldoon? Vagy talán jobb, ha ezt nem firtatja?

- A mindenségit, hol az ördögben mászkált?

Hirtelen Victor tornyosult elé, elállva az utat.

- Én… jóságos ég, a frászt hozza rám! Mit ólálkodik a lakásom körül?

- Már mindenhol kerestem. Maga soha sincsen odahaza?

- Sok a dolgom, Muldoon - felelte Rachel foghegyről. Felment a lépcsőn, és kinyitotta a kaput. - Mit akar?

- Nick meglépett.

Az ügyvédnő megtorpant.

- Ezt hogy érti?

- Ma délután eltűnt a konyhából. Sehol sem találom, pedig már öt órája keresem.

- Nem kell kétségbeesni. Még csak tíz óra van. Nick biztosan tudja, mit csinál!

- Ezúttal, attól tartok, nem - dünnyögte Victor, miközben beléptek a felvonóba. - Megállapodtunk, hogy mindig megmondja, mire készül. Most viszont szó nélkül ment el. Feltételezem, hogy a Kobrákkal találkozik.

- Nem hinném, hogy ilyen hamar felrúgja az egyezséget - jegyezte meg a lány, de amíg felértek a negyedik emeletre, egyfolytában azon töprengett, vajon mitévők legyenek. - Vagy megpróbáljuk mi megtalálni, vagy bevetjük a nagyágyút.

- Miféle nagyágyút?

Rachel kilépett a felvonóból, és elindult a folyosón.

- Alexet.

- A rendőrséget hagyjuk ki! - ragadta meg Victor a lány karját. – Nem küldöm Nick nyakára a kopókat!

- Alex a bátyám - rázta le magáról Rachel a férfi kezét. - Azonkívül pedig kötelességem betartani a törvényt, Victor! Ha Nick megszegi a megállapodást, nekem is meg kell tennem a megfelelő lépéseket.

- Én pedig nem szeretném, hogy visszavigyék a börtönbe, ahonnan csak egy hete hoztam ki!

- Hoztuk ki! - emlékeztette Rachel a férfit, és kinyitotta az ajtót. - De ha nincs szüksége se a tanácsomra, se pedig a segítségemre, akkor nem kellett volna idejönnie.

Victor megvonta a vállát, és belépett.

- Keressük meg együtt Nicket!

Körülnézett a szobában, amely nem volt túlontúl tágas. Pillantása először a kanapéra esett, ahol díszpárnák tarkállottak. Az egyik falon hatalmas, ovális tükör függött, üvegéről hámlott a foncsorozás. Könyvespolcok, egy csomó fénykép és szobrok tették otthonossá a szobát.

Victor hirtelen elbizonytalanodott, úgy érezte magát, mint egy birtokháborító. Zavartan dugta zsebre a kezét, és szemlélte a sok gyertyát, virágot és kínai vázát. Anyjának biztosan tetszett volna itt minden.

- Főzök kávét - indítványozta Rachel, azzal kiment a konyhába.

- Az jó lesz -  válaszolta Victor, aki a falon függő családi fényképeket nézegette, majd leült a kanapéra. - Mit keresek én itt tulajdonképpen? Hogyan is juthatott az eszembe, hogy Nick apját játsszam? Eddig valójában semmi közünk nem volt egymáshoz. Ráadásul gyűlöl engem.

- Jól tette, amit tett - nyugtatgatta a férfit Rachel, miközben az asztalra tette a csészéket. - Maga nem játssza Nick apját. Maga a bátyja. És ő nem gyűlöli magát, hanem dühös és tele van világfájdalommal. Ennek a gyűlölethez semmi köze.  Jobb lesz, ha nem ostorozza magát tovább, hanem behozza a tejet!

Victor kiment, de azonnal vissza is tért, mégpedig üres kézzel.

- Nincsen tej.

Rachel felsóhajtott.

- Akkor feketén isszuk. Veszekedett Nickkel?

- Nem, illetve csak úgy, mint máskor. Ő szid engem, én meg vissza. Káromkodik, én még jobban. Tegnap beszélgettünk, és megnéztünk még egy régi filmet a tévében, miután bezártuk a bárt.

-. De hát már ez is haladás… - nyújtotta oda a csészét a lány.

- Délután Nick a konyhában volt, aztán pedig eltűnt. Úgy gondoltam, kicsivel korábban fölment, hogy egyedül lehessen. De amikor utána mentem, már sehol sem találtam. - Victor kortyolt egyet a kávéjából. - Az elmúlt napokban egy kissé szigorúbban bántam vele.

- Ne tegyen állandóan szemrehányásokat magának! Üljön vissza a kanapéra, és lazítson! Én meg addig beszélek Alexszel.

Victor, vonakodva bár, de leült, és a csészéjét az asztalra tette. Hamutartót hiába keresett, ezért erőt vett magán, és nem gyújtott rá.

Fél füllel hallgatta, amint Rachel a bátyjával beszél telefonon. Ettől elmosolyodott. Mennyi erő van ebben a lányban, biztosan nagyon szenvedélyes lehet… Hányszor kellett az elmúlt napokban uralkodnia magán, hogy fel ne hívja!

Rachel bátyja nyilvánvalóan nem volt túl lelkes az ötlettől, hogy vegyen részt a keresésben. Húga ukránul is győzködte, ennek aztán meg is lett az eredménye.

- Tak - válaszolta Rachel elégedetten. Alex beadta a derekát. - Jól van, leköteleztél, Alexi - nevetett a lány felszabadultan, és letette a kagylót. - Alex körülnéz egy kicsit a társával. Majd ideszól, ha találnak valamit.

- Akkor mi csak ülünk itt, és várjuk a jó szerencsét?

- Úgy van.

Rachel elvett egy jegyzetfüzetet az íróasztalról, és megkérte Victort, meséljen valamit Nickról. Úgy húsz percet beszélgethettek, amikor megcsörrent a telefon.

Rachel azonnal felkapta a kagylót.

- Tessék! Jól van, köszönöm, Alex - bólogatott. Aztán letette. - Megtalálták. Most éppen a bár felé tart…

Nicknek sikerült észrevétlenül visszajutni Victor lakásába. A konyhában kivett egy sört a hűtőből. Borzasztóan ügyesnek képzelte magát, hogy kijátszotta Rio éberségét, és kiruccant egy kicsit.

De valahogy minden rosszul sült el. Éppen csak meg akarta nézni, mit csinálnak a srácok az utcán, ám azok kutyába sem vették.

Egyszerűen nem bíztak benne. Reece meggyanúsította, hogy azért engedték ki olyan simán a börtönből, mert köpött. Amikor Nick elmondta, mi az igazság, és hogy most Victor bárjában mosogat, a többiek kiröhögték.

És a Kobrák közül senki sem találta szükségesnek megmagyarázni, miért hagyták a betörésnél a pácban.

A fenébe, és még azt képzelte, hogy a Kobrák az ő igazi családja!

Amikor meghallotta, hogy csapódik a bejárati ajtó, rosszkedvűen ment ki a konyhából. Victor nem volt egyedül, az ügyvédnővel jött haza. Lerítt róla, hogy nincs túl rózsás kedve.

- Feltételezem, jó okod volt rá, hogy meglépj - mondta szárazon. Érződött a hangján, hogy nem szeretne veszekedni.

- Csak levegőzni akartam egy kicsit - magyarázkodott Nick, és rágyújtott egy cigarettára. - Tilos?

- Megegyeztünk valamiben - válaszolta Victor nyugodt hangon. - Szólnod kellett volna előtte nekem, és megmondani, hova mégy.

- Nem, ezt én nem ígértem meg! Ez a te elvárásod. Szabad országban élünk, és én oda mehetek, ahova csak akarok. - Aztán a fiú Rachelre mutatva még megjegyezte: - Látom, jogi képviselőt is hoztál magaddal!

- Idefigyelj, öcsi…

- Ne nevezz így, már nem vagyok gyerek! - tört ki Nickból. - Amikor te voltál ennyi idős, te sem mondtad meg senkinek, hova mégy!

- Én a te korodban nem foglalkoztam betöréssel - tett Victor egy lépést

Nick felé, Rachel azonban visszatartotta.

- Menjen inkább le a bárba, és hozzon nekem egy pohár bort, Muldoon! - Szeretnék pár percig egyedül maradni a védencemmel.

- Hát jó - visszakozott Victor, és az ajtó felé indult. - De bármit mond is neked az ügyvédnő, a jövő héttől másféle rendszer lesz itt! Ha szükséges, utasítani fogom Riót, hogy láncoljon a mosogatóhoz.

Azzal kiment, és becsapta maga mögött az ajtót.

Nick nagyot szippantott a cigarettából, és leroskadt a kanapéra.

- Micsoda felfuvalkodott alak! - morogta. - Azt hiszi, dirigálhat nekem. Évek óta megállok a saját lábamon. Észrevehette volna.

Rachel leült a fiú mellé.

- Nem lehet könnyű itt lakni, mikor már volt saját lakásod.

- Hát persze, de azt hiszem, ezt a pár hónapot csak kibírom valahogy.

- Én alig voltam idősebb nálad, amikor eljöttem otthonról. És nekem van két bátyám, akik le nem vették a szemüket rólam. Ami egyrészt halálra idegesített, másfelől viszont hihetetlen biztonságérzetet adott.

Nick a cigaretta parazsát bámulta.

- De Victor nem az igazi bátyám.

- Attól függ, mit értünk igazin - fektette Rachel a fiú térdére a kezét, abban a hiszemben, hogy elutasításban lesz része. Legnagyobb meglepetésére azonban Nick csodálkozva bámulta az ujjait, de nem lökte le a lábáról. - Victor aggódik miattad!

A fiú zavartan megköszörülte a torkát.

- Ugyan már! Hiszen nem jelentek neki semmit.

- Különben miért kiabált volna veled? Az én családomban az ilyen égiháború annak a jele, hogy szeretjük egymást. Victor vigyázni akar rád.

- Tudok én vigyázni magamra!

- De néha olyan jó, ha törődnek az emberrel. Victor biztosan nem fog örülni, hogy elmondom, de úgy gondolom, tudnod kell róla. - Rachel megvárta, amíg Nick ránéz. - A bátyádnak kölcsönt kellett felvennie, hogy ki tudja fizetni a kárt, amelyet okoztatok.

- Ugyan már! Ő mesélte ezt be magának?

- Én is meggyőződtem róla. A bár ugyan szép hasznot hoz, de korántsem annyit, hogy az elegendő lett volna a kártérítésre. És senki sem veri magát adósságokba egy olyan ember miatt, aki nem jelent neki semmit.

Nick gyorsan elnyomta a cigarettáját.

- Úgy érzi, tartozik nekem, ennyi az egész.

- Meglehet, de én inkább úgy látom, hogy te tartozol neki, Nick. Legalább annyit megtehetnél, hogy a következő néhány hétben kicsit segítőkészebb leszel. Tényleg szörnyen aggódik miattad.

- Olyan ember még nem született, aki miatt Victor aggódna!

- Dehogynem, csak nem tudja kimutatni. Teljesen kétségbeesett, mert azt hitte, hogy végleg meglógtál.

- És hova a fenébe mehetnék? Nincsen senkim… Egyezséget kötöttünk - fűzte hozzá a fiatalember halkan. - Nem fogok lelépni.

- Örülök, hogy ezt mondod. Én pedig nem kérdezem, merre jártál - mosolygott rá a lány. - A jelentésemben az áll majd, hogy elmentél sétálni, és megfeledkeztél az időről. És ha még egyszer rád jön, hogy friss levegőt szippants, bármikor felhívhatsz!

- Minek?

- Mert én is tudom, milyen az, amikor az ember maga mögött akar hagyni mindent és mindenkit. - Rachel ujjaival a fiú hajába túrt. - Nem bűn az, hajó barátságban vagy a védőddel. Szóval szedd össze magad, és próbáld meg elviselni a bátyádat! Ebben tudok neked segíteni. Ismerek egy csomó fogást, amellyel le lehet szerelni a kíváncsi fivéreket. Hidd el, gyakoroltam eleget!

Milyen csodás az illata, szaladt át Nick agyán. Miért is nem vettem észre eddig, milyen szép szeme van?

- Talán el is mehetnénk együtt valahova?

- Hát hogyne - vágta rá Rachel, aki azt hitte, hogy ez a bizalom jele.

- Szóval bármikor felhívhatom?

- Persze - bólintott Rachel, és megszorította a fiú kezét.

Amikor az ajtó hirtelen feltárult és Victor belépett, Nick felugrott, mint akit a kakas csípett meg.

A férfi odanyújtotta Rachelnek a borospoharat, Nicknek meg egy üveg gyömbérsört hozott. Aztán ő is ivott egy kortyot a söréből.

- Befejeztétek a haditanácsot?

- Egyelőre igen. - Rachel ivott egy kis bort, és közben Nickre kacsintott.

- Sajnálom, hogy szó nélkül elmentem - jelentette ki Nick. Rezzenéstelen arccal állta Victor pillantását.

A férfi meglepetésében nagyot nyelt.

- Semmi baj. Úgy is intézhetjük a dolgokat, hogy kicsit több szabadidőd maradjon. Ja, Riónak szüksége lenne rád a konyhában…

- Rendben, megyek már - indult Nick azonnal az ajtó felé. - Akkor később találkozunk, Rachel!

Victor leült a lány mellé, és csodálkozva ingatta a fejét.

- Mit művelt vele? Hipnotizálta?

- Nem egészen.

- Mégis mit mondott neki?

Rachel elégedetten felsőhajtott.

- Azt nem kötöm a maga orrára! Egyszerűen csak szüksége van valakire, aki törődik vele. Maguk nagyon hasonlítanak egymásra.

Victor a kanapé háttámlájára tette a karját, hogy hozzáérhessen Rachel hajához.

- Hogy értsem ezt?

- Mind a ketten szenvedélyesek. És makacsok, mint az öszvér mosolyodott el a lány. Amint a férfira tekintett, ijedten vette észre, milyen közel van az arcuk egymáshoz. Veszélyesen közel ülnek! Victor már a vállára is csúsztatta a kezét. Rachel megpróbált elhúzódni tőle. - Haza kell mennem - közölte gyorsan.  - Holnap reggel korán kezdek.

- Elkísérem.

- Tudom az utat, Mr. Muldoon.

- Nem tűrök ellentmondást! - szögezte le a férfi határozottan. Kivette a lány kezéből a poharat, és az asztalra tette. - Ha már a szenvedélyről beszéltünk…

Rachel Victor mellkasának támasztotta a tenyerét, a férfi azonban egyre közelebb vonta magához.

- Azért jöttem, hogy segítsek, Mr. Muldoon. Nem pedig azért, hogy szórakozzam!

- Én csak kipróbálom az elméletét, ügyvédnő - válaszolta a férfi, és szájával gyengéden megérintette a lány alsó ajkát. Egyszer, majd még egyszer. Aztán forró csókokkal borította Rachel ajkát, és a kanapéhoz nyomta a lányt.

- Ne! Hagyja abba! Azt mondtam, ne csinálja!

Victor zihálva emelte föl a fejét.

- Miért ne?

- Mert ez őrültség. És most engedj el, kérlek! - Rachel felállt, s magához vette a kabátját meg a táskáját. - Felejtsük el ezt az egészet!

- Hazafelé menet majd megbeszéljük - állt Victor a lány elé.

- Nem akarom, hogy hazakísérj! - Rachel a vállára borította a kabátját. És nehogy eszedbe jusson követni, mert akkor zaklatásért becsukatlak!

- Csak próbáld meg! - Victor a lány karja után nyúlt, Rachel azonban azt tette, amit szerinte már régen meg kellett volna tennie: ököllel jól gyomorszájon vágta Victort.

Muldoon halkan felnyögött, és csodálkozó tekintettel nézett a lányra.

- Egy null a javadra. És most menjünk a metróhoz!

- Azt hiszem, elég érthetően mondtam nemet.

Ám Victor se szó, se beszéd, újra megcsókolta.

- Jössz magadtól, vagy vegyelek a vállamra?

Rachel dacosan felszegte a fejét, kinyitotta az ajtót, és előresietett.

Hát legyen, gondolta. Menjünk csak! De egy szót sem szólok hozzá…

Rachel végre elhagyhatta a bíróság épületét. Gyötrelmesen hosszú, tízórás munkanap volt mögötte.

Tulajdonképpen minden oka meglett volna rá, hogy elégedett legyen, hiszen védencét fölmentették, de nem tudott örülni ennek a győzelemnek. És amikor ráadásul megpillantotta Victort a lépcső alján, amint feléje integet, olyan ideges lett, hogy majdnem megbotlott a saját lábában.

- Még ha hivatalosan Nick pártfogója vagyok is, nem volna ellenemre, hogy egy órácskát nélküled töltsek el - mondta üdvözlés helyett a férfinak.

- Ezzel talán meg tudom lágyítani a szívedet! - nyújtott át Victor egy tarka virágcsokrot.

Rachel gyanakvóan pislogott.

- Ezt miért kapom?

- Szeretnék bocsánatot kérni a tegnapi viselkedésemért. Talán egy kicsit heves voltam.

- Kicsit heves voltál? Úgy vetetted rám magad, mint egy vadember! Azt hiszed, a csokroddal most mindent jóvátehetsz?

- Én mindössze azt mondtam, hogy elnézést kérek. Bár ha jól emlékszem, csak megcsókoltalak. Az talán nem olyan nagy bűn.

Rachel okos nő volt, tudta, mikor kell hangot váltania.

- Tekintsem tehát ezt a kis ajándékot megvesztegetési kísérletnek, Mr. Muldoon?

Abból, ahogy a lány a nevét kimondta, a férfi már tudta, az első akadályon túljutott.

- Úgy van!

- Nagyszerű, akkor elfogadom.

- Köszönöm. - Victor hüvelykujját a zsebébe akasztotta. - Egyébként egy órával ezelőtt bent voltam az ülésteremben, és figyeltelek.

- Na és?

- Teljesen lenyűgöztél. Volna kedved, hogy velem ünnepeld meg a győzelmet? Elmehetnénk sétálni.

- Nem rossz ötlet, ha a lakásom irányába tartunk. Vázába kell tennem a virágomat.

- Ezt majd én viszem - vette ki Victor a lány kezéből a táskát. - Hát ebben meg mit cipelsz? Téglát?

- A prókátorság nehéz mesterség, Mr. Muldoon. Egyébként hogy jöttök ki Nickkel?

- Úgy érzem, egy kicsit jobban. Ugyan még mindig berzenkedik a gondolat ellen, hogy megtanuljon főzni, de egyébként sokat segít. Változatlanul nem akar szóba állni velem, mármint valódi beszélgetésre nem kapható. De hát mit is akarok egy hét után?

- És még van hátra hét!

- Belőlem éppen ennyi idő alatt faragtak tengerészt. - A férfi aprópénzt dobott egy koldus kalapjába. - Talán elég idő ez arra, hogy én embert faragjak az öcsémből.

Egy darabig szótlanul haladtak egymás mellett.

- Hiányzik néha a tenger? - törte meg a csendet a lány.

- Nem nagyon. Olykor mégis azt álmodom, hogy hajón vagyok. Ha majd egy kicsit talpra állok anyagilag, veszek egy jachtot. Legalább tizenöt métereset. Azzal eltöltenek néhány hónapot a nyílt vízen. - Victor nagyon ól el tudta képzelni Rachelt egy hajó fedélzetén. - Hajóztál már tengeren?

- Hát, nem igazán. Egyszer komppal átmentem Liberty Islandre.

- Biztosan tetszene neked.

Odaértek a házhoz, ahol Rachel lakott. A lány megállt, és kivette a férfi kezéből a táskáját.

- Köszönöm a virágot és a díszkíséretet. Holnap munka után valószínűleg bekukkantok a bárba, hogy megnézzem Nicket.

Victor megfogta a lány kezét.

- Szeretném veled tölteni a mai estét, Rachel.

- Tessék? - hökkent meg a lány.

- Szeretném ezt az estét veled tölteni. - Victor elgondolkozva játszott Rachel hajával. - Ennénk valami finomat, zenét hallgatnánk. Tudok egy helyet, ahol mindkettőben részünk lehet. Van hozzá kedved?

- Nem is tudom… - Semmi sincs, amihez ilyen nagy kedvem volna, ismerte el magában Rachel.

- Jó lenne, ha egy kicsit alaposabban megismernénk egymást. Hiszen közösek az érdekeink.

A lány csodálkozva nézett Victorra.

- Miféle érdekeink?

- Hát az, hogy megmentsük Nicket.

Rachel egy ideig némán figyelte a férfit.

- Te Nick érdekében akarod velem tölteni az estét?

- Nem, dehogy! - nevette el magát Victor. - Hogy őszinte legyek, teljesen önző érdekből szeretnék veled lenni.

- Mindjárt gondoltam! De talán köthetnénk egy mindkettőnk számára elfogadható alkut. Én most egy kicsit rendbe szedem magam, te pedig megígéred, hogy nem leszel túlságosan követelőző.

- Te aztán nem vagy könnyű eset!

- Ezt nem is állítottam.

- Akkor megegyeztünk…

- Nagyszerű. Húsz perc múlva gyere vissza, addigra elkészülök!

4. FEJEZET

A hely, ahova Victor Rachelt vitte, inkább klubra emlékeztetett, nem pedig bárra. A háromfős zenekar bluest játszott egy kis színpadon, az asztaloktól körülvett parányi parketten jó néhányan táncoltak. A főpincér ismerősként üdvözölte a férfit.

Egy pillanat sem telt bele, már ott ültek egy sötét sarokban, és hozták a pohár bort meg a sört.

- A zene miatt járok ide - magyarázta Victor. - De a konyha is nagyon jó. Bár ezt Riónak nem szabad mondani.

Rachel az étlapra nézett.

- Szerinted mit rendeljek?

- Kóstold meg a parázson sült csirkecombot. Megbízhatsz bennem!

Amikor az ételt eléjük tették, Rachel megállapította, hogy ennivaló dolgában valóban megbízhat Victorban. Elvezett minden egyes falatot, a kellemes zene elzsongította, és lassacskán teljesen fölengedett.

- Azt mondtad, a családodban hagyomány volt, hogy mindenki a tengerészeinél szolgált. Te is ezért mentél oda?

- Nem. Egyszerűen el akartam kerülni otthonról, és világot akartam látni. Először csak négy évre terveztem, de aztán több lett belőle.

- Miért?

- A legénységhez tartoztam, és szerettem a hajón élni. Ott áll az ember a korlátnál, és semmi mást nem lát maga körül, csak vizet. És bejárhatja az egész világot.

- Tíz év alatt biztosan jó sokat láttál.

- A Földközi-tengert, a Csendes-óceán déli részét, az Indiai-óceánt, a Perzsa-öblöt. Az Atlanti-óceán északi részén lefagyott az ujjam, a Karibtengeren meg a cápákat etettem.

Rachel az asztalra könyökölt.

- Ez volna a világ? Ez a sok tenger, óceán meg öböl? A hajóról nézve nem egyforma a kéklő víz?

- Dehogy! - Victor tisztában volt vele, hogy úgysem tudja meggyőzni Rachelt arról, hogy a tengerek mennyire változatosak, és milyen más az, amikor az ember a vonuló delfineket vagy a magányosan vadászó cápákat figyeli. - A tengerek ugyanúgy különböznek egymástól, mint a szárazföldek.

- Hiányzik?

- A tenger az életem része. De beszéljünk inkább rólad! A Stanislaski családban hagyomány, hogy a gyerekek jogot tanulnak?

- Dehogy. Apám ács, ahogy a nagyapám is.

- Hogy lettél akkor te jogász?

- Mert olyan családban nőttem fel, amelyik megismerte az elnyomatást. A szüleim Ukrajnából menekültek el egy kézikocsival, amelyen bőven elfért minden vagyonuk. A családban én vagyok az első, aki már itt született.

- Ez úgy hangzik, mintha sajnálnád.

- Nekem már ez a hazám. A szüleim soha nem felejtik el, milyen érzés volt, amikor végre szabad földre léphettek. A szabadság és az igazság összetartozó fogalmak.

- Van olyan ember, aki azt mondaná, hogy az igazságot egy kényelmes irodában is lehet szolgálni.

- Hát persze, van olyan ember.

- Megvolt rá a lehetőséged. Én is kérdezősködtem ám rólad! Évfolyamelsőként végeztél a New York-i egyetemen, és neves cégek ajánlatát utasítottad el, hogy bagóért hivatalból kirendelt védő lehess. Nem tudom, mit gondoljak rólad. A hivatástudat hajt, vagy egyszerűen bolond vagy?

Rachel nyelt egyet, aztán bólintott.

- Te pedig úgy hagytad ott a tengerészetet, hogy kaptál egy csomó kitüntetést, köztük a vitézségi érmet. De a törzslapodon vannak bejegyzések fegyelmezetlenségről, meg egy tengernagyi dicséret is, amelyet akkor kaptál, amikor mentőakcióban vettél részt a viharos tengeren. - Rachel élvezte a férfi meglepett pillantását. Felemelte a poharát, és koccintott Victorral. - Én is készültem.

- Most azonban rólad beszéltünk - vetette ellen a férfi.

- Nem, dehogy. Csak te beszéltél rólam - mosolygott Rachel. - Szóval, Muldoon, miért nem mentél tiszti iskolába?

- Mert nem volt hozzá kedvem - felelte a férfi, és megfogta a lány kezét. - Gyere, táncoljunk!

- Túl szerény vagy - jegyezte meg Rachel, miközben a parkett felé tartottak.

- Ne beszéljünk többet róla!

- Borzasztóan nehéz lehet hősnek lenni - folytatta Rachel zavartalanul.

- Ide hallgass! Felejtsd el a kitüntetéseket meg az admiralitást, és én sem dörgölöm az orrod alá, hogy évfolyamelsőként te tartottad a végzősök nevében a búcsúbeszédet. Most táncolunk, ne törődj mással!

Ám nem is volt szükség az intelmekre, mert Rachel agya azonnal kikapcsolt, ahogy Victor a karjába zárta. Teljesen átadta magát a zenének, amelyben egymással versenyzett a szaxofon csábító éneke, a basszusgitár egyhangú taktusai és a zongora szárnyalása.

Nem is volt ez igazi tánc. Szorosan átölelték egymást, és a zene ütemére ringatóztak. Rachel átkarolta a férfi nyakát, összesimultak, de mindketten érezték, hogy nem a körülöttük táncolók préselik őket egymáshoz.

- Milyen jól illesz hozzám! - súgta Victor a lány fülébe.

- Csak azért, mert lábujjhegyen állok.

- Nem a magasságodra gondoltam - mormolta a férfi, és arcát odanyomta a lány hajához. - Olyan jó hozzád érni!

Rachel oldalt fordította a fejét, mielőtt Victor megcsókolhatta volna.

- Ha nyilvánosan elcsábítasz, annak büntetőjogi következményei lehetnek.

- Nagyszerű, ismerek egy jó ügyvédet! - Victor gyengéden végigsimította a lány hátát.

- Mind a kettőnket bezárnak.

- Remélhetőleg egy cellába. - Victor a tenyerén érezte, hogy Rachel a pulóver alatt nem visel semmit. - Szeretnék kettesben lenni veled nyomott el egy sóhajt, és belecsókolt a lány nyakába. - Tudod, mit csinálnék most, ha egyedül lennénk?

- Sejtem, de ki ne mondd!

- Szeretnélek simogatni, érezni a meztelen bőrödet…

- Lassabban a testtel! - figyelmeztette a lány Victort, miközben ő maga is mélyet lélegzett. Tudta, tennie kell valamit, különben menthetetlenül oda az önuralmuk. - Túl sokat akarsz egyszerre, Muldoon, és túl gyorsan nézett a férfi szemébe, és az izgalomtól gyorsabban szedte a levegőt. - Nekem szokatlan ez a tempó.

- Időre van szükséged? Jó, adok neked egy órát, esetleg kettőt, ha mindenáron meg akarod hosszabbítani a kínjaimat.

Rachel megrázta a fejét, miközben a szám végeztével visszamentek az asztalhoz.

- Ha majd eljutottam odáig, szólni fogok. Persze, ha ez egyáltalán bekövetkezik.

- Szóval azt akarod, hogy szenvedjek! - nyögött fel Victor halkan. - Akkor menjünk.

- Korán van még - tiltakozott a lány, de ő is szeretett volna kijutni innen, és egy kis friss levegőt szippantani.

- Sétáljunk egyet - javasolta Victor, s letett néhány bankjegyet az asztalra. - Jobban alszunk majd tőle.

Sétálni? Bizony, az jó lenne, gondolta Rachel. Legalább lehűtjük magunkat egy kicsit….

- Fázol? - kérdezte Victor valamivel később.

- Nem, egészen kellemes a levegő. - A férfi mégis Rachel vállára tette a karját. - Ritkán van időm sétálni. Többnyire a lakásom, az irodám és a bíróság között rohangálok.

- És mit csinálsz, ha nem rohangálsz?

- Moziba járok, kirakatokat nézegetek, vagy hazamegyek a szüleimhez. Arra gondoltam, hogy valamelyik vasárnap Nicket is elvihetném magammal.

- Nem is tudom, hogyan köszönhetném meg neked mindazt, amit érte teszel!

- Zavarba hozol, Muldoon. Ha minden jól megy, két hónap múlva megint megajándékozhatsz egy csokor virággal - jegyezte meg Rachel, és hátrált egy lépést. De hiába, Victortól nem szabadulhatott ilyen könnyen.

A férfi szorosan magához ölelte.

- Gondolom, nem akarsz fölhívni a lakásodra.

- Eltaláltad! - hangzott a megfellebbezhetetlen válasz. Még eléggé élénken élt Rachel emlékezetében, milyen érzéseket váltott ki belőle tánc közben a férfi közelsége.

- De csók nélkül nem engedlek el! - Victor ajkával futólag megérintette a lány állát. - Egyetlen csók, és meglátjuk, mi történik.

Rachel most már tudta, mi következik. Ugyanaz a szenvedély és fékezhetetlen vágy… Nem bírt betelni vele. Miként is tudott eddig úgy élni, hogy fogalma sem volt az igazi szenvedélyről?

- Nem lehet - suttogta, és gyengéden megérintette a férfi ajkát. - így nem. És veled nem. Senkivel sem.

- Szépen vagyunk! - sóhajtott fel halkan Victor. Magában elképzelte és kiszínezte már, amint a karjába kapja Rachelt, felviszi a lakásába, az ágyra fekteti és becézni kezdi a testét…

- Hé, öreg!

Victor nagyon távolról hallotta a hangot, amely pedig közvetlenül a háta mögül jött. Akár tudomást sem vett volna róla, ha nem érzi olyan határozottan a hátába nyomódó kés hegyét. Rachelt fedezve megfordult, és támadója fiatal arcába nézett.

- Mi lenne, ha meghagynám neked a kicsikét, és te cserébe ideadnád a pénztárcádat? Meg az övét is. - A gazfickó magasra tartotta a kést. - Méghozzá fürgén, ha szabad kérnem!

Victor benyúlt a nadrágja zsebébe. Ám abban a pillanatban, amikor a támadó Rachelre nézett, és figyelme a lányra terelődött, Victor nekirontott.

Az egész egy másodpercig tartott. A késpenge megvillant, majd hatalmas ökölcsapás tompa puffanása hallatszott, rögtön utána pedig fémes csengés.

A kés az utca kövére esett. A fiatalember éppolyan hirtelen tűnt el a sötétben, mint ahogy megjelent, és ők újra kettesben maradtak.

Victor nyugodtan odafordult a lányhoz. Kicsit gyorsabban vette a levegőt, szemében elszántság tükröződött.

- Hol is tartottunk?

- Neked elment az eszed! - Rachelnek a beszéd is nehezére esett. Még mindig kábán szorította kezében a gázsprayt. - Nincs jobb dolgod, mint hogy beleszaladj egy késbe? Meg is ölhetett volna.

- Nem volt kedvem megválni a pénztárcámtól. - Victor meghökkenten nézte a lánynál levő flakont. - Hát ez meg micsoda?

- Gáz. - Rachel csak most vette észre, hogy még a biztonsági zárat sem távolította el, és kedvetlenül dugta vissza a dobozt a táskájába. - Kapott volna a képébe egy adagot, ha te nem avatkozol közbe.

- Legközelebb majd félreállok, és átengedem neked a terepet - ajánlotta Victor sértődötten, aztán vérző csuklójára esett a pillantása, és elkáromkodta magát. - Úgy látszik, megsebesített a kölyök.

Rachel falfehér lett.

- Vérzel!

- Azt hittem, hogy ez az ő vére. - Victor dühösen dugta ujját a szakadásba, amely a pulóverén tátongott. - Akkor vettem, amikor utoljára Korfun jártam. A fenébe!

Abba az irányba kémlelt, amerre a fiú elszelelt, mintha azt méregetné, vajon van-e értelme utána iramodni.

- Mutasd csak! - Rachel remegő kézzel tűrte fel a férfi ingének ujját, hogy alaposabban szemügyre vehesse a vágást. - Te őrült! - Reszketve túrt a táskájába, hogy elővegye a kulcsát. - Gyere föl, bekötöm a sebedet! Hogy csinálhattál ilyen butaságot?

- Itt elvekről van szó… - válaszolta a férfi, a hirtelen rázúduló, ukránul előadott szózuhatag azonban megakasztotta. - Kérlek, ne beszélj oroszul! - tiltakozott.

- Ez nem oroszul volt. - Rachel megragadta Victor sértetlen karját, és behúzta a házba. - El kellett játszanod az erős fiút, igaz?

- Sajnálom. - Victor elfojtott egy mosolyt, miközben a felvonóhoz siettek. Igyekezett megtörtnek látszani. - Nem tudom, mi ütött belém.

- Biztosan a hormonok - jegyezte meg Rachel.

Odafönt a folyosón szinte végigrohantak.

- Ülj le! - szólt határozott hangon az ügyvédnő a férfira, miután kinyitotta a lakásajtót, és bement a fürdőszobába.

Victor szófogadón helyet foglalt.

- Meg tudnék most inni valami erősét! - kiáltott a lány után. - A nagy ijedségre persze.

Rachel megérkezett a kötszerrel és egy tál vízzel.

- Nem érzed jól magad? - tette a kezét aggódva a férfi homlokára. - Csak nem szédülsz?

- Az majd kiderül. - Victor a kínálkozó alkalmat kihasználva két tenyere közé fogta Rachel fejét, magához vonta, és megcsókolta a lányt. - Aha! Mintha tényleg szédülnék egy kicsit! - jelentette ki utána.

- Ne butáskodj! - lökte el Rachel a férfi kezét. Aztán leült Victor mellé, és nekilátott bekötni a sebét. - Rosszabbul is végződhetett volna.

- Így is elég rossz volt. Nem kedvelem különösebben, ha kést nyomnak a hátamba, miközben udvarolok. Ha nem hagyod abba a remegést, kedvesem, kénytelen leszek beléd diktálni egy kis brandyt!

- Én nem is remegek… de azért eléggé megviselt a dolog. - Rachel elsimította homlokából a rakoncátlan hajtincseket. - Soha többé ne csinálj ilyet!

- Igenis, hölgyem!

A lány fertőtlenítette a sebet, és amikor a férfi összerándult és felszisszent, elégedetten elmosolyodott.

- Csak ne kényeskedj! Maradj nyugton, hogy bekötözhesselek.

Milyen jó volt a bőrén érezni a lány érintését! Victor előrehajolt, és harapdálni kezdte Rachel fülcimpáját.

- Hagyjuk ezt, nem ez a megfelelő alkalom… - húzta vissza az ing ujját a lány a kötésre.

- De én kívánlak, Rachel! - Victor megfogta a lány kezét. - Le akarok feküdni veled.

- Tudom. Azt is tudom azonban, hogy én mit akarok, és mit nem.

- Az imént a ház előtt még minden olyan egyértelmű volt.

- A te számodra! - Rachel nagyot sóhajtott, és felállt. - Én viszont nem vagyok olyan ember, akit az ösztönei irányítanak. És mindenekelőtt nem fekszem le egy férfival csak azért, mert hirtelen arra támadt kedvem. Ha engedek neked,  mert érzek irántad valamit, akkor azt józan ésszel teszem.

- Én viszont kétlem, hogy ha kettesben vagyunk, képes vagyok megőrizni a józan eszemet - állt fel Victor. - Tudom, milyen hírük van a tengerészeknek. De ennek a valósághoz semmi köze, legalábbis az én esetemben. Azok a nők, akik eddig voltak az életemben, nem sokat jelentettek számomra. - Victor maga is meglepődött a saját szavain. Belső kényszer hajtotta, hogy elmondja, mit érez Rachel iránt. - A mindenségit, még soha senki nem volt ilyen fontos nekem!

- Nekem viszont mérlegelnem kell… - kezdte a lány. - Nem tudom, szükségem van-e éppen most egy efféle bonyodalomra. Nekünk elsősorban Nickre kell gondolnunk. Ami pedig minket illet, jobb lenne, ha kicsit lassítanánk, és óvatosabbak lennénk.

- Lassabban és óvatosabban? Na, ezt nem ígérhetem meg! És az első adandó alkalommal kiveszem a kezedből azt a mérleget.

- Köszönöm a figyelmeztetést, Muldoon, ám engem nem olyan könnyű levenni a lábamról.

- Nagyszerű - mosolygott a férfi, és odament az ajtóhoz. - Nem is örülnék a könnyű győzelemnek. Köszönöm az elsősegélyt, ügyvédnő! És zárd be az ajtót utánam!

Rachel szót fogadott. Amint egyedül maradt, megkönnyebbült, azt viszont sejtette, hogy az éjszakai nyugodalmának lőttek. Rachel nem engedhette meg magának, hogy minden este ott üldögéljen Victor bárjában, és a vendégekkel fecserésszen. De amikor ott járt, mindig benézett a konyhába, és elbeszélgetett Nickkel. A véletlen műve lehetett, hogy ilyenkor soha nem találkozott Victorral.

Otthon bekapcsolta az üzenetrögzítőt, hogy ne zavarják. Ám Victor nem telefonált.

A férfi mostohaöccsével viszont igencsak nagy lépést tettek előre. A fiú felhívta egyszer az irodájában, egyszer pedig otthon. Rachel biztató jelnek tekintette, hogy pártfogoltja moziba hívta. Ha vele tölti az estét, akkor legalább nem megy a Kobrákhoz!

Kilencvenpercnyi üldözés meg lövöldözés után, amitől Rachelnek ugyancsak zúgott a feje, beültek egy hangulatos pizzériába.

- Két hét már eltelt, Nick. Hogy érzed magad?

- Rémesebb is lehetne. - A fiú rágyújtott egy cigarettára. - Mindig van némi készpénzem, és Rio se rossz gyerek. Nem szimatol állandóan utánam.

- ÉsVictor?

Nick kifújta a füstöt, és azon át figyelte Rachelt. A kék ködben a lány még titokzatosabbnak és különlegesebbnek tűnt.

- Tudni akarja, hova megyek, kivel megyek, mikor érek haza, meg a többi. Nemsokára húszéves leszek, semmi szükségem szárazdajkára!

- Aggódik miattad. És ez több, mintha csak a bíróság határozata alapján vállalná érted a felelősséget. Egy kicsit nyers a modora, de jót akar. Mit mondtál Victornak, ma este hova mégy?

- Azt, hogy randim van, és jobb, ha nem üti bele az orrát - vigyorodott el Nick, amikor észrevette, milyen kedvesen mosolyog rá Rachel. - Mindenki élje a saját életét. Érti, mit akarok ezzel mondani?

- Hát persze - bólintott a  lány, és megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor kihozták a pizzát. - Van valami elképzelésed a jövőről, Nick?

- Majdcsak lesz valahogy…

- Nincsenek céljaid, álmaid? - Rachel beleharapott a pizzába, ám a szemét közben nem vette le a fiúról.

- Ahhoz mindenesetre semmi kedvem, hogy másokat kiszolgáljak. Ezt az élvezetet meghagyom Victornak. - Nick elnyomta a cigarettáját, és nekilátott a pizzájának. - És a tengerészethez sem megyek. A bátyuskám ugyanis ezt javasolta a múltkor, de elküldtem a fenébe.

- Nos, azzal már legalább tisztában vagy, hogy mit nem akarsz. Ez is valami.

Nick megfogta Rachel kezét, és a kis ezüstgyűrűjével kezdett játszani.

- Maga mindig ügyvédnek készült?

- Tulajdonképpen nem. Ötéves koromban táncosnő szerettem volna lenni, mint a nővérem. Utána meg orvos. Eltartott egy kis ideig, míg megtaláltam a saját utamat.

- És akkor jogot tanult.

- Úgy van. - Rachel átható pillantást vetett a fiúra. - Tudsz titkot tartani?

- Hát persze!

- A régi Perry Mason-filmek teljesen elbűvöltek. Tudod, ezekben mindig van egy alattomos gyilkos, és Perry Mason általában akkor veszi át az ügyet, amikor a gyanúsított helyzete teljesen kilátástalannak tűnik. A rendőrség már lezártnak tekinti a nyomozást, mire Perry Mason újabb bizonyítékokkal áll elő, melyek védence ártatlanságát bizonyítják.

- Igen, és akkor az igazi gyilkost állítja a vádlottak padjára, s Perry Mason nem nyugszik addig, amíg beismerő vallomást nem csikar ki belőle. És a végén elmondja, a tettes hogyan csinálta. Szóval maga olyan akart lenni, mint Perry Mason… Én meg olyan, mint Ray Charles. Az ő zenéje indított arra, hogy zongorázzam.

- Te tudsz zongorázni?

- Nem rendesen. De az nagyon klassz lenne, ha megtanulhatnék. Néha klimpíroztam egy kicsit a hangszerboltokban, amíg ki nem dobtak.

- Én is szívesen megtanultam volna. A nővérem férje zenész, Spencer Kimball.

- Kimball? - meresztett nagy szemeket a lányra Nick. - A zeneszerző?

- Ismered a műveit?

- Igen… egy kicsit - fűzte hozzá a fiatalember, hogy ne kelljen bevallania, a kemény rockon kívül más zene is érdekli.

Rachel nagyon megörült ennek a felfedezésnek. Nick tehát szereti a zenét! Erre talán lehetne építeni.

-  Anyám mindig szeretett volna megtanulni zongorázni, de úgy gondolta, túl öreg már hozzá. Azt látnod kellett volna, amikor meglátogattuk Tasht meg a családját, és Spencer odaült a zongorához, hogy pár akkordot megtanítson neki. Utána vettünk egy zongorát. Azóta nem lehet megállítani anyámat, minden áldott nap gyakorol. Most lesz az első fellépése.

- Hát ez remek! - Nicket szemmel láthatóan fellelkesítette, amit hallott.

- Igen, ez tényleg remek - mosolygott rá Rachel. - Látod, sohasem késő megpróbálni! - Barátsága és biztatása jeléül odanyújtotta kezét a fiúnak. - És most menjünk, jó?

- Jó. - Nick megszorította a lány jobbját. A mennyországban érezte magát.

Boldog volt, hogy együtt lehet Rachellel, hallhatja a hangját, nevethet, amikor ő nevet. Az eddig ismert összes lány emlékét elhomályosította ez a nő, aki most mellette lépdelt. Órákig tudott volna vele sétálni.

- Megérkeztünk…

Nick szinte centiméterre ugyanazon a helyen állt meg, ahol a bátyja néhány nappal ezelőtt. Izgatottan töprengett, vajon Rachel felhívja-e a lakásába. Nagyon óvatosan akart bánni a lánnyal.

- Örülök, hogy együtt töltöttük az estét. Ha majd megint szükséged lesz társaságra, nyugodtan hívj fel! Beckett bírónő holnap rendkívül elégedett lesz a jelentésemmel.

- És maga? - Nick felemelte a kezét, hogy megsimogassa Rachel haját. - Maga is örül a dolgok alakulásának?

- Igen. Azt hiszem, nagyot haladtál a helyes irányban.

- Én is így gondolom.

- De most mennem kell, Nick. Holnap reggel tárgyalásom lesz.

- Jó, majd felhívom.

Rachel meglepetten nézett a fiúra, amikor az átkarolta a vállát.

- De Nick…

A fiú csókkal zárta le az ajkát. Rachel kinyitotta a szemét, és csodálkozva vette észre, hogy ő is átölelte Nicket.

Hátrált egy lépést.

- Ne…

- Rendben. Akkor majd találkozunk.

- Jaj, Nick! - Rachel felsóhajtott, és a felvonóhoz sietett. Mit tegyen most? Meg akarta szerezni a fiú barátságát, Nick pedig eközben egészen másra gondolt.

Le sem vette a kabátját, csak nyugtalanul fel-alá járkált a lakásban. Sejthetted volna! - ostorozta magát. Meg kellett volna állítanod, mielőtt még idáig fajulnak a dolgok.

Rövid időn belül sikerült úgy-ahogy rendeznie a gondolatait, és felvette a telefonkagylót. Való igaz, mélyen benne van a pácban. Talán jobban érezné magát, ha a problémáját megoszthatná valakivel…

- Dobd fel magad!

-  Victor Muldoonnal szeretnék beszélni. Rachel Stanislaski vagyok.

- Máris hívom. Hé, Victor! Telefonon keresnek! A kicsike az.

Kicsike? Rachel alig hitt a fülének.

- Itt a kicsike - szólt bele, amikor Victor átvette a kagylót.

- Szervusz, drágám! Az alkalmazottak megjegyzéseiért nem felelhetek. - Victor mintha ivott volna egy kortyot. - Szóval mégsem bírod nélkülem, igaz?

- Tartsd meg magadnak a megjegyzéseidet, Muldoon! Beszélnünk kell, méghozzá ma este!

- Történt valami?

- Történt.

- Nick pár perce jött meg. Madarat lehetne vele fogatni. Most bent van

a szobájában.

- Odafönt van? - Rachel egy pillanatig eltöprengett. - Akkor tégy róla, hogy ott is maradjon! Mindjárt átmegyek.

Még mielőtt Victor válaszolhatott volna, a lány letette a kagylót.

5. FEJEZET

Nem mindig sikerülnek úgy a dolgok, ahogy eltervezi az ember, tépelődött Victor, miközben kitöltött néhány pohár whiskyt szódavízzel. Szerette volna, ha Rachel pár napot fő a saját levében, és aztán epekedve hívja föl.

A lány hangja meglehetősen izgatottnak tűnt a telefonban, de valószínűleg Nick miatt… A fenébe is, hol volt ez a gyerek egész este? Mibe mászott bele már megint?

Victor fél füllel hallgatta a rendeléseket. Futó pillantást vetett a mennyezetre, amely fölött a lakása volt. Nick felszabadultan és jókedvűen érkezett haza. Nyilvánvalóan remekül sikerülhetett a randevúja. Ám azt nem volt hajlandó elárulni, kivel találkozott.

Victor félbeszakította gondolatait, és az ajtó felé nézett. Rachel éppen a bárpulthoz tartott, már levetette a kabátját. Mélyen kivágott, elegáns, borvörös pulóvert viselt.  Alatta izgatóan domborodtak keblének kerek halmai. A fekete macskanadrág látni engedte csodálatosan formás, karcsú lábát.

- Menjünk az irodádba! - közölte a lány szűkszavúan, s már indult is.

- Nahát! - nézett Lola Rachel után. - Úgy tűnik, valami bántja a hölgyet.

- Aha. - Victor letette a poharat a pincérnő tálcájára. - Ha Nick lejönne, mondd meg neki, hogy dolgom van.

- Ahogy akarod.

Victor keresztülment a báron, mélyet lélegzett, és belépett az irodába. Rachel majdnem felnyársalta tekintetével.

- Mondd csak, miféle pártfogó vagy te? Hát nem szoktál Nickkel beszélgetni, hogy megtudd, milyen gondolatokat forgat a fejében?

- Mi a baj? Néhány napig nem látjuk egymást, aztán betörsz ide, és nekem esel. Jobb lesz, ha először megnyugszik, ügyvédnő! Nem vagyok a vádlottak padján.

- Miért kellene megnyugodnom? – vágott vissza Rachel nyersen. Szinte jól is esett neki most egy kis veszekedés, így legalább megszabadulhatott a bűntudatától és csalódottságától. - Miféle testvér vagy te tulajdonképpen? Tudnod kellett volna a dologról, és figyelmeztetned engem.

- Először ülj le, és mondd el, miről van szó! Feltételezem, hogy Nickkel van gond.

- Hát persze hogy Nickkel! Mi másról beszélhetnénk még?

- Ezt majd később megvitatjuk. Szóval mi az a rendkívül fontos, amiről tudnom kellett volna, és téged is figyelmeztetnem?

- Hogy Nick… a nőt látja bennem.

- Hát mi mást kéne benned látnia? A tonhalat?

- Nem érted, miről beszélek? A nőt! Vagy betűzzem?

Victor felvonta a szemöldökét, és rágyújtott.

- Ez butaság, Rachel. Nick még csak tizenkilenc éves. Biztosan nem vak, és tetszel neki, de barátnője van. Ma este vele volt.

- Ó, te ostoba férfi! - Rachel odalépett hozzá, és az öklével verte Victor mellkasát. - Velem volt ma este.

- Veled? - nézett a lányra Victor tágra nyílt szemmel. - És mi történt?

- Moziba mentünk, aztán pizzát ettünk, utána pedig szerettem volna beszélgetni vele egy kicsit. Úgy tűnt, jól megértjük egymást. Mint két barát, persze.

- Biztosan így is van. De akkor mi a gond? Összevesztetek? - A férfi egy pillanatra elnémult. - Csak nem találkoztatok a Kobrákkal?

- Nem, dehogy. - Rachel idegesen rótta a szobát. - Hallgass meg végre! Nick megcsókolt.

- Mit jelent az, hogy megcsókolt?

- Nagyon jól tudod, mit jelent! - fordult el a lány. - Nem voltam elég elővigyázatos, és mielőtt még észbe kaphattam volna, bumm!

- Bumm? - Victor megpróbált nyugodt maradni. Most már azonban is fel-alá járkált a szobában. - Figyelj csak ide! Szerintem elefántot csinálsz a bolhából. Éppen csak búcsúcsókot adott neked. Kedveskedni akart. Hiszen még gyerek.

- Nem az. Jól van, megcsókolt! De nem ez a fontos, hanem az, ahogyan csinálta. Meg tudok különböztetni egy búcsúcsókot a… gyengédségtől, és biztosíthatlak, Nick nagyon gyengéd volt.

- Hát ennek igazán örülök! - vágta rá Victor csípősen.

Rachel leült az íróasztal szélére.

- Mi legyen most?

- Majd én rendbe hozom a dolgot.

- Hogyan?

- Fogalmam sincs - nyomta el a cigarettáját a férfi. - A mindenségit, már csak az hiányzott, hogy az öcsém legyen a vetélytársam!

Rachel megütközve bámult Victorra.

- Én nem vagyok trófea, Muldoon!

- Ezt nem is mondtam - tiltakozott a férfi, és ő is az íróasztalnak dőlt. - Tulajdonképpen természetes, hogy Nick… szóval, hogy valamiféle érzelem ébredt benne irántad, nem?

- Lehetséges… De én nem akarok fájdalmat okozni neki.

- Én sem. Talán egy kicsit visszafoghatnád magad, és a háttérbe húzódhatnál úgy, ahogy velem tetted.

- Itt most nem rólunk van szó, Victor!  Nem tudok úgy foglalkozni Nickkel, hogy távol tartom magam tőle. Ma este beszélgettünk, és ő először nyílt meg. Ha most takarodót fújok, miután már kezdett bízni bennem, a jó ég tudja, mit teszek tönkre a lelkében.

- Nem kell feltétlenül megbántanod.

- Tudom. - A lány töprengve szemlélte a kezét. - Valahogyan rá kell vezetnem, hogy a barátja vagyok, és semmi több, de anélkül, hogy megsérteném az önérzetét.

Victor megfogta a lány jobbját, és gyengéden megszorította.

- Beszélni fogok vele. Persze higgadtan - fűzte még hozzá, amikor Rachel kétkedő pillantást vetett rá.

- Nem tetszik nekem ez az egész - ellenkezett a lány.

- Nem helyes, ha Nick háta mögött beszélünk az ő érzéseiről. Azt hiszem, jobb lenne, ha tisztáznám vele az ügyet. - Victor az ajkához emelte a lány kezét, és lágyan megcsókolta. - Gyere, igyunk meg egy italt odakint!

- Nem, köszönöm, mennem kell - jelentette ki Rachel nyugtalanul.

- Hívok neked taxit.

- Azt én is megtehetem.

- Akkor jó. De egy percet azért várhatsz! - Victor közelebb húzódott a lányhoz, és a szemébe nézett. - Hiányoztál - suttogta, és az arcát Rachel hajába temette.

- Sok dolgom volt…

- Ezt nem kétlem - mormolta a férfi, miközben gyengéden harapdálta a lány fülcimpáját. - De ismerd el, meglehetősen makacs vagy, és akkor sem kerestél volna, ha ráérsz. Én azonban szeretem a makacs nőket. És ha jobban belegondolok, mindent szeretek benned.

- El akarsz csábítani, igaz?

- Hát persze! - csókolta meg a férfi Rachelt, és halkan felsóhajtott, amikor a lány viszonozta a csókját.

- Nem könnyíted meg a helyzetemet, az egyszer szent!

- Aha…

- És el is csábítanál, ha most itt maradnék. - Rachel megrázta a fejét, mintha így akarná megtörni a varázslatot, amellyel a férfi megigézte. - Ezért aztán jobb, ha elmegyek.

Victor leemelte a lányt az asztalról, és a karjába zárta.

- Szóval mit akarsz most csinálni?

- Hazamegyek - sóhajtott fel Rachel, és mélyet lélegzett. Kibontakozott az ölelésből, fogta a táskáját, és az ajtóhoz lépett.

- Vasárnap - szólt utána a férfi.

- Vasárnap?

- Igen, szeretném veled tölteni a vasárnapot. Elmehetnénk egy múzeumba, kiállításra vagy egy parkba, és együtt ebédelhetnénk. Ha nem csalódom, eddig jobbára csak naplemente után találkoztunk. Mit szólsz a vasárnaphoz?

- Én…. - Ám Rachelnek semmilyen kifogás nem jutott az eszébe. - Hát jó. Akkor gyere értem úgy tizenegy felé.

- Ott leszek.

Rachel kinyitotta az ajtót.

- Te tényleg múzeumba akarsz menni?

- Véletlenül érdekel a művészet - vigyorgott Victor. - És minden szép dolog a világon.

Rachel kisietett a bárból. Miközben végigment az utcán, hogy taxit fogjon, azon töprengett, hogyan is viselkedjen a jövőben Nickkel. De arról sem volt fogalma, miként bánjon Nick bátyjával.

Rachel halkan szitkozódott, amikor vasárnap délelőtt, pontban tizenegykor csengettek. A fülébe tette az egyik klipszét, és felvette a kaputelefont.

- Muldoon?

- Egészen elfulladt a hangod, édes. Tekintsem ezt bóknak?

- Gyere fel! - hangzott a rövid válasz. - És ne nevezz édesnek!

Rachel kinyitotta a biztonsági zárat, és még egy pillantást vetett a tükörbe. A fülbevaló párját kezdte keresni. Rövid kutatás után a konyhában találta meg a mosogatón, egy üres kávéscsésze mellett.

Ma tulajdonképpen szabadnapja lett volna. És most mégis be kell mennie dolgozni!

- Gyere be, nyitva van! - szólt ki, amikor kopogtak az ajtón.

- Ideges vagy? - kérdezte Victor, amint belépett. Aztán megtorpant, és egy ideig figyelte Rachelt. A lány a szoba közepén állt, karcsún és gyönyörűn bronzszínű kosztümkabátjában, rövid szoknyájában és kék selyemblúzában. Mezítláb volt, és Victor érezte, amint a testében ébredezni kezd a vágy. - Remekül nézel ki!

- Köszönöm, te is. - Nem, inkább izgatón, gondolta Rachel. Szédületesen izgató vagy ebben a fekete farmernadrágban, sötétkék pulóverben és a fekete bőrkabátban… - Figyelj rám, Victor, megpróbáltalak elérni, de sajnos hiába.

- Történt valami? - A férfi nézte, ahogy a lány felhúzza a cipőjét.

- Egy félórája telefonált a főnököm. Be kell mennem egy védencemhez, akit gyilkossági kísérlet miatt tartóztattak le. Még ma beszélnem kell vele, hogy holnap reggel intézkedni tudjak az ügyésznél. Tényleg szörnyen sajnálom, hogy már nem találtalak otthon.

- Semmi baj, veled megyek.

- Velem jössz? - Rachelnek tetszett az ötlet. Talán túlságosan is - De akkor egy darabig a rendőrőrsön kell ücsörögnöd. Nem túl szórakoztató elfoglaltság.

- Úgyis együtt akartuk eltölteni a napot. Azonkívül csak nem tart az ügy estig, igaz?

- Nem, valószínűleg csupán egy-két órát, de…

- Akkor menjünk! - Victor odalépett a lányhoz, és a karját nyújtotta. Majd előrehajolt, és beszívta a lány parfümjének illatát. - Ezt a gonosztevőnek szántad, vagy nekem?

Rachel elhúzódott a férfitól.

- Saját magamnak. - Felkapta az aktatáskáját, és pajzsként tartotta maga elé. - Először be kell ugranom az irodámba. A fickónak már egész bűnlajstroma van.

- Rendben. - Victor elvette Racheltől a táskát, és megfogta a lány kezét. - Menjünk!

Alex abban a pillanatban meglátta a húgát, ahogy az belépett a rendőrőrsre. A lány megjelenése felvidította, ő volt a fény ezen az elrontott vasárnap délelőttön, amelyet neki munkával kell eltöltenie.

Amikor azonban észrevette a mellette levő férfit, az öröme egyszerre elpárolgott.

- Szervusz, Rachel!

- Szervusz, Alex! Téged is berángattak?

- Úgy tűnik. Maga Muldoon, ha jól emlékszem…

- Aha - bólintott Victor.

- Nem is tudtam, hogy LeBecket megint behozták - jegyezte meg Alex csodálkozva.

- Nem Nick miatt vagyok itt. - Rachel nyomban érzékelte bátyja ellenséges hangulatát. Már kamaszkorában is így viselkedett Alex minden fiúval, akivel a húga randevúzott. - Én kaptam a Lomez-ügyet.

- Visszataszító alak. - Ám Alexet nem annyira Rachel védence, hanem inkább a termetes ír nyugtalanította, aki a húga aktatáskáját cipelte. - Véletlenül futottatok össze?

- Nem, Alexi. - Rachel kivette bátyja kezéből a kávéspoharat, és figyelmeztető pillantást vetett rá. - Úgy terveztük Victorral, hogy ma elmegyünk valahova.

- Hova?

- Semmi közöd hozzá - mondta a lány kedvesen, és arcon csókolta a fivérét. - Fogd vissza magad! - súgta a fülébe. Aztán Victorhoz fordult. - Ülj le, Muldoon, és igyál ebből a borzasztó kávéból. Remélhetőleg nem tart soká az ügy.

- Egész nap ráérek! - kiáltotta Victor a lány után, amikor az kifelé tartott, hogy a védencével találkozzon. Utána Alexhez intézte a szavait: - Na, akkor most biztosan megragadja az alkalmat, és kifaggat, igaz?

Alex odaült az íróasztalhoz. Ez a helyzet tetszett neki, mivel Victor azon a széken ült, amelyen általában a gyanúsítottakat vallatták.

- Meséljen valamit, Muldoon!

Victor rágyújtott egy cigarettára.

- Biztosan az érdekli, mit akarok a húgától - szívta be élvezettel a füstöt. - Mivel maga nyomozó, nem lesz nehéz rájönnie. Rachel csodálatos lány. - Alex csaknem felnyársalta a szemével. - Mondjuk ki nyíltan: ugye nem várja tőlem, hogy bevalljam, csak azért érdekel Rachel, mert ügyvédre van szükségem?

-  Jól vigyázzon, mit csinál!

Victor előrehajolt.

- Ha ismeri Rachelt, akkor tisztában kell lennie azzal, hogy tud magára vigyázni. És semmire nem lehet rávenni, amit ő nem akar.

- És úgy gondolja, hogy már bekapta a horgot?

- Ez valami tréfa akart lenni? - kérdezte Victor, de Alex nem felelt, hanem valahova Muldoon mögé nézett. Victor megfordult. Alacsony termetű, de izmos férfit kísért egy rendőr. - Ő az?

- Igen, ő Lomez.

Rachel felnézett az iratokból. Egyszer már volt szerencséje védeni Lomezt egy büntetőperben, és most gyorsan átfutotta az aktáját.

- Hát itt kell találkoznunk megint, Lomez?

A férfi leült, ügyet sem vetve egyenruhás kísérőjére.

- Hozott nekem cigarettát?

- Nem. Köszönöm - szólt oda Rachel a kísérő tisztnek, és megvárta, amíg kettesben marad a védencével. - Most az egyszer mázlija van. A nő, akit megtámadott, túl van az életveszélyen.

Lomez közönyösen megvonta a vállát, és Rachelre meredt. Nem tudott uralkodni magán, és egyfolytában az asztalon dobolt az ujjaival.

- Ha azonnal odaadta volna a táskáját, nem pörgők be.

- Ha maga késsel hajkurássza a nőket a városban, ne várja, hogy túlságosan elnézőek legyenek magával a tárgyaláson. Az ilyeneket sittre vágják, méghozzá jó hosszú időre. Az ördögbe, Lomez, csak tizenkét dollár volt annál a nőnél!

- Hát akkor könnyebben is megválhatott volna tőle! De maga majd kivisz innen. Hiszen az a dolga.

- Gyilkossági kísérlettel vádolják, Lomez! - figyelmeztette a férfit Rachel.

A bűnöző a combját csapkodta a tenyerével.

- De hiszen nem is öltem meg a vén ribancot!

Rachel bármit megadott volna egy korty kávéért, hogy megszabaduljon a rossz szájízétől. Megpróbált higgadtan viselkedni, de nem ment könnyen.

- Az a nő se nem öreg, se nem ribanc. Ez azonban nem befolyásolja a tényeket. Maga háromszor megszúrta azt az asszonyt. A rendőr menekülés közben kapta el, és magánál volt a kés meg az áldozat pénztárcája. Most nem ússza meg a börtönt, Lomez! A bűnlajstromán tettlegesség, verekedés, betörések és tulajdon elleni bűncselekmények díszelegnek.

- Semmi szükségem a prédikációjára! Le akarom tenni az óvadékot!

- Még ha az ügyész beleegyezne is, akkor sem tudná kifizetni.  Megteszem, ami a hatalmamban áll, hogy a vád ne gyilkossági kísérlet legyen.

Beismeri a bűnösségét…

- A bűnösségemet?

- Nincs más választása, Lomez! Mindent elkövetek, ami tőlem telik, de nem vagyok varázsló. Most ülnie kell. Beismeri a rablást és a súlyos testi sértést. Más esélye nem lesz a bíróságon.

- A fenébe az egésszel!

Rachel behajtotta az irattartót.

- Ha együttműködik, esetleg elkerülhetjük, hogy a következő húsz évet rács mögött töltse.

Lomez felüvöltött, áthajolt az asztal fölött, és mellbe taszította Rachelt. Mielőtt a lány észbe kaphatott volna, a férfi már rajta térdelt.

- Kivisz innen! - ordította magánkívül, és megszorította a lány nyakát. - Kiviszel innen, vagy megöllek!

Rachel csak a férfi dühtől eltorzult arcát látta. Megpróbálta kiszabadítani magát, és közben jól orrba vágta Lomezt. A gazfickó vére Rachelre csöpögött, a férfi pedig vad káromkodások közepette még erősebben szorította a torkát, amíg a lány elveszítette az eszméletét.

Valahonnan a távolból még kiáltásokat hallott, s a hangok elnyomták Lomez káromkodását. Aztán a férfi már nem szorította tovább, és Rachel végre újra szabadon lélegezhetett. Valaki a nevén szólongatta, majd a karjába vette, és fölemelte.

Rachel hideg kezet érzett az arcán. Nagyon jólesett az érintése. Erős karokat érzett maga körül, amelyek óvón átölelték. A lány tudta, biztonságban van.

Kinyitotta a szemét, és meglátta Victor és Alex arcát. Kábán emelte föl a kezét, és megsimogatta őket.

- Már jól vagyok - mondta rekedt hangon, a gégéje azonban sajgott.

- Maradj nyugodtan fekve! - súgta Alex ukránul, és végigsimított a haján. - Hozzak egy kis vizet?

Rachel bólintott.

- Szeretnék felülni - mormolta. Körülnézett a szobában, és rájött, hogy a bátyja irodájában fekszik. Megpróbált inni, de nagyon nehezen ment, mert irgalmatlanul fájt a torka. - Mi van Lomezzel? Hol van most?

- Ahol a helye, a rács mögött. - Alex megcsókolta a lány homlokát, arcát, és próbált megnyugodni. Odaült Rachel mellé, és fogta a kezét. - Lazíts egy kicsit! Mindjárt itt lesz a mentő.

- Nincs szükségem mentőre. - Rachelnek a szétszakadt, vérfoltos blúzára esett a tekintete. - Ez az ő vére, nem az enyém!

- Betörted az orrát - jegyezte meg Alex. - Jól tetted. Majdnem megölt. Hárman fogtuk le, annyira tombolt.

- Az én hibám volt.

- Nem…

- De igen. Sajnálom, hogy megijesztettelek benneteket. És most mondd le a mentőt, légy szíves, aztán pedig tegyél meg nekem még valamit! Fel kell hívnom az irodámat. Ilyen körülmények között nem tudom Lomezt védeni.

- Még szép. Drágán megfizet ezért a gazember! Most már lesheti, ki fog segíteni rajta.

- Ezt a bíróságnak kell eldöntenie - válaszolta Rachel, és óvatosan felállt.

- Jó, de sürgősen menj haza, és pihend ki magad!

Alex Victorra nézett. Most már egy kicsit más szemmel, mert Muldoon volt az, aki megfékezte Lomezt. Úgy vetette rá magát, mint egy tigris, kiszabadította Rachelt, és védelmezőn magához ölelte.

- Te viszed haza! - szögezte le Alex, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, és kiment az irodából.

- Bízhatsz bennem! - felelte Victor, és a lányhoz fordult. - Tudsz járni?

- Hát persze - dünnyögte Rachel, és tétova léptekkel átment a szobán.

Sajnálom, hogy így alakultak a dolgok. Tényleg nem kell…

- Tegyél meg nekem egy szívességet! - szakította félbe a férfi, miközben az ajtóhoz vezette. - Ne beszélj!

Rachel szó nélkül haladt mellette. Bár szívesen közölte volna vele, mennyire feleslegesnek találja, hogy taxival tegyék meg a nyúlfarknyi utat a lakásáig.

Pár perc múlva otthon leszek, gondolta megkönnyebbülten. Végre elengedhetem magam, és sírhatok egy jót. Victor jelenlétében nem akart gyengének mutatkozni.

Reszkető térddel szállt ki a taxiból, és odatámolygott a lépcsőhöz.

- Köszönöm, Victor. Nagyon sajnálom…

- Felviszlek.

- Elrontottam a délelőttödet. Igazán nem kell… - Am Victort nem volt könnyű leszerelni.

- Egy szót se többet! - Amíg a felvonóval fölértek, a férfi megkereste Rachel táskájában a lakáskulcsot.

- Ma volt rajtam másodszor ez a blúz, és most vége! - szipogott a lány, s egy kövér könnycseppet törölt ki a szeméből. - Tudod te egyáltalán, mibe kerül egy ilyen darab? Pedig nem fizetnek valami jól. - Összedörzsölte dermedt kezét, és figyelte, ahogy Victor kinyitja az ajtót. - Egy hónapig joghurtot vacsoráztam, hogy megvehessem. Ráadásul utálom a joghurtot!

Rachel érezte, ahogy a könnyek feltartóztathatatlanul csorognak végig az arcán. Az ég szerelmére! - sóhajtott magában. Csak állok itt, és badarságokat fecsegek. Kit érdekel most az én vadonatúj blúzom?!

- Na jó! - mondta, és mélyet lélegzett. - Hazahoztál, roppant hálás vagyok érte. De most menj, kérlek!

- Ülj le, Rachel!

- De én nem akarok leülni. Egyedül akarok lenni! - csuklott el a lány hangja. - Kérlek, hagyjál magamra…

Victor odavezette a lányt a kanapéhoz, leült mellé, és szorosan átölelte. Rachel hamarosan megnyugodott. Már nem sírt, és a remegése is alábbhagyott.

- A fene egye meg! - Fejét a férfi vállára hajtotta. - Hagyjál egyedül!

- Megállapodtunk valamiben, emlékszel? Együtt töltjük a napot. És ha most elmennék, biztos hogy visszatérnék a rendőrőrsre, és szétverném a fejét annak a fickónak.

- Akkor tényleg jobb, ha maradsz, ameddig megnyugszol - simult oda Rachel a férfihoz. - Én már remekül vagyok.

Victor gyengéden megsimogatta a lány arcát.

- Próbáld meg elfelejteni a dolgot! Van itthon tea és cukor?

- Gondolom. Miért?

- Ha nem akarsz kórházba menni, akkor a Muldoon-féle elsősegélyben részesítelek - jelentette ki Victor. Azzal felállt, és Rachelt végigfektette a kanapén. - Várj egy kicsit, mindjárt jövök!

A férfi halk duruzsolása elálmosította a lányt. Nem ellenkezett. És amikor Victor öt perccel később egy csésze teával visszajött a konyhából, ő már édesdeden aludt.

6. FEJEZET

Rachel arra ébredt, hogy rettenetesen fáj, ég a torka. Az elsötétített szobában szokatlan csend honolt. Felkönyökölt, és látta, hogy a függönyök össze vannak húzva. És valaki betakarta a gyapjútakaróval, amelyet az édesanyja horgolt neki még évekkel ezelőtt.

Rachel halkan felsóhajtott, félrehajtotta a takarót, és felkelt.

Egyetlenegy kívánsága volt csak: inni, inni, hogy az égő fájdalom elmúljon. Megdörzsölte a szemét, és kibotorkált a konyhába. Meglepetésében felkiáltott, amint meglátta Victort, aki éppen a tűzhelynél foglalatoskodott.

- Hát te mit csinálsz itt? Azt hittem, már rég hazamentél!

- De nem mentem - felelte a férfi, még egyszer megkavarva az ételt, aztán Rachelhez fordult. - Megkértem Riót, hozzon egy kis levest. Éhes vagy már?

- Azt hiszem, igen - szorította a lány kezét a gyomrára. Farkaséhes volt ugyan, de el sem tudta képzelni, hogyan fog egy falatot is legyűrni a torkán. - Hány óra?

- Három körül lehet.

Tehát jó néhány órát aludt…

- Tényleg nem kell tovább itt maradnod.

- A torkod hamarabb rendbe jön, ha kevesebbet beszélsz. Úgyhogy inkább menj a nappaliba, és helyezd magad kényelembe!

Rachel szót fogadott, széthúzta a függönyt, és odaült a kis összecsukható asztalhoz az ablak mellé. Ha majd Rio levesétől erőre kap, lezuhanyozik, és átöltözik.

Victor már egészen otthonosan mozog a lakásomban, állapította meg, amikor a férfi belépett a tálcával.

- Hát ez remek! Mi főtt benne? - kérdezte, amikor  belekóstolt a

levesbe.

- Rio nem árulta el a titkát, én meg nem kérdeztem.

- Na majd én lekenyerezem valamivel, hogy elárulja a receptet! - mosolyodott el a lány, és óvatosan kortyolt egyet a forró teából.

- Nem találtam cukrot a konyhában. Van viszont brandy.

- Idegcsillapítónak.

- Én is így gondoltam - nyúlt át Victor az asztal fölött, és megfogta Rachel kezét. - Jobban vagy már?

- Sokkal jobban. Nagyon sajnálom, hogy tönkretettem a vasárnapodat.

- Ne kényszeríts arra, hogy elhallgattassalak!

Rachel még szélesebben mosolygott.

- Lassan kezdem elhinni, hogy nem is vagy olyan rossz fiú, Muldoon.

- Talán a leves teszi, hogy megváltozott a véleményed. Előbb is kitalálhattam volna, mivel lehet levenni a lábadról.

- A leves tényleg jót tett. De nem lett volna szabad így elhagynom magam.

- Nagyon bátran viselkedtél. Különben is minden okod meglett volna rá, hogy elhagyd magad. Miért kell neked mindig olyan erősnek lenned?

Rachel ivott még egy korty teát.

- Nem akartam megijeszteni Alexet. Van elég baja így is. Az elmúlt két évben rengeteg bűnözővel volt dolgom. Vannak köztük javíthatatlanok, mint Lomez. És vannak olyanok is, akik kétségbe vannak esve, és nem tudják, mit csináljanak.

- Te pedig megsimogatod a fejüket. És ha nem ugrasz időben félre, a földre tepernek. A helyedben óvatosabb lennék! Most pedig megyek mosogatni.

- Hé, várj csak! - Rachel felkelt, és követte Victort a konyhába. - Nincs olyan késő, talán még csinálhatnánk valami értelmeset. Egyébként igazad van, nem kellett volna kettesben maradnom Lomezzel. Máskor óvatosabb leszek.

Victor rámosolygott, és megsimogatta a haját.

- Jól van. És azt mondom, ne menjünk sehova. Pihenned kell!

- Már elegem van a pihenésből. - Rachel leöblítette a tányérját a csap alatt. - Menjünk el egy múzeumba. Egész nap körülöttem ugráltál. Neked is kell egy kis kikapcsolódás.

- Te csak ne aggódj az én kikapcsolódásom miatt! - Viktor betette a maradék levest a hűtőszekrénybe. - Bármikor el tudok szabadulni pár napra a bárból.

- Na jó… - sóhajtott fel Rachel, és elzárta a csapot.

Victor a vállára tette a kezét.

- Örülök, hogy a napot veled tölthettem. - Beszívta a lány hajának illatát, és ellenállt a kísértésnek, hogy újra megsimogassa. - Úgy gondolod, elboldogulsz egyedül?

- Hát persze. - Rachel a mosogatóba kapaszkodott, és zavartan bámulta a falat. - Köszönöm az elsősegélyt.

- Nagyon szívesen. Talán elmehetnénk valamikor a héten ebédelni.

Rachel összeszorította az ajkát. Nagyon jólesett, ahogy a férfi a karját cirógatta.

- Rendben, majd megnézem a naptáramat.

Victor közelebb húzódott a lányhoz.  Felkészült rá, hogy visszautasításban lesz része, mégis megölelte Rachelt. Látta, hogy a lány ajka várakozón szétnyílik.

- Majd felhívlak.

- Jó - bólintott Rachel, és szenvedélyesen megcsókolta a férfit.

- Akkor majd találkozunk - szólt Victor, és most ő zárta le a lány ajkát egy csókkal.

- Aha…

- Képtelen vagyok elmenni - csókolta meg a lány állát.

- Van az úgy. - Rachel gyengéden harapdálta a férfi nyakát.

- Merre van a hálószoba? - Victor szíve a torkában dobogott.

- Hogyan?

Mielőtt Rachel tiltakozhatott volna, a férfi felkapta, és kivitte a konyhából.

- A kanapé… a kanapét… ki lehet húzni. Én.

- Hagyd csak! - mondta a férfi, és óvatosan a szőnyegre fektette a lányt. Egyetlen mozdulattal lehúzta Rachel blúzát, amely oly fájdalmasan emlékeztetett a nap eseményeire. - Már akkor kívántalak, amikor először megláttalak.

- Tudom. Én is téged. Micsoda őrültség! - Rachel megremegett, amikor a férfi letolta válláról a kombiné pántját. - Hihetetlen - mormolta, és vágyakozva odabújt Victorhoz. Élvezte, ahogy a férfi a mellét simogatja, a bőre bizsergett a csókjaitól. Siess, ebben a pillanatban csak erre tudott gondolni, kérlek, siess! Türelmetlenül rángatta le Victorról a pulóvert, és a földre dobta.

Vágyott rá, hogy megérinthesse kedvesének meztelen bőrét. A férfi a mellét csókolgatta, ő pedig belefúrta ujjait a hajába, és magához szorította a fejét. Többre vágyott. A szenvedélytől lángolva átölelte Victor széles vállát. Az egész testét elborító csókok feltüzelték.

A férfi alig tudott uralkodni magán. Gondolatban ugyan már százszor kiszínezte, amint egy hatalmas ágyon gyengéden és végtelenül lassan szeretkezik Rachellel, de a valóság minden képzeletét felülmúlta.

Rachel az övé! Teljesen az övé, itt fekszik a karjában remegve a vágyakozástól, szinte önkívületben. Victor beleszédült az örömbe.

Reszkető kézzel szabadította meg a lányt az utolsó ruhadaraboktól, amelyek még boldogságuk útjában álltak. Hallotta, ahogy Rachel halkan felsóhajt, amikor végigsimítja a combját. Vágyát még mindig kordában tartva, óvatosan ráfeküdt a lányra.

Rachel teste ívesen megfeszült. Egy percet sem akart tovább várni. Miközben ajkát a férfi ajkára tapasztotta, megpróbálta lehúzni Victor farmernadrágjának cipzárát. A férfi segített neki.

Amikor meztelen testük egymáshoz ért, feltartóztathatatlanul magával ragadta őket a szenvedély vihara. Rachel hátrahajtotta a fejét. Minden porcikájával azt kívánta, hogy végre egyesüljön Victorral.

El sem tudta képzelni, miként történhetett, hogy ő, aki a józan ész bajnoka volt eddig, most teljesen átadja magát a szenvedélynek. Mélyen magában akarta érezni a férfit, most azonnal. Lábát Victor csípője köré fonta.

Hallotta Victor sóhaj át, amint eggyé váltak. Együtt mozogtak, és a vihar egy másik világba röpítette okét.

- Aki magasra kapaszkodik… - súgta Rachel a férfi fülébe.

- Hm?

- Az nagyot esik. - Rachel felkönyökölt, és a kezét gyengéden Victor mellkasára tette. Nézte a testet, amely az imént még szorosan az övéhez simult, amellyel eggyé vált a szenvedélyben és az örömben.

A férfi teljesen elernyedt, és lassan, egyenletesen lélegzett. A szemét lehunyta. Eltartott egy ideig, amíg egyáltalán meg tudott mozdulni.

- Elfáradtál, Muldoon? Olyan vagy, mint egy hosszútávfutó a verseny után. Kétlem, hogy valaha lábra tudsz állni.

Victor csücsörített, többre nem tellett tőle.

- Na? Mire futja még az erődből? - incselkedett tovább a lány.

Victor ekkor hirtelen oldalt gurult, és máris Rachelen feküdt. A lány harsányan kacagott.

- Ugyan már, csak tréfáltam!

A férfi aggódó pillantást vetett a lány sebesült állára.

- Egy kis jeget kellett volna tennem rá.

- Ne aggódj, gyerekkoromban kemény kiképzést kaptam! Amikor a bátyáimmal összeverekedtünk, ennél különb sebesüléseket is szereztem.

- Ha az a fickó egyszer kiszabadul…

- Ne!  - Rachel a két keze közé fogta Victor arcát. - Sohase mondj olyasmit, amit később megbánhatsz! Gondolj arra, hogy én a bíróságon dolgozom.

Victor felemelte a földről a ronggyá foszlott blúzt.

- Úgy látszik, letéptem rólad a ruhát.

- Büszke is vagy rá, igaz?

A férfi félrehajította a ruhadarabot.

- Még szép! De meg is ismételhetjük!

Rachel Victor ajkát harapdálta, és elmosolyodott.

- Ez a blúz már tönkrement. Legközelebb azonban, ha ilyet teszel, meg kell fizetned a kárt.

Victor elnevette magát, és a lány fülbevalójával babrált.

- Megőrülök érted.

Rachel szíve vadul kezdett dobogni. Egészen elgyengült a férfi szavaitól. Hiszen ez fölér egy szerelmi vallomással!

- Megőrülök érted - ismételte a férfi, és elégedetten állapította meg, hogy Rachel elvörösödik. - Ja, és azt mondtam már, hogy a tested vad vágyakat ébreszt bennem?

- Azt még nem… - vonta fel Rachel a szemöldökét kíváncsian.

- Az orrtőkédtől a fartőkédig - magyarázta széles mozdulatokkal Victor. - Elöl és hátul. Jobbról és balról.

- Te jóságos ég! Micsoda szószátyár alak! - Azzal a lány megcsókolta Victort. - Mondd csak, tengerész…

- Tessék!

- Hol van tulajdonképpen a fartőke?

- Gyere, megmutatom - duruzsolta a férfi, és gyengéden megcsókolta a lány nyakát. - Azt hiszem, drágám, jobb lesz, ha most kinyitjuk a kanapét, mielőtt a dolgok elfajulnak.

- Hát, ha úgy gondolod…

De úgy tűnt, mintha a nevezett bútordarab mérföldekre lenne.

- El is halaszthatjuk az ágyazást. Talán mondhatnál valamit ukránul, akkor el tudnám felejteni, hogy a padlón fekszünk.

- Miért kell nekem ehhez ukránul beszélnem?

- Mert attól teljesen elvesztem a fejem. Úgyhogy fogj hozzá!

Rachel felsóhajtott, a karját Victor nyaka köré fonta, és súgott valamit a fülébe.

- Mit jelent ez?

- Szabad fordításban azt, hogy nagy szamár vagy.

- Biztosan nem azt, hogy borzasztóan kívánsz?

- Ugyan már, miket gondolsz!

A férfi éppen ezt akarta megmutatni. Karjába zárta a lányt újra ott, a szőnyegen.

Victor szorosan Rachelhez simult. Már sötét volt. Közben mégiscsak sikerült a kanapéból ágyat varázsolniuk. A délutánból este lett, az estéből pedig éjszaka.

- Szeretnék itt maradni - jegyezte meg Victor halkan.

- Tudom, de nem lehet. Még korai Nicket egyedül hagyni éjszakára.

- Ha a helyzet megengedné - közölte Victor csalódottan -, magammal vinnélek, hogy holnap reggel melletted ébredhessek föl.

- Nem tudom, bízhatunk-e Nickben. Szerintem most még jobb, ha nem tud róla, hogy mi ketten…

Hát igen, mi is történik kettőjükkel? Ez a kérdés motoszkált az fejükben is. De egyikük sem mondta ki.

- Igazad van - ült fel a férfi. - Szeretnék megint együtt lenni veled, Rachel. Nem feltétlenül az ágyban - cirógatta meg a lány arcát. - Vagy a szőnyegen - tette még hozzá.

- Én is szeretnék együtt lenni veled.

- Szerdán kivehetnék egy szabadnapot. Elmehetnénk valahova.

- Az jó lenne… - Aztán hallgattak egy ideig. Rachel felsóhajtott. - Most már menned kéne.

- Igen.

- Vasárnap talán meglátogathatnánk Nickkel a szüleimet.

- Ez remek ötlet. - Victor apró csókokat lehelt Rachel ajkára. - Még egyszer utoljára, jó?

- Jó - ölelte át gyengéden a lány. – Utoljára…

Rachel áttette a telefonkagylót a másik fülére, valamit írt a jegyzetblokkjára, és kétkedő pillantást vetett az asztalán fekvő aktacsomagra.

- Igen, Mrs. Macetti, én megértem önt. De szükségünk lenne valakire, aki igazolja a fia jó magaviseletét. Talán a lelkészük vagy egy tanár. - Miközben az asszony fecsegését hallgatta, Rachel arról ábrándozott, netán valamelyik munkatársának eszébe jut, hogy készítsen neki egy csésze kávét. - Ezt így nem állíthatom, Mrs. Macetti. Jók az esélyeink arra, hogy a fiút próbaidőre bocsássák, mivel nem ő vezette az autót. De ez semmit sem változtat a tényen, hogy lopott kocsiban ült, és…

Lassan hajtogatni kezdte a cédulát, amelyre jegyzetelt.

- Sajnos, ahogy már említettem, elég nehéz lenne meggyőzni bárkit is, hogy ő semmit sem tudott a lopásról.

A jegyzetlapból egész jó kis repülő lett. Művével elégedetten Rachel kihajította a siklót a nyitott ajtón.

- Hát persze hogy jó fiú, Mrs. Macetti - forgatta a szemét Rachel. - A rossz társaság, igen. Mindent megteszek, ami tőlem telik. Bizakodjunk. Találkozunk a jövő héten a bíróságon! Majd telefonálok. Igen, ezt megígérhetem. A viszonthallásra! Igen, feltétlenül. A viszonthallásra.

Rachel letette a telefonkagylót, és egy pillanatra lehunyta a szemét. Tíz perc beszélgetés egy őrjöngő anyával megerőltetőbb volt, mint egy egész nap a  bíróságon.

- Nehéz napod van?

Rachel felnézett, és megpillantotta Nicket az ajtóbán. Az egyik kezében a papírrepülőt tartotta, a másikban egy poharat.

- Nehéz hónapom - bólintott Rachel, le nem véve tekintetét a pohárról. - Csak nem kávé van benne?

- Cukor nélkül. - Nick közelebb lépett, és odanyújtotta a forró italt. - Elég kétségbeesettek a jegyzeteid. Ez a lap éppen szembe jött velem a folyosón. Pontosan a szívem közepébe talált.

Rachel kortyolt egyet a kávéból.

- Miben lenetek a segítségedre?

- Arra gondoltam, talán elmehetnénk együtt ebédelni.

- Sajnálom, Nick - mutatott Rachel az irathalomra az asztalán. - Ki sem látszom a munkából.

- Még azt sem engedik meg, hogy elmenj ebédelni?

- Hébe-hóba bedobnak nekem egy darab nyers húst. - Rachel az irathalmazt szemlélve azon töprengett, vajon mennyi időre lesz szüksége az előkészületekhez, mielőtt tárgyal az ügyésszel. - Tulajdonképpen szeretnék veled egy kicsit beszélgetni, ha van pár perced.

- Időmilliomos vagyok.

- Nagyszerű. - Rachel felállt, és becsukta az ajtót. Amikor megfordult, Nick ott állt előtte, és átölelte a derekát. - Ülj le, Nick! - szólalt meg a lány, és gyorsan az íróasztala mögé telepedett.

A fiú ledobta magát egy fotelba.

- Eltelt három hét. Szeretném tudni, hogy érzed magad.

- Frankón.

- Beckett bírónő valószínűleg meghosszabbítja a próbaidőt, ha a hátralevő hetekben nem követsz el semmi ostobaságot.

- Eszemben sincs. A dutyi nem tartozik a leghőbb kívánságaim közé.

- Örülök, hogy ezt mondod. De a bíróság szeretne majd a terveidről is hallani. Például arról, hogy továbbra is Victornál akarsz-e maradni.

- Örökre? - nevetett föl Nick. - Szeretnék egy saját kéglit. Igaz, már jobban kijövünk egymással, de a gondolat, hogy éppen akkor toppan be a szobámba, amikor hölgyvendéget fogadok, nem túl felemelő - jegyezte meg, és kihívó pillantást vetett Rachelre. - Érted, miről beszélek?

A tárgynál vagyunk, nyugtázta a lány, és megragadta a kínálkozó lehetőséget.

- Van barátnőd?

Nick sokatmondón vigyorgott.

- Jobban szeretem az érett nőket. A barna szeműeket.

- Nick…

A fiú átnyúlt az asztalon, megragadta Rachel kezét, és elmerengve babrált az ujjaival.

- Őrületes szerencsém van, hogy ilyen csinos ügyvéd került az utamba.

- Nézd, én huszonhat éves vagyok! - Rachel nem éppen ezt akarta mondani, de a fiú büszkén magasra emelte a fejét.

- Na és?

- Én vagyok a hivatalos pártfogód.

- Izgató helyzet… Öt hét múlva egyébként úgyis vége.

- Hét évvel vagyok nálad idősebb.

- Mondjuk inkább, hogy hattal - válaszolta Nick hanyagul. - És akkor mi van? Kit izgat ez?

- Engem - dőlt hátra Rachel a székén. - Kedvellek, Nick. Nagyon is. És komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, legyünk barátok.

- A kornak nincs szerepe köztünk. - Nick felállt, megkerülte az íróasztalt, és letelepedett a szélére.

- Én már egyetemista voltam, amikor te még csak kamaszodni kezdtél.

- De azon most már túl vagyok - kacsintott a fiú kajánul.

- Ám ha a korkülönbségtől eltekintünk is - folytatta Rachel bizonytalan hangon -, mint pártfogód felelősséggel tartozom érted. És nem volna helyes olyasmibe bonyolódnom, ami ezen a hivatalos kapcsolaton túlmegy.

- Te aztán tényleg komolyan veszed a munkádat, igaz?

- Úgy van.

- Megértettem. Akkor ne erőltessük?

Rachel megkönnyebbülten felsóhajtott.

- Pontosan. - Felállt, és odanyújtotta a kezét a fiúnak. - Remek fickó vagy, Nick.

- Te pedig csodás. - Amikor a telefon megszólalt, Nick gyorsan megcsókolta a lány jobbját. - Átengedlek most az ügyvédi teendőidnek. Azt az öt hetet meg kézen állva is kibírom.

- De…

- Majd találkozunk! - szólt vissza a fiatalember az ajtóból, s otthagyta a tökéletesen összezavarodott Rachelt.

Nick pompásan érezte magát. Szabad volt az egész napja, csörgött némi pénzmag a zsebében, és egy csodálatos nőről ábrándozhatott.

Vajon mit szólna Victor, ha egyszer csak kéz a kézben megjelenne Rachellel a bárban? Egy olyan nővel az oldalán, mint Rachel Stanislaski, már a bátyja sem tarthatná őt többé gyereknek.

A Time Square felé vezető úton azon merengett, mi mindent csinálhatna Rachellel. Elmehetnének vacsorázni, sétálni, beszélgethetnének, táncolhatnának, vagy eltölthetnének egy nyugodt estét a tévé előtt. Nick úgy gondolta, szándékai komolyságát bizonyítja, hogy nem a testi szerelem a legelső a kívánságlistán.

Jókedvűen kószált a városban, végül pedig beugrott egy játékterembe, hogy kicsit lazítson.

- Hé, LeBeck! - csapott valaki a vállára akkorát, hogy a térde megbicsaklott. - Te meg merre bujkálsz?

- Ha kíváncsi vagy rám, bármikor megtalálhatsz. - Nick egy pillanatra Cashre nézett, aztán újra a játékra összpontosított.

- Még mindig a mostohabátyádnál lógsz?

- Aha, pár hét múlva meg kell jelennem a bíróságon.

Cash odaállt a játékgéphez, és átvette a következő golyót.

- Jól elkaptak, mi? Valahogy félresikerült a dolog. Még most is émelyeg a gyomrom.

- Valóban?

- Komolyan. Mi szépen leléceltünk, te meg elvitted a balhét.

Nick megvonta a vállát.

- Már túl vagyok rajta. Mit csinálnak a srácok?

- Semmi újat. Van egy tuti tippem, te is beszállhatnál.

- Felejtsd el!

- Éjszaka nem tudsz meglógni a bárból, mi?

- Dehogynem. Amikor csak akarok.

- A hátsó bejáraton?

- Aha. Victor legalább háromig lent van a bárban, vasárnap kettőig. Egyszerűen lemászom a tűzlépcsőn.

- Az emeleten van a szobád?

- Mm… figyeld a golyót!

Cash nem tágított, és tovább kérdezősködött. Megtudta, hogy a pénzt a páncélszekrényben őrzik. Ezt háromféleképpen lehet megközelíteni, az első és a hátsó bejáraton meg az emeleten levő lakáson keresztül.

Mire Nick a következő három játékot megnyerte, Cash mindent tudott, amire szüksége volt. Reece elégedett lesz. Gyorsan elbúcsúzott, bár volt némi lelkifurdalása Nickkel kapcsolatban.

De hát nem lehet érzékenykedni! Végül is ha valaki Kobra, akkor  az ügy fontosabb még a barátságnál is.

7. FEJEZET

Victor kilépett a zuhany alól, és megtörülközött. Boldog volt, hogy vége a délutánnak. Általában nem esett nehezére a papírmunka, de most kifejezetten utálta. Kénytelen volt azonban rendszeresen foglalkozni vele, ha nem akart elmaradni a számlák rendezésével. Tudta, ha hagyja összegyűlni a munkát, az sokkal rosszabb, mert soha nem éri utol magát.

Vajon mit szólna Rachel az ötlethez, hogy vegyenek ki egy hónap szabadságot, és menjenek el vitorlázni a Karib-tengerre?

Persze, először szereznie kellene egy hajót, aztán pedig ki is kellene próbálnia. Talán rá tudná beszélni Nicket, hogy kihajózzon vele az egyik hétvégén. Szeretett volna egy kis időre kiszabadulni a hétköznapok taposómalmából.

Victor a dereka köré tekerte a törülközőt, és bement a hálószobába, hogy felöltözzön. Nagyon remélte, hogy a látogatás a Stanislaski családnál egy kicsit kizökkenti Nicket a közönyéből. Amikor Rachel a családjáról mesélt, mindig úgy érezte, ott megtalálhatja Nick is meg ő is, amit eddig nélkülözniük kellett.

Nick látni fogja, hogy másképpen is lehet élni. A próbaidőből már elég sok eltelt, és eddig minden olajozottan ment. Ezt Rachelnek köszönhetem, gondolta Victor, miközben felhúzta a farmernadrágját. Annyi mindent köszönhetek neki! Nemcsak Nicknek adott lehetőséget, hanem az én életemet is alapvetően megváltoztatta.

- Szórakozni mégy? - kopogott Nick az ajtófélfán, és átható pillantást vetett Victorra, aki a tükör előtt álldogált.

- Tessék? Ja, igen! Így is mondhatjuk - válaszolta a férfi, és megigazította nedves haját.

- Rio ma különösen finomat főzött. Kár, hogy nem ehetsz belőle.

Victor felhúzta az ingét.

- Edd meg a részemet, vagy Rio el is teheti holnapra!

Nick hanyagul az ajtófélfának támaszkodott.

- Sokat megengedsz Riónak.

- Azt gondolod?

- Aha.

Miközben Victor az ingét gombolta, a tükörben az öccsét figyelte.

- Nick, elmesélte már neked Rio, hogyan szerezte azt a sebhelyet az arcán?

- Beszélt valami részeg matrózról meg egy törött üvegről.

- A részeg matróz az én nyakamat akarta átvágni a törött üveggel. Rio az útját állta. Szóval sokkal tartozom neki, és ezt mindketten tudjuk. Ezért olykor elnézek neki egyet s mást. - Victor megfordult, és a mostohafivérére mosolygott. - Neked meg benne van a fizetésedben, hogy ezt is elviseld.

- Semmi bajom Rióval. - Nick szívesen meghallgatott volna még további részleteket a részeg matrózról, de sejtette, hogy Victor egy vállrándítással elintézi az ügyet. - Jól megleszünk ma este, úgyhogy egyáltalán nem kell sietned. Ha simán mennek a dolgok, nyugodtan ki is maradhatsz éjszakára.

- Köszönöm, hogy ilyen engedékeny vagy, de nem élek a lehetőséggel. - Victor a vállára terítette a zakóját, és kisétált a szobából. - Nem kell megvárnod. És képzeld, eddig is mindig simán mentek a dolgok!

Rachel éppen kinyitotta a bejárati ajtót, amikor Victor hirtelen mögötte termett.

- Milyen jókor jöttem - állapította meg, és egy csókot lehelt a lány tarkójára.

- Gondolod? Tulajdonképpen még meg akartam fürödni.

- Csodás, majd én megmosom a hátad! - Együtt léptek be a felvonóba, s alighogy megmozdult a fülke, a férfi máris magához ölelte Rachelt, és megcsókolta.

- Milyen jó illatod van, Victor!

- Inkább ezeknek itt! - húzott elő a férfi a háta mögül egy rózsacsokrot.

Rachel örömében összecsapta a kezét.

- Nahát… Ezt nekem hoztad? Még soha életemben nem kaptam ilyen gyönyörű csokrot!

Rachel az örömtől ragyogva a férfi kezébe nyomta a kulcsot, hogy az ajtót kinyissa, ő meg közben nem győzött betelni a rózsák illatával.

Miután a lábával betaszította az ajtót, letette az aktatáskáját, a csokrot a kisasztalra helyezte, és Victor nyaka köré fonta a karját.

- Hiányoztál - suttogta a férfi, és olyan szorosan ölelte magához a lányt, hogy annak a lélegzete is elakadt.

- Tényleg? - mosolygott rá boldogan Rachel. - Te is hiányoztál nekem.

- Most itt vagyok végre. És te gyönyörű vagy. Ha téged nézlek, mindig a napfelkelték jutnak eszembe a tengeren. Olyankor pár percig úgy tűnik, mintha újjászületne az egész világ.

- Ó, Victor! Rózsák és költészet, és mindez egy napon! Nem is tudom, mit mondjak!

- És ez még csak a kezdet.

- Ez azt jelenti, hogy mi most…?

- Lassan a testtel! - szakította félbe a férfi mosolyogva. Bementek a nappaliba, Victor leült a kanapéra, Rachelt pedig a térdére ültette. - Mutasd meg a sebed!

- Már rendben van.

- Vedd le a pulóvered!

Rachel kétkedőn húzta fel a szemöldökét.

- Nocsak! Ez egy új játék?

- Meg akarom nézni a nyakadat.

- Nincs mit nézni rajta.

- Azért hordasz olyan pulóvert, amelyik az orrodig ér?

- Ez a divat.

- Kedvesem, leveszed, vagy levegyem én?

Rachel lerúgta cipőjét, és kihívóan magasra emelte az állát.

- Próbáld csak meg! Lássuk, ki az erősebb!

Hajba ugyan nem kaptak, de a rövid közelharc mindkettőjüket felajzotta. Végül Victor a kanapéra dobta Rachelt, és a küzdelem véget ért. A lány szaporán kapkodta a levegőt.

- Nem ér, mert nem is védekeztem igazából - lihegte.

- Vettem észre.

Rachel kabátja már összegyűrve hevert a földön. Victor most szép lassan a pulóvert kezdte lehúzni a lányról.

Rachel mély levegőt vett.

- Ez nem a nyakam - jegyezte meg kiszáradt torokkal, amikor a férfi keze a mellére siklott.

- Csak ellenőrizni akarok valamit. - Victor az ujjaival a lány izgalomtól merev mellbimbóját simogatta. Aztán lefejtette szerelmeséről a pulóvert, és a lány meztelen karját az ágyhoz szorította.

- Engedj el, Victor, szeretnék hozzád érni!

A férfi lassan, óvatosan megcsókolta Rachel nyakán a kék-zöld foltokat.

- Nem akarom, hogy bántsanak! Soha többé!

- Már nem fáj… - A lány szíve szaporán vert Victor szenvedélyes csókjaitól. Tudta, hogy nincs visszaút. Victor magához húzta, és ő úgy érezte, elveszett az érzéki vágy útvesztőjében. Aszenvedély hullámai egyre messzebbre sodorták a boldogság óceánján. Eszeveszetten sóvárgott Victor érintésére.

A férfi végigcsúsztatta kezét a lány selyemharisnyás lábán, föl egészen a fehér harisnyatartóig. Kinyitotta az egyik kapcsot, majd a másikat. Rachel halkan felsóhajtott. Aztán Victor centiméterről centiméterre haladva lehúzta a harisnyát.

A lány visszafojtotta a lélegzetét, amikor a férfi nyelve combjának forró bőrére tévedt. Türelmetlenül hántotta le magáról a fehérneműt, hogy szabaddá tegye kedvese előtt az utat, és még többet kaphasson becézgetéséből.

- Tulajdonképpen el akartam menni szórakozni veled - jegyezte meg Victor, amikor később egymáshoz simulva feküdtek.

- Tényleg?

A férfi elmosolyodott.

- Komolyan mondom. Mi lenne, ha felöltöznénk, és újra megpróbálnánk elindulni?

Rachel megcsókolta Victor mellkasát.

- Nem mégy te sehova, Muldoon! Még nem végeztem veled.

- Hát ha nem, nem. Megadom magam.

- Mire találták ki a házhoz szállítást? Mit szólnál hozzá, ha rendelnénk egy kínai vacsorát?

- Óriási ötletnek tartom. Csak az a kérdés, ki kel föl telefonálni.

Rachel felült, és odadörzsölte arcát a férfi bőréhez.

- Sorsot húzunk.

Victor vesztett. Amíg telefonált, Rachel kiszaladt a fürdőszobába, és gyorsan lezuhanyozott. Amikor víztől csöpögő hajjal, fehér fürdőköpenyben visszatért, a férfi éppen bort töltött a poharakba.

- Nem szívesen ismétlem magam, de szerintem gyönyörű lehettél a zuhany alatt is - mondta, és odanyújtotta a borospoharat.

- Bejöhettél volna velem.

- Akkor ott töltjük az egész éjszakát.

Rachel kiment a konyhába, behozta a tányérokat, és letette az ablak melletti asztalra.

- Farkaséhes vagyok. Ma még semmit nem ettem. - Meggyújtotta a gyertyákat. - Egyébként Nick bent volt nálam az irodában.

- Igen?

- Ha egy kicsit több időm lenne…

- Nem tartozol nekem magyarázattal, Rachel.

- De magamnak igen. - A lány lekapcsolta a villanyt. A gyertyafény furcsa, imbolygó árnyakat rajzolt a szoba falára. - Meg akart hívni valahova. Nem értette, miért nem megyek vele.

- Azt akarod mondani, hogy utánad járkál?

- Ezt azért nem állítanám. - Rachel felsóhajtott, ám ekkor megszólalt a csengő. - Csak összekeveri a hálát és a barátságot. - Kinyitotta a biztonsági zárat, és visszatelepedett az asztalhoz. - Te rendeltél, Muldoon.

Victor odament az ajtóhoz, és szélesre tárta a szállítónak. Aztán két hagy papírzacskóval tért vissza, és egyenként kirakosgatta a dobozokat az asztalra. A szobát azonnal megtöltötték az ínycsiklandó keleti illatok.

- A többit nem akarod elmesélni?

- Hát… - Rachel felcsippentett pár tésztaszálat az evőpálcikával. - Beszéltem neki a köztünk levő korkülönbségről. - Élvezettel falatozott. - De nem tudtam meggyőzni. Egyszerűen nem akarta megérteni, miről van szó, úgyhogy harcmodort kellett változtatnom.

- Amit nagyon jól csinálsz. Már a bíróságon is megcsodáltam ezt a képességedet.

- Elmagyaráztam neki, miféle kötelezettségek terhelnek mint az hivatalos pártfogóját. Megpróbáltam meggyőzni róla, hogy én felelősséggel tartozom érte. Úgy láttam, megérti a helyzetet.

- Nagyszerű.

-  De amikor elment, megjegyezte, hogy nem lesz nehéz még öt hetet várnia.

Victor hallgatott egy darabig. Aztán felnevetett, és fölemelte a borospoharát.

- Elnézőbbnek kell vele lenned.

- Az ügy valóban komoly, Victor!

- Tudom, tudom. És ez egy kicsit meg is nehezíti a kettőnk dolgát. De azért lenyűgöző, milyen szívósan udvarol neked.

- Nagyon kedves volt. - Rachel kinyitotta a következő dobozkát, és sült csirkét meg szójababot halmozott a tányérjára. - Nem tudsz neki hirtelen leakasztani egy lányt valahonnan? Aki el tudná terelni a figyelmét rólam.

- Lolának van egy lánya, úgy tizenhat éves lehet.

- Lolának ekkora gyereke van?

- Összesen három, de szerintem ez a Terrie a legcsinosabb. Lola nagyon fiatalon szült, és úgy belejött, hogy meg sem állt három gyerekig.

- Terrie és Nick… Ez jó ötletnek látszik. Persze, én is beszélhetnék még Nickkel. Lehet, hogy rövid időn belül meg is változnak irántam az érzései.

- Ebben azért nem reménykednék. - Victor megfogta Rachel kezét. - Én például nem tudnám megállni, hogy ne gondoljak állandóan rád.

- Ez azt jelenti, hogy én járok az eszedben, ha italt keversz, vagy a vendégekkel enyelegsz?

- Én nem enyelgek Pete-tel.

Rachel felnevetett.

- Én inkább arra a fiatal szőkére gondolok, meg a még fiatalabb vörösre, akik annyira odavannak a specialitásodért.

- Szóval figyel engem, ügyvédnő!

- A zöld szemű vörös kivetette rád a hálóját.

- Kék szeme van.

- Tényleg?

Victor vidáman megrázta a fejét.

- Nekem egyébként a barna szem tetszik.

- Már késő - csókolta meg a férfit Rachel, és ő is elnevette magát. - Minden világos, Muldoon. De vigyázz, nehogy elsodorjon az ár!

- Ugyan már! - legyintett Victor. - Remekül úszom.

- Hé, minden rendben van? - kérdezte Nick Victor hálószobájának ajtajában állva. - Csak nem vagy beteg?

- Nem, dehogy - nyúlt a férfi az ágya melletti vizespohár után, és ivott egy kortyot. Pocsékul érezte magát, szokásos rémálma gyötörte. Biztosan kiabált, és erre riadt föl Nick. - Nyugodtan feküdj vissza!

A fiú habozott.

- De betegnek látszol.

- Jól vagyok, a fenébe is! - Amikor azonban Nick sértődötten elfordult, Victor engesztelőén hozzátette: - Ne haragudj! Rémes álmom volt, azért van ilyen rossz kedvem.

- Hozzak valamit inni?

- Az jó lenne. A konyhában van még egy üveg whisky.

Nemsokára Victor is Nick után ment a nappaliba. Leült az egyik fotel karfájára, Nick pedig kitöltötte az italt, és odanyújtotta bátyjának a poharat.

- Hallottam az előbb a hangodat. Elég szörnyű lehetett…

- Az is volt. - Victor felemelte a poharát, és minden oldalról szemügyre vette a tartalmát. - Jó pár éve történt a dolog. A Bermudák környékén jártunk, éppen meglógtunk egy hurrikán elől, amikor fogtuk a vészjelzést. A mi hajónk volt a legközelebb, és a kapitánynak el kellett döntenie, mit csináljon. Úgyhogy visszafordultunk, egyenesen a hurrikán kellős közepébe. Három civilt kerestünk egy vitorláson. Letértek az útvonalról, és nem találták a partot.

Nick némán leült a heverőre, és a bátyját nézte.

- Tizenkettes erősségű szélvihar tombolt, és több mint tíz méter magasra verte fel a hullámokat. El sem tudod képzelni, milyen a hurrikán a tengeren! Ott aztán megtanulja az ember, mi a félelem. Néha olyan sötét volt körülöttünk, hogy nem láttunk az orrunk hegyéig sem.

- Hogy vettétek észre egyáltalán azt a másik hajót?

- Láttuk a radar képernyőjén. Tőlünk harminc fokra jobbra találtuk meg a vitorlást. A férfi és a nő megpróbálta kiszivattyúzni a hajóból a vizet. A gyereküket, egy kislányt a főárbochoz kötötték. Amikor az árboc eltörött, a kislány kizuhant a hajóból, én pedig utána ugrottam.

- Beleugrottál a vízbe? - nézett a testvérére Nick csodálkozó tekintettel. - Te tényleg utána ugrottál?

- Olyan volt, mintha egy sokemeletes házról vetné le magát az ember. Azt hittem, sohasem ér véget a zuhanás. Ha megfordult volna a szél, akkor a hajó oldalának csap. De szerencsém volt… Csak később vettem észre, hogy kificamodott a bal vállam. Nem is tudom pontosan, hogy történt mindez. Mikor a víz felszínére tornáztam magam, rögtön megláttam a törött árbocot. A kislány még mindig hozzá volt kötve. Megszabadítottam a kötelektől, és ráhúztam a mentőövet. Utána már csak arra emlékszem, hogy a betegszobában tértem magamhoz. A gyerek ott ült egy takaróba burkolva, és fogta a kezem. - Victor elmosolyodott. - Később kiderült, hogy egy tengernagy unokája.

- Megmentetted az életét.

- Lehetséges. A következő hónapokban akárhányszor csak lehunytam a szemem, annyiszor ugrottam le újra arról az átkozott hajóról. Most már csak egyszer-kétszer történik meg velem egy évben. A félelem még mindig mélyen gyökerezik bennem.

- Nem gondoltam, hogy téged bármi is megijeszthet.

- Azért van egy-két dolog - válaszolta Victor nyugodtan. - Egy ideig riasztott a gondolat, hogy a fedélzeten állok, és nézem a vizet. És féltem akkor is, amikor arra gondoltam, hogy hazajövök, és teljesen új életet kezdek. Végül pedig az a kilátás, hogy úgy végezhetem, mint apánk: betegen, erőtlenül és kiégetten.

- Hát, annak idején azért jöttél vissza, mert nem volt más választásod. Én meg azért maradtam, mert nem volt más otthonom.

- Nehezemre esett gondoskodni az öregről.

- De te voltál az egyetlen, aki jelentett neki valamit - fakadt ki Nick. - Mindennap azt kellett hallanom, milyen hős vagy. Én meg egy senki voltam.

- Ez nem így van. Én sem tudtam soha a kedvére tenni. Ahogy egyre rosszabbul lett, mind gyakrabban kérdezősködött rólad. Néha a képzeletében nem tudott megkülönböztetni bennünket egymástól. Volt, hogy engem szólított, amikor terád gondolt. De túl késő volt, hogy újrakezdje. Neked viszont még nincs késő.

- Miért foglalkoztad téged ez ennyire?

- Mert a családomból már csak te maradtál. - Victor felállt, és Nick vállára tette a kezét. - És nem akarlak elveszíteni.

- Én egyáltalán nem tudom, mi az a család - dörmögött Nick.

- Én sem. Talán együtt kideríthetnénk.

A fiú kerülte a bátyja tekintetét.

- Talán. A következő heteket úgyis együtt kell töltenünk.

Victor a testvére vállára csapott.

- Köszönöm az italt. És ne mesélj senkinek a rémálmomról, jó?

- Hát persze. - Nick a bátyja után nézett. - Victor?

- Tessék!

Nick nem tudta, hogyan mondja el, már jobban van. Sokkal jobban.

- Semmi, semmi. Jó éjszakát!

- Jó éjszakát! - A férfi bement a hálószobába. Most végre nyugodtan tudott aludni.

Valami megváltozott. Rachel ugyan nem tudta, mi, de amikor ott ült Victor és Nick között a metróban a Brooklyn felé vezető úton, érezte, hogy valami történt.

- Mindjárt ott lesz, a sarkon túl - magyarázta Rachel, amikor elhagyták a metrómegállót. - Remélem, nem esik nehezetekre a gyaloglás.

- Kibírjuk - felelte Victor, aztán felvonta a szemöldökét. - Olyan izgatottnak látszol Rachel. Igaz, Nick?

- Aha, szerintem is egy kicsit ideges.

- Talán azért, mert egy bűnözőt engedett az ünnepi asztalhoz. Ilyenkor jobb megszámolni az ezüstöt.

Rachelt szíven találta Victor megjegyzése. Mielőtt azonban válaszolhatott volna, már Nick ragadta magához a szót.

- Az mindig veszélyes, ha az ember egy ír tengerészt lát vendégül. Fél, hogy leiszod magad, és balhét csinálsz.

- Nincs szándékomban balhét csinálni, hacsak nem köt belém a rendőr.

- Őt magamra vállalom - hetvenkedett Nick.

Rachel meglepetten hallgatta, ahogy a két fivér ugratja egymást. Most először viselkedtek úgy, mint valódi testvérek. A lány megkönnyebbülten karolt beléjük.

- Ne becsüljétek le Alexet, mert még a végén meglepetésben lesz részetek! És az egyetlen dolog, ami engem aggaszt, hogy vajon marad-e nekem elég ennivaló. Tudom, mekkora pusztítást szoktatok csapni a terített asztalnál!

- Szervusztok! - állt meg mellettük egy sportautó. A vezető lehúzta az ablakot.

- Szervusztok. - Rachel odament, behajolt az ablakon, és megcsókolta a bátyját, Mihailt. - Nos, Sydney, hogy boldogulsz vele?

Az asszony mosolygott.

- Szeretem a nehéz feladatokat.

Mihail belecsípett felesége combjába, és odabiccentett a Rachelt kísérő férfiaknak.

- És mi újság nálatok?

- Ők a vendégeim - küldött Rachel figyelmeztető pillantást a bátyjának. - Victor Muldoon és Nicholas LeBeck.

Mihail alaposan szemügyre vette a két férfit.

- És melyikük a védenced?

- Ma mindketten a vendégeim - hangsúlyozta Rachel.

Sydney a könyökével megbökte a férjét.

- Örülök, hogy megismerkedtünk. Nemsokára abban az örömben lesz részük, hogy megcsodálhatják az anyósom szakácstudományát.

- Már hallottam róla - válaszolta Victor, és átkarolta Rachelt.

Mihail idegesen dobolt a kormánykeréken.

- Maga bártulajdonos?

- Nem, tulajdonképpen nemzetközi leánykereskedelemmel foglalkozunk - jópofáskodott Nick.

Rachel megrázta a fejét.

- Ezt viccnek szánta, de ne is figyeljetek oda! Ma valahogy nincs formában a fiú.

Nemsokára ott álltak a sorház előtt, amelyben a Stanislaski család lakott. Mihail és Sydney már megérkeztek, éppen őket üdvözölték a háziak.

Amikor Rachel észrevette a nővérét, Natashát, örömmel felkiáltott, és fölszaladt a bejárati lépcsőn.

Victor nézte a két nőt. Natasha sokkal törékenyebb alkatú volt, mint Rachel. Nehezen tudta elképzelni, hogy már három gyereke van. Egy hat év körüli fiúcska furakodott a testvérek közé, és próbálta magára vonni a figyelmüket.

- Kihűl a szoba! - mennydörgött rájuk a lakásból egy férfihang.

- Igen, apa! - Rachel felemelte az unokaöccsét, és megcsókolta. - A nővérem, Natasha és kis barátom, Brandon - kezdte a rokonság bemutatását. - Ő pedig - mutatott egy kislányra, aki a lába körül ólálkodott Katie.

- Engem is vegyél fel! - esdekelt a kislány, és Nickre mosolygott. - Jó? - kérdezte, s felé nyújtotta a kezét.

Nick megköszörülte a torkát, és segélykérőn Rachelre sandított. Amikor csak egy mosolyt és vállrándítást kapott válaszul, lehajolt, és felemelte Katie-t.

- Hát persze!

Katié a fiú nyaka köré fonta a karját, és így mentek be a házba.

- Miért hagyod a vendégeket odakinn fagyoskodni? - tudakolta Racheltől az apja, aki egy fotelban ült egy tizenhárom év körüli, szőke kislánnyal.

- Annyira hideg azért nincs - mormolta Rachel, és megcsókolta az apját meg a lánykát. - Te napról napra szebb leszel, Freddie!

A kislány elmosolyodott, és a sötétszőke fiatalemberre nézett, aki a húgát tartotta a karjában.

Miközben Rachel bemutatta vendégeit a család többi tagjának, apja utasításokat osztogatott.

- Hozd be a forró mustot, Alex! Natasha, vidd fel a kabátokat! És szólj anyának, hogy megjöttek a vendégek!

Egy pillanattal később Victor már a kanapén ült, és egy Iván nevű kutya dörgölőzött hozzá barátságosan. A Nick karján ülő kislány a fiú fülbevalójával kezdett játszani.

- Szép! - mosolygott Nickre. - Nézd, nekem is van!

Eközben Rachel anyjával és nővérével a konyhában foglalatoskodott.

- Gyere, te csináld a tésztát! - nyomta a mama kisebbik lánya kezébe a tálat. - Kedves szeme van a fiúnak. Mi a baj vele?

- Család nélkül nőtt fel.

- És az idősebb? - kérdezte Mrs. Stanislaski, miközben kinyitotta a sütőt. - Neki is kedves szeme van. És csak téged lát vele.

- Meglehet…

- Alex nem örül neki.

- Alex sok mindennek nem örül.

Natasha az anyjára hunyorított.

- Talán inkább az a baj, hogy Rachel sem lát Victoron kívül senki mást.

- Az a nő, aki nem vesz észre egy ilyen férfit, igencsak erős szemüvegre szorul. - A mama ezzel a megjegyzéssel megnevettette lányait.

8. FEJEZET

Mire megterítették az asztalt, amely szinte roskadozott a sok finomságtól, Victor már a szívébe zárta az egész Stanislaski családot. Bár meglehetősen hangosan diskuráltak egymással, sohasem panaszkodtak, mint ahogy ez Victor otthonában szokás volt. Még Alex is barátságosan viselkedett, nyoma sem volt benne a nyers modorú rendőrnek, akinek könnyen gondolhatta volna az ember.

- Maga még biztosan tanul, ugye?  - fordult Mrs. Stanislaski Nickhez.

- Nem, már nem...

Az asszony odanyújtotta neki a kenyeres kosarat.

-  De arról bizonyára van valamilyen elképzelése, mit szeretne csinálni.

- Hát… nem igazán.

- Fiatal még, Nadia - szólt közbe Mr. Stanislaski az asztal túloldaláról. - Van elég ideje, hogy eldöntse a dolgot. De erősnek látszik. Ha munkára van szükséged, gyere csak hozzám!

Nick meg sem tudott szólalni. Még sohasem ajánlottak föl neki semmit ilyen magától értetődően. És Rachel apja még csak nem is ismeri!

- Köszönöm, de Victornál dolgozom.

- Érdekes lehet egy bárban dolgozni. Brandon, ne piszkáld az ételt! Az a sok ember, akivel ott találkozhatsz! - tette hozzá Natasha, és még éppen sikerült megakadályoznia, hogy Katie pohara a földön kössön ki.

- A konyhában ugyan senkivel… - jegyezte meg Nick halkan.

Rachel, akinek Nick rosszkedve azonnal feltűnt, odafordult az anyjához.

- Látnod kellene Victor szakácsát, mama! Igazi óriás, Jamaicából származik. Hihetetlenül jól főz.

- Talán cserélhetnék vele recepteket.

- Például ennek a remek sültnek a leírását. Biztosan el lenne tőle ragadtatva. És én sem bánnám, ha szerepelne az étlapunkon. - Victor evett még egy falatot. - Igazán pompás!

- Szívesen leírom. Nagyon egyszerű, nem kell hozzá nagy szakácstudomány. Szerintem ezt maga is el tudná készíteni - fordult Nickhez a mama barátságos mosollyal.

- Igen, asszonyom - felelte Nick zavartan, de a gondolatai máshol jártak.

Rachel megvárta, amíg mindenki befejezi az evést, és elfogy az almatorta is, amelyet az anyja sütött. Aztán rábeszélték a mamát, hogy zongorázzon valamit. Nemsokára csatlakozott hozzá Spencer is, és kettőst játszottak.

Rachel észrevette, milyen feszülten figyel Nick, milyen átéléssel hallgatja a zenét. Úgy tűnt, a csel beválik… Amikor az édesanyja és a sógora befejezte a muzsikálást, Rachel gondolt egy nagyot, és odavezette Nicket a hangszerhez.

Nick egy bluest rögtönözött, és teljesen elfogulatlanul játszott. Szinte megfeledkezett róla, hogy a szoba tele van emberekkel, akik eleinte élénken társalogtak, majd a beszélgetés hirtelen abbamaradt.

Nick a bluesról és boogie-woogie-ról dzsesszre váltott, s közben addig ismeretlen érzések támadtak benne.

Mikor egy kis szünetet tartott, Victor odaállt mögé, és megveregette a vállát, mintha vissza akarná hozni a való világba.

- Hol tanultad ezt? - kérdezte csodálkozva. - Nem is álmodtam, hogy te ilyesmit tudsz! Ez nagyszerű volt, öcskös!

Nick zavartan ejtette ölébe a kezét.

- Nem volt ez semmi különös.

- Még hogy semmi különös? - csóválta a fejét Victor. - De hiszen remekül játszottál!

Nick csak most figyelt fel rá, hogy a többiek elhallgattak, és őt nézik. Erezte, amint elvörösödik.

- Csak egy kicsit pötyögtettem. Nem olyan nagy dolog.

- De kifejezetten tehetségesen pötyögtettél - szólt közbe Spencer, aki Katie-vel a karján közeledett feléjük. - Komolyan foglalkoznod kellene a zongorázással! Gondoltál már erre?

Nick döbbenten bámulta a kezét. Már Spencer Kimball-lel egy asztalnál ülni is nagy megtiszteltetés volt, de a híres komponistával zenéről beszélgetni, ettől tényleg ideges lett.

- Nem… nem igazából. Csak próbálkozom.

- Van érzéked hozzá, és jó a füled. - Spencer odaadta Rachelnek a kis Katie-t, és leült Nick mellé a zongorához.  - Tudsz valamit Muddy Waterstől?

- Hát persze.

Spencer elkezdte játszani a basszust.

- Fel tudod venni a témát.

- Aha. - Nick a billentyűkre tette az ujjait, és elégedetten elvigyorodott. - Még szép!

- Nem rossz - súgta oda Rachel Victornak.

A férfi még mindig nem bírt magához térni a meglepetéstől.

- Soha nem mondta, hogy ilyesmit tud! - Amikor Rachel odanyújtotta neki a kezét, erősen megszorította. - Tényleg nagyon jól játszik.

- Igen, kitűnően!

Majdnem egy hétbe telt, amíg a zongora, amelyet Victor rendelt, megérkezett. Rachellel együtt húzták félre a bútorokat, hogy helyet csináljanak neki.

- Talán mégis jobb lenne, ha a falhoz állítanánk? - töprengett Rachel csípőre tett kézzel.

- Ez már legalább a tizedik ötleted. Itt lesz, és kész! - jelentette ki Victor, és ivott egy korty hideg sört.

Rachel megcsókolta.

- És mikor hozzák tulajdonképpen?

- Húsz perccel ezelőtt kellett volna - dohogott Victor. Kezdett ideges lenni. - Nem kis fáradságomba került, hogy Nicket pár órára eltávolítsam.

- Minden rendben lesz - nyugtatgatta Rachel. - Egyébként zseniális volt az ötleted a ki nem szállított söröshordókkal.

- Nick magánkívül volt - telepedett le Victor a kanapéra. - Tíz percig vitatkozott velem, milyen alapon kell neki azokkal az átkozott hordókkal foglalkoznia, mikor mosogatásért fizetem.

- Meg fogja neked bocsátani, amint visszaér.

- Hé ti, ott fönn! - mennydörgött Rio hangja a folyosón. - Itt hoznak egy remek zongorát! Le kellene jönnötök megnézni.

Rachel próbált nem útban lenni, amikor a hangszert felhozták a lépcsőn, a helyére állították, és felhangolták. Victor úgy bánt a zongorával, mint a hímes tojással, és szünet nélkül a láthatatlan foltokat törülgette a hangszer csillogó fekete testéről.

- Igazán jól mutat! - jegyezte meg Rio izmos karját a mellén összefonva. - Milyen remek lesz főzés közben zenét hallgatni! Nagy örömet szerzel a fiúnak, Victor. Hinni se fog a szemének! - Aztán mosolyogva Rachelhez fordult. - Mikor jön az édesanyja, hogy főzzünk egy kicsit?

- Nemsokára - ígérte a lány. - Hoz majd egy régi ukrán receptet is.

- Pompás! Cserében beavatom őt én barbecue-szószom titkába. - Azzal Rio indult vissza a konyhába. A lépcsőn Nickbe ütközött. - Hová sietsz, öcsi? Ég a ház, vagy mi?

- Ezek a hülye söröshordók! – ügetett el Nick morgolódva a szakács mellett, és berontott a lakásba. - Figyelj rám, bátyus, ha megint kell valaki, aki ezeket a nyavalyás… - Megállt, mint akinek a földbe gyökerezett  a lába, és a zongorára meredt, amely ott csillogott-villogott az ablak előtt.

- Sajnálom - nyögte Victor, és idegesen zsebre dugta a kezét. - Megígérem, máskor nem kell azokkal az átkozott hordókkal… - Nick még mindig némán hintázott a sarkán. - A fenébe is, mit szólsz hozzá?

A fiú gyorsan nyelt egyet.

- Bérelted, vagy mi?

- Vettem.

Most Nicken volt a sor, hogy a zsebébe süllyessze a kezét. Bizsergett az ujja, hogy kipróbálja a zongorát.

- Nem kellett volna - mondta rekedten.

- De miért nem, az ördögbe?! - kiáltott fel dühösen Victor. - Azt veszek a pénzemen, amit akarok. Arra gondoltam, jó lenne, ha hallgathatnánk néha egy kis zenét. Szóval hajlandó volnál kipróbálni, vagy nem?

Nicknek csak egy vágya volt most: ki innen, de gyorsan! Egy percig sem bírta ki tovább a szobában.

- Elfelejtettem valamit - suttogta, és kirohant.

Mit jelentsen ez? Victor a legszívesebben a falhoz vágta volna a sörösüveget.

- Ha ez a kis…

- Ne bántsd! - csitította Rachel. - Zavarban van, nem tudja, hogyan köszönje meg. Észrevehetted volna, hogy majdnem sírva fakadt az örömtől. Valóra váltottad az álmát. Talán életében először valaki kitalálta, mire van szüksége. Nem olyan egyszerű ezt felfognia és megemésztenie. Ne haragudj rá, hanem segíts neki!

- Jó, jó, de mit csináljak?

- Semmit. - Rachel a két tenyere közé fogta a férfi arcát, és megcsókolta. - Azzal segítesz, ha nem csinálsz semmit. Majd én beszélek vele, jó? - javasolta, és odalépett az ajtóhoz.

- Rachel! - Victor mélyet lélegzett. - Szükségem van rád. Nem boldogulok egyedül.

- Jól csinálod, Muldoon.

- Azt hiszem, nem érted, amit mondok. Nekem tényleg szükségem van rád.

- Itt vagyok.

- És akkor is itt leszel, ha már nem kell Nickre vigyáznod?

- Addig még van pár hetünk, hogy ezen gondolkodjunk. Én… most megkeresem Nicket. Később még beszélünk róla!

Rachel lesietett a lépcsőn. Rio ujjával az elülső kijárat felé bökött, jelezve, merre tűnt el Nick.

A fiú odakint álldogált a járdán. Zsebre dugott kézzel a késő délutáni forgalmat figyelte. Rachel odament hozzá, és a vállára tette a kezét.

- Minden rendben?

Nick nem nézett a lányra.

- Miért csinálta ezt?

- Vajon miért? Mit gondolsz?

- Én nem kértem tőle semmit. Te beszélted rá?

- Nem. - Rachel Nick felé fordult, hogy a szemébe nézhessen. - Nem vetted észre, milyen hatással volt Victorra a játékod? Rettentő büszke rád. És meg akart ajándékozni valamivel, ami sokat jelent neked. Szeret téged. Ilyesmi sok családban előfordul.

- A tiedben talán, de…

- A tiedben is. Tudom, mit jelent számodra egy zongora.

- És mit mondjak neki? Hogy kell ilyenkor viselkedni?

Rachel arcon csókolta a fiút.

- Egyszerűen menj be, és csináld, amit a legjobban tudsz!

- És az micsoda?

- A zongorázás. Na menj! Victor várja, hogy kipróbáld a hangszert.

- Jó, rendben - lépett hátra Nick. - Te is jössz?

- Nem, nekem még dolgom van. Mondd meg Victornak, hogy később találkozunk.

Rachel még akkor is a járdán állt, amikor Nick már régen elment, aztán felnézett az ablakra. Nemsokára egész halkan felcsendült a zene.

- Örülök, hogy látom, Rachel! - fordult meg Pete a széken, amikor a lány belépett a bárba. - Meghívhatom egy italra?

- Az nem lenne rossz - válaszolta Rachel barátságosan, és felakasztotta a kabátját a fogasra. Ám közben egy pillanatra sem tévesztette szem elől a szőke szépséget, aki csábítóan feszített a magas széken, és újabb italt rendelt Victortól, miközben ujjaival végigsimította a férfi karját. - Nagy a forgalom ma este?

Lola Rachel mellett egyensúlyozott a tálcával.

- A szőke már a harmadik whiskyjét issza - súgta oda a lánynak. - És már két teljes órája nem veszi le azt a nagy, kék szemét a főnökről.

- De csak addig, míg nem lesznek kék meg zöld foltok a szeme körül is.

Lola halkan felnevetett.

- Látod azt a kis barnát a zenegépnél?

Rachel elismerően mérte végig a fiatal lány karcsú csípőjét és hosszú haját.

- Nehogy azt mondd, hogy komolyan tartanom kell tőle!

- Jaj, dehogy! Ő a legidősebb lányom!

- A lányod? Gratulálok, gyönyörű!

- Szerintem is. Victor azon töprengett, miként tudná Nicket rávenni, hogy inkább a kortársaival törődjön. Ezért beszéltem rá a lányomat, hogy jöjjön el, és kóstolja meg Rio hamburgerét.

- Na és?

- Nick is felfigyelt rá, de nem próbált meg a közelébe férkőzni.

- Zavarna, ha találkoznának?

- Nick helyes fiú. Azonkívül az én  Terrie-m tud magára vigyázni kacsintott Lola Rachelre. - Az anyjára ütött - tette még hozzá, és odalépett az egyik asztalhoz, hogy felvegye a rendelést.

- Nos, mi a helyzet? - telepedett le Rachel Harry és Pete közé, ahol már várta egy pohár fehérbor. - Milyen szót keresnek?

- Kilencbetűs szó: elragadtatás, a végén s-sel - mormolta Harry.

Rachel ivott egy korty bort, és elmosolyodott.

- Eksztázis - javasolta, és közben sokatmondón Victorra nézett.

- Jó! - hajolt Harry elégedetten a keresztrejtvény fölé. - Itt van még egy hatbetűs. Észbelileg hiányos

- Micsoda véletlen!  - súgta Rachel kaján örömmel, és a szőke nőre pillantott. - Próbálja meg az ostobát!

- Hogy ez nekem nem jutott eszembe! - csapott a homlokára a nagy rejtvényfejtő.

- Harry! - Rachel olyan kihívón mosolygott a férfira, hogy az elpirult. - Kérem, tartsa szemmel az eseményeket. Beszélnem kell Nickkel!

Pete a lány után nézett, és felsóhajtott.

- Ha húsz évvel fiatalabb meg tizenöt kilóval könnyebb lennék, ha volna még hajam, viszont feleségem, aki engem szipolyoz, egy szál sem…

- Aha, álmodozz csak tovább, öregem! - Harry intett, hogy hozhatják a következő kört.

Ahogy Rachel a konyhába lépett, orrát finom illat csapta meg.

- Melyik művét ajánlja ma este, Rio?

- Mindegyiket - kacsintott a szakács elégedetten a lányra, és a kötényére csapott. - De leginkább a sült csirkét.

- Szervusz, Nick! - támaszkodott Rachel a mosogató széléhez, ahol a fiú éppen halomba rakta a tányérokat. - Hogy vagy?

- A következő gongütéskor a hatezer-nyolcvanharmadik tányérnál tartok - jegyezte meg a fiú mosolyogva. - Victortól tudom, hogy jössz. Már kerestelek.

Rio odanyújtotta a lánynak a csirkével, burgonyával és káposztasalátával megrakott tányért.

- Ha gyakrabban járnék ide, hamarosan kiguríthatnátok az ajtón.

- Egyen csak! - hadonászott Rio a fakanállal, és visszament a hamburgereihez. - Nekem tetszenek a gömbölyű csípőjű nők.

- Így gyorsan teljesül a kívánsága - kezdett hozzá Rachel a csirkéhez. - Igazán remek! - dicsérte tele szájjal. Rio elégedetten vigyorgott. - És volt valami kifejezett oka annak, hogy kerestél, Nick?

A fiú elsimított egy hajtincset Rachel arcából.

- Egyszerűen csak látni akartalak.

- Nick, azt hiszem…

- Már csak pár hét van hátra.

- Valóban - emelte magasabbra a lány a tányért, hogy egy kicsit távolabb tartsa magától Nicket. - Egyébként már beszéltem az ügyésszel arról, mennyit haladtál. Azt mondja, ha ez igaz, akkor nem emel majd kifogást, ha Beckett bírónő a próbaidő meghosszabbítása mellett dönt.

- Reméltem, hogy ezt kiharcolod. De most nem erről van szó.

Rachel pontosan tudta, miről beszél a fiú. Már elég régóta halogatta a tisztázást.

- Rio! - tette félre a tányért. - Pár percre elrabolom Nicket. Elboldogul addig egyedül?

- Hát persze. Kétszer olyan gyorsan fog mosogatni, ha majd visszajön.

Csak nyugodtan, figyelmeztette magát Rachel, amikor Nickkel felfelé mentek a lépcsőn.

- Nézd, Nick… - kezdte, amint beléptek a lakásba, de többet nem tudott mondani, mert a fiú rajtaütésszerűén átölelte és megcsókolta. - Hagyd ezt abba! - nyomta a kezét Rachel a védence vallanak, és hátralépett.

- Hiányoztál. Olyan régen nem volt alkalmunk kettesben lenni.

A lány a halántékára szorította a tenyerét.

- Ó, Nick, azt hittem, a dolog majd tisztázódik magától. Én… nem akartalak megbántani. - Tanácstalanul ejtette le a kezét.

- Miről beszélsz tulajdonképpen?

- Rólad és rólam. - Rachel elfordult, és csak abban reménykedett, hogy megtalálja a megfelelő szavakat. - Már egyszer megpróbáltam elmagyarázni neked. De nem sikerült - nézett újra a fiúra. - És most sem jutnak eszembe a leginkább ideülő szavak…

- Beszélj nyíltan!

- Te fontos vagy nekem. Nemcsak mint a védencem, hanem mint ember is.

- Te is sokat jelentesz nekem.

Amikor azonban a fiú közeledni akart, Rachel egy kézmozdulattal elhárította.

- De nem így, Nick!

A fiatalember kétkedő pillantást vetett Rachelre.

- Szóval nem érdekellek, igaz?

- De érdekelsz, csak nem úgy, ahogy te gondolod.

- Most már értem. Szerinted túl fiatal vagyok. Vagy nem vagyok az eseted?

- Olyan vagy számomra, Nick, mintha az öcsém lennél. - Rachel nem akart fájdalmat okozni a fiúnak az igazsággal. - Többet nem adhatok neked. Sajnálom, hogy nem mondtam meg korábban, de nem tudtam, miként kezdjek hozzá.

- Úgy érzem, hülyét csináltam magamból. De jó, hogy nyíltan beszéltél. Hát akkor spongyát rá! - mosolyodott el a fiú.

- Rendben van, Nick. Most már le is mehetünk.

Miközben a fiatalember újra munkához látott a konyhában, Rachel elindult, hogy megkeresse a bárban Victort.

- Az irodában van - fontoskodott Pete vigyorogva. - Menjen be nyugodtan!

- Köszönöm. - Rachel kicsit elbizonytalanodott. Nem értette, mi az az idegesítő vihogás a háta mögött, bár amikor hátrafordult, mindenki úgy tett, mintha ártatlan lenne benne. Feltűnően ártatlan, gondolta a lány, ahogy belépett az irodába.

A következő pillanatban már ő is tudta az általános derű okát. Victor az íróasztala előtt állt a szőkével összeölelkezve. A nő hevesen támadott, Victor pedig próbálta lefejteni magáról a nyakára fonódó karokat.

- Figyelj rám, kedves, igazán megtisztelsz, de én nem vagyok… - Itt elhallgatott, mert meglátta Rachelt.

- Bocsánat, nem tudtam, hogy ennyire elfoglalt vagy - csipkelődött a lány, és máris kifelé hátrált.

- A fenébe, ne hagyj egyedül, Rachel! - nézett rá a férfi könyörgő szemmel, miközben a szőkeség egyre hevesebben rohamozta, és csaknem lenyomta az íróasztalra.

- Nem akarsz egyedül maradni? - Rachel egy pillantást vetett a vendégekre, akik a háta mögött gyülekeztek, hogy a jelenetet élvezzék. - Nem akar egyedül maradni, hallják? Pedig nem tűnik magányosnak. Vagy a végén nekünk kell megszabadítanunk téged a szenvedélyes hódolódtól? - fordult újra a rámenős vendég karjaiban vergődő Victorhoz.

- Egy kis együttérzés azért lehetne benned! - A szőkeség vihogott, és kezét bedugta Victor pulóvere alá. - Segíts kivinni innen, Rachel! Ez a nőszemély holtrészeg!

- Elég erős vagy, hogy elboldogulj vele, vagy tévedek?

- Úgy csúszik, mint egy kígyó - dörmögött Victor letörten. - Jól van, Babs, hagyd ezt! Hívok neked taxit.

Rachel felsóhajtott. Ez a nő tényleg kígyóként tekeredik Victorra! Ekkor határozott mozdulattal megragadta a nő művészi frizurakölteményét, és megrántotta. Nem túl gyengéden. A hangos kiáltás némi elégtételt szolgáltatott neki.

- Túl messzire mentél, kedvesem! - súgta a nő fülébe. Aztán a hajánál fogva az ajtóhoz húzta. - Kívül tágasabb!

- Bízd csak rám! - karolta át Lola a nőt.

- De olyan szívdöglesztő pasas! - nyöszörgött Babs, és ellenállás nélkül tűrte, hogy a mosdóba vezessék.

- Hívj neki taxit! - kiáltotta Lola után Victor. Egy pillantást vetett a szájtáti tömegre, és dühösen becsapta az ajtót. - Hallgass meg, Rachel… - kezdte mélyet lélegezve. - Nem úgy történt, ahogy a látszat alapján gondolni lehetne.

- Tényleg? - Rachel felült az íróasztalra, és keresztbe vetette a lábát. - És hogyan kellene értenem a látszatot?

- Babs túlságosan sokat ivott. Éppen taxit akartam neki rendelni, amikor utánam jött. Aztán nekem esett, én pedig próbáltam szabadulni tőle.

- Tényleg volt valami szabadságharc jellege a dolognak. Szerencsére, életben maradtál.

- Mit kellett volna tennem? Megütni? - Victor idegességében fel-alá járkált. - Mondtam neki, hogy nem érdekel, de egyszerűen nem hagyott békén.

- Mert olyan szívdöglesztő pasas vagy! - gúnyolódott Rachel, és a férfira kacsintott.

- Nagyon vicces!

A lány felvett az asztalról egy papírvágó kést, és kihívó pillantást vetett Victorra.

- Mint védencem képviselője kérdezem a tanútól - miközben nyomatékosan emlékeztetem rá, Mr. Muldoon, hogy eskü alatt vall, tud-e hihető bizonyítékkal szolgálni a bíróságnak, hogy viselkedésével sohasem bátorította a vádlottat arra, hogy ilyen módon közeledjen önhöz?

- Én sohasem… Ha nem ismerkedtem  volna meg önnel, ügyvédnő, akkor… - Victor összefonta mellén a karját. - Elfogultság miatt megtagadom a választ.

- Gazember!

- Most pedig kérem, hajtsák végre az ítéletet!

- Éppen erre készültem - válaszolta Rachel, és csókkal zárta le a férfi ajkát.

Úgy tűnt, mintha a csók egy örökkévalóságig tartana. Hosszú másodpercek múltán a férfi vonakodva emelte föl a fejét.

- Nem is tudod, Rachel, milyen jó, ha itt vagy mellettem!

- Dehogynem. Ugyanis én ugyanezt érzem, ha veled vagyok - hunyta le a szemét a lány, és a férfihoz simult.

- Valóban?

- Igen, azt hiszem… - Rachel habozott egy pillanatig, hogy folytassa-e. De az elmúlt napok eseményei felbátorították. - Vannak olyan párok, akik igazán összeillenek.

Victor hátralépett, és gyengéden a két tenyere közé szorította Rachel arcát.

- Mi összeillünk - suttogta, s megcsókolta a lányt.

- Victor, feltétlenül szükségem lenne… - rontott be Nick az irodába, aztán kővé dermedt. Látta, milyen szenvedélyesen öleli Rachel a bátyját, és milyen vágyakozva néz fel rá.

Rachel Nick nevét kiáltotta, amikor a fiú dühében Victorra támadt, és ütni kezdte. A férfi az ütéstől megtántorodott, szájából folyni kezdett a vér. Ösztönösen megfogta Nick kezét, hogy megállítsa, ám a fiú ügyesen kitért előle, és megint megütötte.

- Hagyjátok abba! - Rachel határozottan a két fivér közé állt, hogy távol tartsa őket egymástól. - Ez nem old meg semmit!

- Te mocsok! - Nick a falhoz lökte Victort. - Még te szövegelsz családról!

- Kérlek, Nick! - emelte fel Rachel csitítóan a kezét.

- Te csak hallgass! - nézett Nick kétségbeesve a lányra. - Én elmondtam neked, mit érzek, te meg a hátam mögött vele hetyegtél!

- Ez nem igaz…

- Hazug vagy!

A fiú nyaka hátrabicsaklott, amikor Victor megütötte.

- Nem tűröm, hogy így beszélj Rachellel!

Nick letörölte a vért az ajkáról.

- Menjetek a fenébe mind a ketten! - üvöltötte, és hanyatt-homlok kirohant az irodából.

- Jaj, ne! - temette Rachel a tenyerébe az arcát. - Az én hibám! Utána kell mennem!

- Nem, hagyd most egyedül!

- Nem tehetjük, Victor…

- Bocsánat! - kopogott valaki az ajtón, amelyet Nick nyitva hagyott. Rachel megfordult, és nagyot nyelt.

- Beckett bírónő…

9. FEJEZET

- Jó estét, Miss Stanislaski, jó estét, Mr. Muldoon! Tulajdonképpen csak azért jöttem, hogy megkóstoljam a nevezetes Manhattanjét, miközben pár szót váltok az öccse ügyvédjével.

- Bírónő - kezdte Rachel -, a védencem…

- Láttam a védencét, amint éppen elviharzott. Vérzik a szája, Mr. Muldoon! - jegyezte meg az asszony, aztán Rachelhez fordult, és sokatmondó pillantást vetett rá. - Ügyvédnő?

- Már csak ez hiányzott… - zihált Rachel, miután Miss Beckett a bár irányába távozott. - Rendbe fogom, hozni a dolgot - nyugtatgatta Victort. - Ne aggódj! Ha majd Nick kidühöngte magát…

- Először is keverek a bírónőnek egy italt - mormolta a férfi, és visszasietett a bárpult mögé.

A bírónő a legteljesebb nyugalommal ült a bár hátsó részében. Rachel szorongva lépett az asztalához.

- Üljön le, kollegina!

- Köszönöm.

Beckett mosolygott, és vörösre festett körmeivel megkopogtatta az asztallapot.

- Szinte látom, ahogy az agya dolgozik. Azon töpreng, mit mondhat el, és miről hallgasson inkább. Nos, én elmondhatom, hogy élvezem a munkáját a bíróságon, Miss Stanislaski! Önnek van stílusa.

- Köszönöm - ismételte Rachel. Kihozták az italokat, és a lány kihasználta a rövid szünetet, hogy rendezze a gondolatait. - Kissé aggódom, bírónő, hogy félreértheti az eseményeket.

Beckett mosolyogva ivott egy kortyot, utána pedig elismerő pillantást küldött a pult mögött tüsténkedő Victor felé.

- És mit gondol, hogyan értelmezhetem az eseményeket? Nick nyilvánvalóan veszekedett a bátyjával.

- Verekedett - helyesbített Rachel, miközben kihalászta a cseresznyét a poharából. - A veszekedés hagyhat lelki sebeket maga után, de nem vérzik tőle az ember. Önnek nincs bátyja, ugye, bírónő?

- Nincs.

- Nekem viszont van.

Beckett felhúzta a szemöldökét, és ivott még egy kortyot.

- Hát jó, meggyőzött. És min kaptak össze az urak?

- Félreértés volt. - Rachel egyre kényelmetlenebbül érezte magát a bőrében. - Az tagadhatatlan, hogy mindketten kissé forrófejűek, és ilyen heves vérmérséklet mellett egy félreértés könnyen…

- Parázs vitához vezethet? - vette át a szót a bírónő.

- Így van - hajolt előre Rachel. - Nick hihetetlenül nagy fejlődésen ment keresztül. Már szinte feladta a reményt, mert egész életében senkije sem volt, aki szerette volna, akiben megbízhat. Victorral meg akarta próbálni. Minél több időt töltenek együtt, annál inkább érezni lehet, mennyire szükségük van egymásra.

- Ön, hogy úgy mondjam, személyes kapcsolatban áll Mr. Muldoonnal?

Rachel hátradőlt a széken, és rezzenéstelen tekintettel nézett a bírónőre.

- Azt hiszem, ebben az esetben a mi kapcsolatunknak nincs semmilyen jelentősége.

- Úgy gondolja? Rendben - emelte fel a kezét az asszony. - Folytassa, kérem!

- Nick hosszú hetek óta megállja a helyét. Remekül végzi a munkáját, amelyet Victor bízott rá. Érdekli, mi történik körülötte. És még zongorázik is.

- Ne mondja!

- Victor vett neki egy zongorát.

- Ez nem úgy hangzik, mintha ezért ölre kéne menni - mosolyodott el a bírónő, és felemelte a poharát. - Hát akkor térjünk a lényegre!

- Az én hibám volt… Rosszul ítéltem meg Nick irántam táplált érzelmeit. Nem hittem, hogy ilyen… mélyen érez irántam.

Az asszony csücsörített.

- Aha, kezdem már kapiskálni. Mondja el szép sorjában az egészet!

Rachel hozzáfogott, hogy felvázolja az utóbbi hetek eseményeit. A bírónő egy szót sem szólt, csak néha bólintott.

- És amikor Nick belépett az irodába, és ilyen szoros közelségben talált

Victorral - fejezte be Rachel az elbeszélést -, úgy érezte, becsapták. Nem lett volna szabad ebbe belemennem…

- Maga kiváló ügyvéd, Rachel. Ez azonban nem zárja ki, hogy joga legyen magánéletre is.

- De ha ez veszélyezteti a védencemhez fűződő viszonyt…

- Ne szakítson félbe, kérem! Úgy gondolom, hogy ebben az esetben rosszul mérte fel a helyzetet. És azt is gondolom, hogy senki sem választhatja ki azt a helyet, időpontot vagy a körülményeket, amelyek között szerelmes lesz.

- Én nem mondtam, hogy szerelmes vagyok.

Beckett bírónő mosolygott.

- Ezt nem szükséges mondania, anélkül is észrevettem. És maga is tudja. De könnyebb a dolgot elviselni, ha bebeszéli magának, hogy ennek semmi köze a szerelemhez. Nincs ellenvetése, Miss Stanislaski? Akkor jó, úgysem értem még a mondanivalóm végére. Ön ebben az esetben elvesztette a tárgyilagosságát. Egyébként nem vagyok benne biztos, hogy a tárgyilagos megközelítési mód mindig a megfelelő eredményre vezet. Minden a helyes mérlegelésen múlik. A jó és a rossz között számtalan árnyalat létezik. Minden áldott nap azért küzdünk, hogy az igazságot a lehető legjobban megközelítsük. Ezt maga is megtapasztalja majd, ha elfoglalja a bírói pulpitust.

Rachel zavartan nyúlt a poharáért. A bírónő fürkészőpillantása zavarba hozta.

- Nem tudtam, hogy ilyen könnyű átlátni rajtam.

- Ó, én nagyon könnyen tudok következtetni a jövőbeli terveire. Valaha én is végigjártam ezt az utat. - Miss Beckett barátságosan mosolyogva koccintott Rachellel. - Még egypár év, és remek bíró lesz magából.  Ezt szeretné elérni, ugye?

- Ezt.

- Jó. Akkor most elárulok magának valamit négyszemközt. Nem is olyan régen még nehezen kaphatta meg egy nő ezt a posztot. Én pedig feltettem magamnak a kérdést: család vagy hivatás? Sohasem bántam meg, hogy a hivatást választottam. De azóta változtak az idők. Ma már nem kell a nőknek egyik vagy másik mellett dönteniük. Aki okos, mindkettőt megkaphatja - tette még hozzá. - És magát nagyon okos nőnek tartom, Miss Stanislaski. Nem hiszem, hogy akadna bármi, ami feltartóztathatná. Addig pedig ügyeljen rá, hogy jól felkészítse a védencét a meghallgatásra!

Amikor az asszony felállt, Rachel is felpattant.

- Bírónő, a mai este…

- Én csak azért jöttem, hogy igyak egy italt. Ami pedig a döntésemet illeti, az csak attól függ majd, mit hallok az ülésteremben. Megértettük egymást?

- Igen, köszönöm.

- És mondja meg Mr. Muldoonnak, hogy remek Manhattant kever.

Rachel elgondolkozva nézte, amint a bírónő elhagyja a bárt.

- Rosszul áll Nick szénája? - lépett hozzá Victor.

A lány erőtlenül megrázta a fejét.

- Ízlett neki az italod. - Átölelte Victort, és gyengéden megcsókolta. - Most mennem kell. Jobb, ha nem vagyok itt, amikor Nick visszajön. De azonnal hívj fel, ha megérkezik, bármikor legyen is az!

- Nem kellene egyedül hazamenned - aggodalmaskodott Victor.

- Hívok egy taxit. Ne félj, tudok vigyázni magamra.

- Remélem is!

Rachel szívesen bevonta volna a dologba a bátyját, de félt, hogy még jobban felbőszíti Nicket, ha egy rendőr is szimatolni kezd utána.

Nem maradt más hátra, mint várni.

Nyugtalanul járkált fel s alá a szobában, és közben jeges teát szürcsölgetett. Hogyan történhetett meg ilyesmi? - tépelődött, és megdörzsölte fáradt szemét. Most már csak reménykedhet benne, hogy Nick visszamegy Victorhoz. Dühöngve, dacosan, de talán mégis tisztázni akarja majd a helyzetet. A lényeg, hogy visszajöjjön.

De hanem…

A kaputelefon csöngése szakította félbe a gondolatait. Már éjfél is elmúlt. Nem ijedt meg, abban reménykedett, Victor az, aki közölni szeretné, hogy Nick jól van.

- Tessék!

- Szeretnék felmenni - hallotta Nick nyers, követelőző hangját. Rachel megkönnyebbülten felsóhajtott.

- Jó, gyere!

Amikor a lány meghallotta, hogy a felvonó az emeletre ért, kinyitotta az ajtót, és Nick belépett. Rachel azonnal nekiesett.

- Úgy aggódtam miattad! Jaj, Nick, annyira sajnálom!

A fiú becsukta az ajtót. Tulajdonképpen nem is akart idejönni. Csak ment és ment, cél nélkül. Végül rájött, nincs más hely, ahová mehetne. Ez az egyetlen ajtó, melyet kinyitnak neki.

- Azt sajnálod, hogy rajtakaptalak Victorral?

- Sajnálom, hogy fájdalmat okoztam neked.

- Hazudsz! Egész idő alatt azt játszottatok, hogy miattam aggódtok, a szegény, álmodozó kis Nick miatt, aki beleszeretett a vonzó ügyvédnőbe. Fogadok, hogy az ágyban is rajtam szórakoztatok!

- Ne gyerekeskedj már, Nick! Hogy jut ilyesmi az eszedbe?

- Csak nem azt akarod nekem bemesélni, hogy nem feküdtél le vele?

- Erről most nem akarok beszélni…

Nick megragadta Rachel csuklóját, és dühtől szikrázó tekintettel nézett a lány szemébe.

- Miért csináltál bohócot belőlem?

- Nick! - kiáltott Rachel, és megpróbálta kiszabadítani a csuklóját. - Ez fáj!

A fiú ijedten engedte el a kezét, és elfordult.

- Nem lett volna szabad idejönnöm.

- Gyere, üljünk le és beszélgessünk! Nagyon örülök, hogy itt vagy.

- Feltételezem, hogy most visszaadod az ügyemet - mondta a fiú letörten, és a lány mellé telepedett a kanapéra.

- Nem, ez magánügy. Váratlanul alakultak így a dolgok Victorral, és nem is volt helyes, hogy ilyesmibe bonyolódtam. - Rachel úgy nézett a fiúra, mintha bocsánatot akarna kérni. - De sohasem nevettünk ki téged. Bármit gondolsz is rólam, ne engedd, hogy ez a Victorhoz való viszonyodat tönkretegye. A falba tudnám verni a fejem, amiért közétek álltam - suttogta Rachel, és könnyek peregtek végig az arcán.

- Hagyd ezt abba! - Nick teljesen összezavarodott. - Ne vedd annyira a szívedre, jó? - tette a kezét a lány vállára. - Szóval, ha tényleg szereted… - Kicsit közelebb húzta magához Rachelt. - És Victor? Ő is úgy érez, ahogy te?

- Nem tudom. Még sohasem beszéltünk erről.

- Már magam sem tudom, hogy én mit érzek. Talán csak azért jöttem ide, hogy ma éjszaka bebizonyítsam, én vagyok a jobb férfi. Elég nagy hülyeség volt.

- Ti mind a ketten nagyszerű férfiak vagytok, és mindketten közel álltok hozzám. De nem egyformán érzek irántatok, ezt meg kell értened!

- Már értem. És remélem, Victor is.

- Igen, biztosan - simogatta meg Rachel a fiú arcát. - Most pedig ígérd meg, hogy visszamégy!

- Nekem nincs hová visszamennem.

- Jaj, ígérd meg, hogy odamész Victorhoz, és tisztázzátok a dolgokat!

- Ezt nem ígérhetem.

Rachel megfogta a fiú kezét.

- Akkor menjünk együtt. Rendben?

Már egy óra is elmúlt, amikor a bárhoz értek. Rachel érezte, ahogy egyre nő a feszültség Nickben. Az ajtó előtt megállva kezét a fiú vállára tette.

- Most nektek kell tisztázni a dolgot, én nem fogok beleszólni. Bemegyek veled, de a többi rajtad múlik.

Nick azon töprengett, vajon Rachelnek van-e fogalma arról, mennyire nehezére esik ezt megtenni.

- Hát akkor rajta!

- És ha itt valaki az öklét használhatja, az én vagyok - fűzte még hozzá gyorsan a lány, és kinyitotta az ajtót.

Odabent már csak kevés vendég volt. Pár ittas alak ült még a bárpultnál, ahol Victor egyedül szolgált ki. Lola éppen az asztalokat törölte.

Amikor Victor meglátta őket, hatalmas, megkönnyebbült sóhaj szakadt ki belőle.

- Hé, csapos! - kiáltott oda Rachel a férfinak, és felkapaszkodott a bárszékre. - Van még kávé?

- Hát persze.

- Akkor kérek kettőt - közölte, jelentőségteljes pillantást vetve Nickre.

A fiú némán melléje telepedett.

- Van egy régi ukrán szokás, amikor a családtagok találkoznak. Elmondjam?

- Mondd! - Victor az öccsére pillantott. - Szerinted?

- Szerintem jöhet! - dörmögte Nick.

- Hé, elfogyott a whisky, vagy mi? - hangoskodott egy szemmel láthatóan teljesen elázott férfi nem messze tőlük.

- El. - Victor fogta a kávéskannát, és odament hozzá. - De meghívhatlak egy kávéra.

A férfi rámeresztette véraláfutásos szemét.

- Hát te meg mi vagy? Szociális munkás, vagy mi?

- Eltaláltad.

- De én inni akarok!

- Nincs több.

- Mi ez itten tulajdonképpen, kocsma vagy templom? - ragadta meg a férfi Victor pulóverét.

Victor teljés lelki nyugalommal szemrevételezte a férfi szőrös kezét.

- Ismertem egyszer egy alakot New Orleansban - kezdte higgadtan. - Szerette a piát, ahogy te is. Kocsmáról kocsmára járt, és eszméletlenre itta magát. A végén olyan részeg volt, hogy bement a templomba, és azt hitte, kocsmában van. Öklével az oltárra csapott, és rendelt egy duplát, aztán holtan esett össze. Úgy kinyiffant, mint akit agyonütöttek. - Victor kiszabadította pulóverét a férfi kezéből. - Ha tovább vedelsz, veled is megtörténhet, hogy holtan találnak rád a templomban.

A férfi szitkozódott, és felemelte a kávéscsészét.

- A fenébe is, azt azért még meg tudom állapítani, hol vagyok!

- Hála az égnek. Nem szívesen bíbelődünk hullákkal.

Nick felnevetett, és Rachelre hunyorított.

- Ez igaz, vagy most találta ki? - súgta oda a lány.

- Valószínűleg mind a kettő. Victor ért a részegek nyelvén… - Nick elhallgatott, amikor a konyhából valami zaj hallatszott.

A következő pillanatban kivágódott az ajtó, és Rio támolygott be. Az arca véres volt. Egy harisnyamaszkot viselő alak követte, aki hosszú csövű pisztolyt fogott Rio nyakához.

- Jó kis murit csapunk! - üvöltötte, és a pisztoly csövével előrelökte a szakácsot.

Aztán két másik fickó rontott be röhögve. Az ő fejükön is álarc volt.

- Senki ne moccanjon! - kiáltott az egyik, és azzal adott nyomatékot a szavainak, hogy megkondította a hajóharangot. A csengés betöltötte a termet.

- Csukjátok be az elülső bejáratot! - A Riót terelő bandita vadul csapkodott a karjával. - És csak az én parancsomra lőjetek! Gyerünk emberek, ürítsék ki a zsebeket ide a pultra! De fürgén ám! - mondta, és odaintette a harmadik álarcost is. - Minden cuccot ide!

Nick nem mozdult. Ismerte ezeket a hangokat. Az álarc ellenére azonnal felismerte mindhármójukat. T.J. vihogását és kacsázó járását. Cash kifakult zubbonyát. Reece csuklóján a sebhelyet.

Az ő barátai voltak. Az ő családja.

- Mi az ördögöt csinálsz te ott? - kérdezte, amikor T.J. hozzákezdett, hogy berakja a zsákmányt a vitorlavászon zsákba.

- Szedd el tőlük a szajrét! - parancsolta neki Reece.

- Neked elment az eszed!

- Na gyorsan! - A fickó Rachel felé fordította a pisztoly csövét. - És pofa be!

De Nicket nem tudta ezzel leszerelni.

- Hagyd abba! Túl messzire mentél!

- Le a padlóra - kiáltotta Reece. - Arccal a föld felé, kezet a tarkóra! Te nem - fordult Victorhoz. - Te kiüríted a kasszát. És te… - megragadta Rachel karját. - Te remek életbiztosítás leszel!

- Engedd el…

- Nick! - szólt az öccsére Victor. Kiürítette a kasszát, és Reece-re nézett. - Semmi szükséged a lányra.

- De tetszik nekem. - Rachel nyelt egyet, amikor a szorítás erősödött a csuklóján. - Friss pipihusi - cuppogott Reece. - Lehet, hogy magunkkal kéne vinnünk, csinibaba. Jól elszórakozhatnánk egymással.

Amint Nick egy lépést tett előre, Reece Rachel nyakára fektette a kezét.

- Próbáld csak meg, te tányérnyaló! Na, gyere, nyírj ki!

- Maradj nyugton, hé! - idegeskedett Cash. - Hiszen csak a pénzt akartuk.

- Azt veszek el, amit akarok. - Reece figyelte, amint T.J. a kassza tartalmát egy zsákba söpri. - Hol van a többi?

- Rossz napunk volt - jegyezte meg Victor szárazon.

- Ne próbálj meg átverni, öregem! Ott áll egy csodaszép páncélszekrény az irodádban, azt most szépein kinyitod nekünk!

- Rendben - jött ki Victor a bárpult mögül. Nagy önuralomra volt szüksége, hogy megőrizze a hidegvérét. - Kinyitom, ha elengeded a lányt.

- Nálam van a pisztoly - emlékeztette Reece. - Úgyhogy én dirigálok!

- Nálad van a pisztoly - helyeselt Victor -, viszont nálam van a kulcs. Ha meg akarod kapni, ami a páncélszekrényben van, akkor most elengeded a lányt.

- Engedd el! - szólt közbe Cash, akinek a tenyere már izzadni kezdett. - Nincs szükségünk a kicsikére. Hagyd békén!

Reece érezte, amint lassan kicsúszik a kezéből az irányítás. Magán érezte Victor jeges pillantását. Na nem, fognak ezek még remegni! Mindenki sírni és nyüszíteni fog. Ő a Kobrák főnöke. Ő parancsol, és senki se szólhat bele!

- Nyisd ki - sziszegte -, különben kinyírlak!

- Akkor sohasem kapod meg a pénzt - érvelt Victor. - Itt én vagyok a főnök, és nem akarom, hogy bárkinek baja essék. Most elengeded a lányt. Aztán megkapod, amit akarsz.

- Verjük szét a boltot! - kiáltott fel T. J., és pisztolyával lesöpörte a pult feletti polcról a poharakat Egyre jobban élvezte, ahogy az üveg csilingelve összetörik. Felkapott egy vodkásüveget és meghúzta, aztán diadalüvöltés közepette a földre hajított a.

Reece teljesen bepörgött az éktelen üvegcsörömpöléstől és a földön fekvő túszok kiáltozásától.

- Úgy van, verjük csak szét az egész boltot! - Megcélozta a televíziót, és lőtt. - így teszek a páncélszekrénnyel is! Hát persze hogy nincs szükségem nőre! - lökte félre Rachelt. A lány térdre esett. - Terád meg aztán végképp nincs!

Most Victort vette célba. Ölni akart, és ez új volt neki. Micsoda izgató érzés!

- Így adok én parancsokat!

Nick villámgyorsan ott termett, és félrelökte Victort, éppen abban a pillanatban, amikor a lövés eldördült.

Mindenki kiáltozni kezdett. Rachel felpattant, és odaszaladt Nickhez meg Victorhoz, akik a földön feküdtek. Vért látott, a keze is véres lett.

Körülöttük kiáltások, zaj, távolodó lépések robaja.

- Jaj ne, kérlek, ne! - Rachel a tenyerét Nick mellkasára szorította.

Victor feltápászkodott, és megrázta a fejét, mintha azt remélné, ettől magához tér.

- De hiszen te, Rachel… - Aztán meglátta az öccsét, amint mozdulatlanul fekszik a földön. Nick arca falfehér volt, és a vér lassan átütött az ingén. - Ne, Nick, ne!

- Figyelj rám, Victor! Szorítsd a kezed a sebre, jó? Semmiképp ne engedd el! Hozok egy kendőt. - A lány felállt, és a pult mögé sietett. - Lola, hívj gyorsan mentőt! - Majd Nickhez futott az összehajtogatott kendővel, és a sebre helyezte. - Nick fiatal és erős! - Könnyekkel a szemében számlálta a fiú pulzusát. - Nem hagyjuk, hogy meghaljon!

- Victor! - hajolt le hozzájuk Rio. - Sajnálom, hogy nem tudtam feltartóztatni őket.

- Te nem vagy hibás. Hozz egy takarót és még egypár kendőt!

- Tessék, itt van! - nyújtotta oda Lola Rachelnek a kendőket, és megsimogatta Victor haját. - Nagyon bátran viselkedett a fiú.

- Egyszerűen az utamba állt - nyelt egyet. Victor. - Ennek az átkozott kölyöknek mindig az utamba kell állnia! Szentséges ég, nem akarom elveszíteni!

- Nem is fogod! - Rachel meghallotta a tá volból a sziréna sivítását, és megkönnyebbülten megremegett. - Nem fogjuk elveszteni - ismételte határozott hangon.

10. FEJEZET

Végtelen órák a várószobában. Járkálás, dohányzás, kávézás. Tehetetlenség.

Victort mindig elfogta ez az érzés, ha kórházban kellett lennie. Mint amikor végignézte, ahogy az apja meghal… De Nick nem fog meghalni. Ebbe a gondolatba kapaszkodott. Nick fiatal, a szervezete erős, ki fogja bírni. Nick nem halhat meg… De olyan sok vért veszített!

- Victor! - Összerezzent, amikor Rachel a háta mögé lépett, és megdörzsölte a vállát. - Gyere, sétáljunk egyet! A friss levegő jót tenne.

A férfi megrázta a fejét, Rachel pedig nem erőszakoskodott. Lehetetlen volt Victort rábeszélni, hogy pihenjen egy kicsit. A lány szeme már égett a fáradtságtól. Tudta azonban, hogy amint lehunyja, azt a szörnyű pillanatot látja maga előtt. Ahogy a pisztolycső Victorra irányul. Ahogy Nick ugrik. Ahogy eldördül a lövés. És a vér!

- Hozok valami ennivalót - állt fel Rio. - Ennetek kell valamit - dörmögte, aztán összeszorított ajakkal kisietett a folyosóra.

- Szemrehányást tesz magának Nick miatt - jegyezte meg Victor. - Nem tudja megbocsátani magának, hogy képtelen volt feltartóztatni a támadóinkat.

- Meg fogjuk találni őket!

- Éreztem, hogy az a fickó bántani akar téged. Valakinek fájdalmat akart okozni. És a hatalmában voltál. Az meg sem fordult a fejemben, hogy Nicket is eltalálhatja…

- Nem a te hibád volt. Te mindent megtettél, hogy megvédj bennünket. Nickkel is csak azért történt, ami történt, mert téged akart megoltalmazni - karolta át Rachel a férfit.

- Feltétlenül beszélnem kell vele!

- Ne aggódj, nemsokára lesz rá alkalmad.

- Bocsánat! - állt meg Alex habozva az ajtóban. - Jól vagy, Rachel?

- Én igen, de Nick…

- Tudom. Amikor beérkezett hozzánk a hívás, azonnal kézbe vettem az ügyet. - Victorra nézett. - Nincs ellene kifogásod?

- Nem, dehogy. Köszönöm.

- Nem ülünk le inkább? - Alex megvárta, amíg Victor leül egy fotelba, és rágyújt. - Tudtok valami újat Nick állapotáról?

- Éppen most műtik. Többet nem mondtak.

- Le tudnátok írni nekem azt a három alakot?

- Fekete harisnyaálarcot viseltek - kezdte Victor. - Egyikükön katonai zubbony volt.

Rachel megfogta Victor kezét.

- Az a fickó, aki rálőtt Nickre, nem volt túl magas. És a bal csuklóján feltűnő sebhelyet vettem észre.

- Mennyi idős lehetett?

- Azt nehéz megítélni. Fiatal volt, talán húsz körül. Ugye, Victor?

- Igen. Mennyi az esély rá, Alex, hogy elkapjátok Őket?

- Talán hagytak ujjlenyomatot, ami megvan a nyilvántartásban.

- Mr. Muldoon? - Egy zöld köpenyes, középkorú hölgy lépett a helyiségbe - Markovitz doktornő vagyok. Én műtöttem az öccsét.

- És hogy van?

- A helyzet válságos. Ám a testvérének szerencsére nagyon erős a szervezete. Ráadásul óriási szerencséje volt. A golyó éppen a szíve mellett haladt el. Körülbelül hetvenöt százalékra becsülöm az életben maradás esélyét. A fiú kitűnő fizikai állapotban van, ezért lehet egyáltalán remény rá, hogy megússza.

- Ez azt jelenti, hogy meggyógyul?

- Mi mindent megtettünk ezért, Mr. Muldoon. Őszintén remélem, hogy nem dolgoztunk hiába, és az öccse felépül. De ezt csak holnap tudom biztosan megmondani. Most az intenzív osztályra visszük.

- Láthatom?

- Majd reggel. Most jobban tenné, ha hazamenne és pihenne.

- Csak nyugodtan öcskös, csak nyugodtan! - ugrott fel Victor a székről, és Nick vállára tette a kezét. - Minden rendben.

Nick próbált rájönni, hol van. De mintha mindent köd borított volna. Vagy talán álmodik?

- Mi van? - A torka kiszáradt és fájt. - Beteg vagyok?

- Hát, voltál már jobban is.

Victor felvette a poharat, és testvére szájához tartotta a szívószálat. Nick ivott egy korty vizet, aztán még egyet, de többre már nem futotta az erejéből. Észrevette Victor szeme körül a karikákat.

- Pocsékul nézel ki.

Victor mosolyogva simította végig borostás arcát.

- Te is voltál már jobb bőrben. Most idehívom a nővért.

- Nővért? - Nick értetlenül csóválta a fejét. - Kórházban vagyok?

- Eltaláltad, nem is szállodában. Fáj valamid?

Nick egy percig gondolkodott, aztán megint megrázta a fejét.

- Tulajdonképpen nem. Valahogyan olyan… könnyűnek érzem magam.

- El tudom képzelni.

- Balesetem volt? Én… - Hirtelen emlékezni kezdett. - A bárban történt. Rachel? Jól van?

- Igen. Ő is itt volt, és nemsokára újra eljön.

- És te? Eltalált az a szemét?

- Nem, téged talált el. Nagyon bátran viselkedtél. Köszönöm.

Nick kíváncsian nézett körül a szobában.

- Tyű, a mindenségit, micsoda szerkentyűk! Régóta vagyok itt?

- Tizenkét órával ezelőtt foltoztak össze. Átkozottul kemény fickó vagy, tudod? Ha nem a melledet, hanem a fejedet találja el, akkor valószínűleg fütyörészve sétálsz ki a bárból. - Victor megsimogatta öccse homlokát. - Sokkal tartozom neked. Megmentetted az életemet.

Nick lehunyta a szemét.

- Ez olyan, mint amikor valaki a viharos tengerbe ugrik. Te sem töprengtél rajta, hogy megtedd-e. Tudod, mire gondolok, ugye?

- Tudom.

- Szeretnék egy rendőrrel beszélni.

- Először pihend ki magad.

- De mindenképpen beszélnem kell! - erősködött Nick izgatottan. - Ismerem azt a három fickót.

Azzal újra elaludt. Victor szeretettel nézte.

- De már mondtam, hogy az öccse állapota kielégítő - ismételte Markovitz doktornő. - Menjen haza, Mr. Muldoon!

- Nem megyek! - Victor a folyosó falához támaszkodott, közvetlenül Nick szobájának ajtaja mellett. Öccsét átvitték az intenzív osztályról egy közönséges kórterembe.

Ekkor az orvosnő Rachelhez fordult.

- Mrs. Muldoon, meg tudná győzni a férjét?

- Nem vagyok Mrs. Muldoon, és attól tartok, hogy nem tudom meggyőzni. Mindenképpen meg akarja még egyszer nézni az öccsét, ha a bátyám kijön tőle.

- A rendőr a maga bátyja? - Markovitz doktornő megcsóválta a fejét, és felsóhajtott. - Na jó, adok magának öt percet, Mr. Muldoon, de utána mennie kell. Különben magára uszítom a biztonsági szolgálatot.

- Igenis, asszonyom.

- Ugyanez vonatkozik arra az óriásra is, aki állandóan a folyosón settenkedik.

- Haza fogom vinni mindkettőjüket - ígérte Rachel. Majd a bátyjához fordult, aki éppen kilépett Nick szobájából. - Mi újság, Alexi?

- Készen vagyunk - bólintott a férfi elégedetten. - Most aztán lesz mit csinálnom.

- Azonosította őket? - érdeklődött Victor.

- Egészen pontosan. És tanúskodni is fog.

- Azt akarom…

- Szó sem lehet róla! - szakította félbe Alex gyorsan, amikor meglátta Victor ökölbe szorított kezét. - A fiú minden segítséget megadott ahhoz, hogy elkaphassuk a gazembereket. Tartsd féken a barátodat, Rachel!

- Megpróbálom - suttogta a lány, amikor Alex elsietett. - Légy Nickkel nagyon kedves! - figyelmeztette aztán Victort, aki már alig várta, hogy újra láthassa az öccsét.

A férfi biccentett, és belépett a kórterembe. Megállt az ágy végénél.

- Hogy vagy?

- Jól. - Nick még egy kicsit kimerült volt a kihallgatástól, de mindenképp könnyíteni akart a lelkén. - Beszélni akarok veled. Meg kell valamit magyaráznom.

- Ez még ráér.

- Nem. Az egész az én hibám volt! A Kobrák voltak, Victor. Tőlem tudták, hogyan juthatnak be feltűnés nélkül a bárba. De én nem tudtam… Esküszöm, hogy nem tudtam, mire készülnek. - Nick lehunyta a szemét. - Annyira ostoba voltam! Hagytam, hogy átverjen. - Elmesélte, miről beszélgettek annak idején Cashsel a játékteremben. - Szépen kifaggatott mindenről, én meg nem fogtam föl, mire megy ki a játék. Fogalmam sincs, hogy lehettem ennyire hülye!

- Megbíztál benne. - Victor megkerülte az ágyat, és megfogta Nick kezét. - Azt hitted, hogy a barátod. Ez nem ostobaság. Olyan embert ajándékoztál meg a bizalmaddal, aki nem érdemelte meg. Te más vagy, mint ezek a fickók. Inkább abban hibáztál, hogy olyan akartál lenni, mint ők. De ez már a múlté.

- Azt akarom, hogy bűnhődjenek érte.

- Mindenki ezt akarja. Ez most mindannyiunk érdeke.

- Igen - sóhajtott fel Nick megkönnyebbülten. - Rendben van.

- Most pedig mennem kell, különben kidobnak. Holnap megint jövök.

- De ne felejts el egy kis sült krumplit hozni!

- Nem felejtem el.

- Minden rendben? - kérdezte Rachel, amikor a férfi becsukta maga mögött az ajtót.

- Igen. - Victor szorosan átölelte a lányt. Örült, hogy Rachel itt van mellette. - Gyere most haza, kérlek! - suttogta a fülébe. - Maradj nálam ma éjjel!

- Akkor menjünk! - csókolta meg a lány Victor arcát: - Útközben vegyünk nekem egy fogkefét.

Victor kimerülten álomba zuhant. Rachel mellette feküdt, és elégedetten szemlélte a férfi arcát. Csodálatos érzés volt itt lenni mellette, nézni, ahogy alszik, érezni a teste melegét, hallgatni a lélegzését. A lány nem tudott elaludni.

Nagyon fáradt volt, de nem jött a szemére álom. Olyan ponthoz érkezett, amikor - úgy érezte - fontos döntést kell hoznia. És még nem tudta, mit tegyen.

A szerelem, ha ránk tör, minden elképzelésünket felborítja. Akkor az ember már nem lehet mindig következetes, nem képes egyenes vonalban haladni és fontossági sorrendet felállítani. Hamarosan befejeződik a megbízatás, amely összehozta őt és Victort. Most a bíróság következik, ahol így vagy úgy eldől a dolog. A fő feladat, hogy erre felkészüljenek.

Victor nyugtalanul hánykolódni kezdett, hangosan felsóhajtott, aztán felébredt.

- Csss! - simogatta meg Rachel lágyan az arcát. - Jól van. Minden rendben.

- A hurrikán…

Rachel a férfi szívére szorította a kezét, mintha így akarná vad dobogását megfékezni.

- Aludjál csak, Muldoon!

- Milyen jó, hogy itt vagy Csodálatos!

- Nekem is csodálatos. - Ám a lány figyelmeztetően felvonta a szemöldökét, amikor Victor keze a combjára tévedt. - Ne kezdj olyasmibe, amit nem tudsz befejezni! Ne hívd ki magad ellen a sorsot!

- Megint a hajóról álmodtam - mormolta a férfi, és egész lassan lehúzta a lányról a pizsamát. - Volt úgy, hogy öt hónapig nem láttunk nőt. - Odahajolt Rachel fölé, és megcsókolta. - Érinteni meg végképp nem érintettünk.

A lány elégedetten felsóhajtott.

- Mesélj még! - A férfi ajka gyengéden és izgatón tapadt az övére.

- Már olyan sokszor elképzeltem, hogy mellettem fekszel, amikor felébredek. És most itt vagy.

- Ilyen egyszerű ez, nem?

- De. - Victor fölemelte a fejét, és a lányra mosolygott. - Ilyen egyszerű.

Rachel végigsimította kezével a férfi vállát.

- Most már csak a parancsot kell kiadni.

- És mi a parancs?

- Mindenki a fedélzetre! - kacagott fel a lány, és Victorra vetette magát.

- Mi sem könnyebb, mint ilyen körülmények között halasztást kérni magyarázta Rachel, miközben Nickkel felsiettek a bíróság lépcsőjén.

- Szeretnék már túl lenni rajta - mondta a fiú, és Victorra nézett.

- Elhiszem.

- De még csak két napja jöttél ki a kórházból! - fakadt ki Rachel.

- Markovitz doktornő elengedte - emlékeztette őt Victor.

- Engem nem érdekel, mit mond a doktornő. Nicknek még pihenésre van szüksége.

- De Rachel! - rázta le magáról Nick a lány kezét. - Ne anyáskodj velem!

- Na jó. - Rachel a védencére nézett. Nick egy kicsit sápadt és megviselt volt, de jókedvű. - Szóval egészen biztos vagy benne, hogy mindent megjegyeztél, amit a szádba rágtam?

- Hiszen már százszor is végigmentünk rajta! - Nick mély lélegzetet vett, és Victorhoz fordult. - Beszélhetnék Rachellel négyszemközt?

- Hát persze. - Elmenőben a férfi még visszaszólt: - De aztán el a kezekkel!

- Jó, jó. - Nick átható pillantást vetett a lányra. - Először is szeretném elmondani, milyen… jó volt, hogy az egész családod meglátogatott a kórházban…

- Azért tették, mert szeretnek.

- Igen, de… szóval tényleg jólesett. Freddie-től még egy lapot is kaptam. És a rendőr… ő is klassz srác.

- Alex kicsit bogaras.

- És te is sokat tettél értem. Szeretném megköszönni. És még valami… Ha Victornak kitennéd a szűrét, engem mindig megtalálsz.

- Nem fogom elfelejteni. - Rachel még egyszer megigazította Nick kabátját. - Most mehetünk.

Semmi ok az idegességre, nyugtatta magát a lány, amikor Nickkel leültek a helyükre. A beszédére jól felkészült, a bírónő tele jóindulattal. Victor is itt van.

Mégis nagyon izgult.

Ő is felállt a többiekkel együtt, amikor Miss Beckett bevonult a terembe.

- Nos, Mr. LeBeck - kezdte a bírónő, és Nickre mosolygott. - Ahogy hallottam, időközben támadt egy kis gondja. Jobban van már?

- Tisztelt bíróság! - Beckett szokatlan viselkedésén megütközve Rachel felállt.

- Üljön le! - intett neki a bírónő. - Az egészségi állapota iránt érdeklődtem, Mr. LeBeck.

- Köszönöm, egészen jól vagyok.

- Nagyszerű! Arról is tájékoztattak, hogy azonosította a három férfit, aki betört Mr. Muldoon bárjába. A Kobrákhoz tartoznak, ennek a szervezetnek volt a tagja maga is korábban.

Rachel megint felállt.

- Tisztelt bíróság, ahogy a jelentésemben…

- Olvastam. Köszönöm a védelemnek. Kitűnő jelentés. De én személyesen Mr. LeBecktől szeretném hallani a választ. Megkérdezem tehát: miért adta fel ezeket az embereket, amikor  nemrégen még fedezte őket?

- Állj fel! - súgta oda Rachel.

Nick zavartan felemelkedett.

- Tessék, bírónő!

- Ismételjem meg a kérdést?

- Nem, megértettem.

- Kitűnő. Akkor válaszoljon!

- Rátámadtak a bátyámra.

- Ó! - mosolyodott el az asszony. - És ettől megváltoztatta a véleményét.

Nick egy csapásra mindent elfelejtett, amit Rachellel begyakorolt, és beszélni kezdett:

- Szóval betörtek a bárba, és megsebesítették Riót a fején. Aztán bántották Rachelt, és összevissza hadonásztak a pisztolyukkal. És Reece le akarta lőni a bátyámat. Ez már túl sok volt, ezt nem engedhettem meg!

- Nekem úgy tűnik, Mr. LeBeck, hogy maga tisztán gondolkodó, értelmes és felelősséggel cselekvő fiatalember. Biztosan követ még el hibákat az élete folyamán, de kétlem, hogy még egyszer alkalmat adna arra, hogy itt a bíróságon lássuk viszont egymást. És most átadom a szót a vád képviselőjének.

- Tisztelt bíróság, az ügyészség eltekint a vádemeléstől Mr. LeBeck ellen.

- Egyetértek! - ugrott fel Rachel örömében.

- Vége? - kérdezte Nick.

- Nem egészen. - A bírónő csendet kért, aztán kalapácsával az asztalra ütött. - A tárgyalást berekesztem.

Rachel nevetve ugrott Nick karjába.

- Sikerült! Valóban sikerült!

- Nem megyek börtönbe! - Nick még egyszer magához szorította Rachelt, aztán Victorhoz fordult. - Hazamegyek!

- Nagyszerű! - nyújtotta ki a karját az öccse felé Victor, és átölelte.

- Ha az urak megbocsátanak, nekem még más védenceim is vannak - csókolta meg gyorsan mindkettőjüket a lány.

- Ezt meg kell ünnepelnünk! - fogta meg Rachel kezét Victor. Nem tudta, mit is mondjon. Még olyan sok mindent meg kell beszélnie Rachellel. - Hétkor a bárban.

- Ott leszek. - Azzal a lány indult is a kijárat felé.

- Rachel! - kiáltott utána Nick. - Te vagy a legjobb!

- Még nem. De én leszek!

Rachel egy kicsit elkésett, de ezen már nem lehetett segíteni. Hogy is felejthette el, hogy hatkor még megbeszélése van egy büntetőperben?

Mikor a bárba lépett, döbbenten torpant meg az ajtóban. A helyiség úgy fel volt díszítve, mintha valami ünnepre készülődnének. Mindenütt szerpentinek, léggömbök, lampionok. Néhányan borzadályos bohóckalapot viseltek. A bár hátsó falára óriási zászlót feszítettek ki.

Rio odalépett hozzá, a bárpulthoz kísérte, és felültette egy magas székre. Valaki egy pohár pezsgőt nyomott a kezébe.

Victor gyengéden meghúzta a haját, mire Rachel hátrafordult, és megcsókolta a férfit.

- Megpróbáltam kicsit visszafogni a többieket, amíg megjössz, de kevés sikerrel.

- Mama! - kiáltott fel Rachel meglepetten.

- Képzeld el, megkóstoltuk Rio remek sült oldalasát! - áradozott az asszony. - Most pedig apád feltétlenül szeretne veled táncolni.

- Később szeretnék veled táncolni - helyesbített Mr. Stanislaski, és a feleségét vezette a parkettre.

- Te a szüleimet is meghívtad! És… - Rachel ámulatból bámulatba esett. - De hiszen Alex is itt van!

Victor koccintott a lánnyal.

- Nick állította össze a listát. Nézd csak, ott ül!

Rachel odanézett, és az egyik asztalnál megpillantotta a fiatalembert.

- Az ott nem Lola lánya?

- Úgy látszik, teljesen levette őt a lábáról Nick hőstette.

-  Ez az egyik a tíz módszer közül, amellyel hatással lehet lenni a nőkre.

- Ezt megjegyzem, édesem. Szabad egy táncra? - tudakolta Victor Racheltől.

- Fogadok, hogy nem tudsz polkázni.

- Már el is veszítetted a fogadást! - dörmögte a férfi, és megragadta a lány kezét.

Telt az idő. Rachel kifáradásig táncolt, aztán az asztaloknál ülve ukrán dalokat énekeltek.

- Remek ünnepség  volt - jegyezte meg Mr. Stanislaski, miközben felesége felsegítette rá a kabátot. Kicsit becsípett az öreg, állapította meg magában Rachel, és elmosolyodott.

-  Igen, apa.

Apja hamiskásan Rachelre kacsintott, és azt súgta a fülébe: - Most hazamegyek, és anyádat fiatal lánnyá varázslom!

Mrs. Stanislaski megcsókolta a lányát.

- Nagyon büszke vagyok rád, gyermekem.

- Köszönöm, mama.

- Jól vésd az eszedbe! Ha megtalálod az igazit, semmit sem veszítesz, ha megtartod, de mindent elveszítesz, ha őt elengeded. Világos?

- Igen, mama - nézett Rachel Victorra. - Legalábbis azt hiszem.

- Akkor jó.

Rachel az ajtóig kísérte a szüleit.

- Nagyszerű emberek! - szólalt meg Nick a háta mögött.

- Igen, azok.

- A bátyád meg egészen jó srác ahhoz képest, hogy rendőr.

- Büszke is vagyok rá. Úgy látom, vége az ünneplésnek…

- Majd holnap rakunk rendet - jelentette ki Victor, és hazaküldte az alkalmazottait.

- Te vagy a főnök! - Rio Rachelre kacsintott, felvette a kabátját, és már ott sem volt.

- Kérsz még egy pohár pezsgőt? - tartotta oda Victor a félig tele üveget.

- Meg tudnék inni még egyet. - Rachel leült a bárpulthoz, és kihívó pillantást vetett a férfira. - Meghívsz egy italra, tengerész?

- Örömmel. - Victor megtöltötte a poharakat, és koccintottak. - Szeretnék neked mindent megköszönni.

- Csak a munkámat végeztem.

- Az ördögbe is, Rachel, az érzéseimről akarok beszélni!

Erre már Nick is kiperdült a konyhából.

- Akkor szükséged lesz minden segítségre, bátyus!

- Menj aludni, öcsi!

- Jó, jó, máris eltűnök, csak még csinálok nektek egy kis hangulatvilágítást. - Azzal lekapcsolta a lámpákat.

- Egy kicsit sok volt ez mára - törte meg Victor a csendet, amikor végre magukra maradtak.

- Eléggé.

- Gondolkodtál rajta, hogyan tovább?

- Nem beszélhetnénk erről inkább máskor? - hunyta le Rachel a szemét.

- Nem. Az a helyzet, hogy szeretnélek… szeretnélek feleségül venni.

- Tessék? - A lány döbbenten meredt Victorra.

- Sokáig gondolkodtam ezen. Tudom, hogy te tulajdonképpen nem akartál tartós kapcsolatot. Vannak fontosabb dolgok is az életedben, igaz? - A férfi megragadta Rachel kezét. - Csak annyit szeretnék, hogy még egy fontos dolgot felvegyél a listádra: engem. Nem akartam beléd szeretni, de megtörtént. Talán kezdhetnénk ezzel valamit.

- Én is így vagyok ezzel…

- Talán úgy érzed, szükséged van a szabadságra… - Victor csak ekkor kapott észbe. - Mit mondtál?

- Én is így vagyok ezzel.

- Mit jelent az, hogy így?

- Nekem sem volt szándékomban beléd szeretni. De megtörtént. Úgyhogy kezdjünk vele valamit.

- Ez igaz, Rachel?

- Igaz. - A lány Victor nyaka köré fonta a karját. - Szeretlek, Muldoon!

- Én is téged. Tulajdonképpen több időt akartam hagyni neked. De nem tudok tovább várni. Még apáddal is beszéltem ma este.

- Micsoda?

- Elég sok vodkát ivott, és elárulta, hogy rengeteg unokát szeretne. Szívesen teszek ebben a kedvére.

- Nem tréfálsz?

- Nem tréfálok.  Szeretném, ha családunk lenne. Meg akarok veled osztani mindent. Így döntöttem. - Victor két tenyerébe vette a lány arcát. - Te vagy minden, amire valaha vágytam!

- Én pedig mindig is téged akartalak - felelte Rachel mosolyogva, és megcsókolta a férfit.

- Az ég sugallata volt, hogy magát rendelték ki Nick mellé, ügyvédnő. Mostantól pedig mellettem a helye!