NORA ROBERTS

PÉLDÁUL KATE

Például Kate

Kate Kimball táncosnő azzal a céllal vonul vissza, hogy szülővárosában balettiskolát indít. Az egyedülálló apát, Brodyt bízza meg a lerobbant iskolaépület felújításával. Bár vonzódnak egymáshoz, Brody visszariad a szépséges megrendelőtől. Nem tartja véglegesnek a nagyvárosi nő visszavonulását,          s óvná viszonyuktól azt a bensőséges szeretetkapcsolatot is, amit felesége halála után a kisfiával sikerült kialakítania. Kata azonban nem adja föl egykönnyen, és addig-addig üldözi Brodyt, amíg a férfi be nem hódol. A bensőséges légkört teremtő lány sikeresen győzködi a férfit arról, hogy szerelmes szándékaira családot is lehet építeni. A tétova apa akkor adja föl teljesen a tartózkodását, amikor megtudja, hogy kisfia, aki Kate-et már szintén a szívébe fogadta, apját megelőzve megkérte a lány kezét…

A családomnak

1.

Tökéletes lesz, ehhez kétség sem férhet. Ő maga gondoskodik majd arról, hogy minden egyes lépés, minden kis részlet olyan legyen, mint amilyennek elképzelte, egészen addig, amíg álma valóra nem válik.

Minden, ami a tökéletestől akár csak hajszálnyival eltér, az nem más, mint időpazarlás.

Márpedig Kate Kimball ki nem állhatta, ha akár egy perc is kárba vész.

Huszonöt évesen tapasztaltabb volt, mint sok, bölcsnek vélt öregember. Míg a vele egyívású lányok többsége fejét barátnőivel összedugva pusmogott és vihorászott különféle fiúkról és az éppen esedékes divat halaszthatatlanul fontos kérdéseiről, addig Kate Párizsba és Bonnba utazgatott, csinos, méregdrága kosztümöket hordott, és rendkívüli dolgokat művelt.

Királynőknek táncolt és hercegekkel vacsorázott.

Kortyolgatott már pezsgőt a Fehér Házban, és elragadtatásában könnyekre fakadt a moszkvai Bolsoj Balett előadásán.

Soha nem múló hálát érzett szülei, a kiterjedt, kedves család iránt, akik megadták a lehetőséget arra, hogy így éljen. Mindent, amit valaha is elért, csakis nekik köszönhetett.

De most már ideje volt önálló kereset után néznie.

Amióta csak az eszét tudta, mindig is a tánc volt élete álma. Vagy a rögeszméje, ahogy a bátyja, Brandon fogalmazott volna. Ráadásul igaza is van, gondolta Kate, a tánc a mániám, amiért igencsak megdolgoztam.

Húsz év szakadatlan gyakorlás, tanulás, öröm és fájdalom állt mögötte. Két évtizednyi gyötrelmes munka, elnyűtt balettcipők százai szegélyezték az idáig megtett utat. És persze mindez rettenetesen sok áldozattal is járt mind az ő, mind a szülei részéről. Tudta, milyen nehéz lehetett nekik elengedni őt, a család szeme fényét New Yorkba mindössze tizenhét évesen, hogy ott folytassa tanulmányait, mégsem nehezteltek rá soha, sőt, minden erejükkel támogatták és bátorították.

Természetesen a szülei tudták: annak ellenére, hogy lányuk West Virginiát és kis szülővárosát a nagyváros zajára cseréli, attól még nem veszíti el a család szerető gondoskodását. Kate maga is tisztában volt azzal, hogy a szülei szeretik őt és bíznak – hisznek – benne, így merik csak elengedni.

Ezért gyakorolt, dolgozott és táncolt, legalább annyira értük, mint saját magáért. Amikor aztán csatlakozott a Társulathoz, és először lépett a világot jelentő deszkákra, a lány jóleső érzéssel látta, hogy a szülei ott ülnek a nézőtéren, és amikor príma balerinává lépett elő, édesanyja és édesapja, és persze a bátyja gratulált neki először.

Hat évig volt hivatásos táncos, megszokta a reflektorfényt, meg azt a bizsergető-borzongató érzést, amelyet a testének minden idegszálával átérzett, és amelyet a lüktető zene okozott. Beutazta a világot, eltáncolta Giselle, Aurora, Juliet, illetve tucatnyi más tragikus és dicsőséges hősnő szerepét. A Társulattal végzett munka minden perce boldogsággal töltötte el.

Éppen ezért még saját magát is sikerült meglepnie azzal a döntéssel, hogy nem lép fel többé.

Ezt csak egyetlen dolog indokolhatta: haza akart térni.

Igazi, saját életet szeretett volna. Akármennyire imádta is a táncot, kénytelen volt beismerni, hogy egész élete csak a Társulat meg a fellépések körül forog, mintha más nem is létezne. Edzés, gyakorlás, próbák, előadások, utazás, sajtónyilatkozatok: mert a táncosok élete sajnos nem csak abból áll, hogy felveszik a balettcipőt, és kecses mozgással beúsznak a rivaldafénybe. Legalábbis Kate így látta.

Saját bejáratú életet és otthont szeretett volna teremteni magának. Emellett arra is rájött, hogy szeretné visszaadni mindannak az örömnek legalább egy kis részét, amelyben egész idáig részesült. Ha elkészül az iskolája, végre elkezdheti a törlesztést.

Jönnek, özönlenek majd a tanítványok, mondogatta magának. Eljönnek, mert tudják, hogy Kate Kimball neve jelent valamit a tánc világában.

Nemsokára pedig, folytatta tovább a gondolatmenetet, azért jönnek majd, mert magának az iskolának a neve is ismertté válik.

De most már ideje abbahagyni az álmodozást, gondolta, ahogy körbefordult a hatalmas, csupa visszhang teremben. A Kimball Tánciskola lesz az új rögeszméje, döntötte el, és azt akarta, hogy ugyanolyan mindent kitöltő, szövevényes és tökéletes legyen, mint amit mindeddig a tánc jelentett számára.

Jól tudta, hogy az új álom megvalósításához ugyanannyi, ha nem több munkára, erőfeszítésre, szakértelemre és elszántságra lesz szüksége, mint eddig.

Csípőre tett kézzel, kritikus tekintettel tanulmányozta a valaha fehér, mostanra piszkosszürkére koszolódott falakat. Ismét ragyogó fehérre kell majd festetnie őket. A legnagyobbak, Nurejev, Fontayne, Barisnyikov, Davidov, Bannion bekeretezett képeit csakis vakítóan fehér, patyolat tiszta felületre szabad kirakni.

A terem két hosszabb oldalsó falát pedig tükrök borítják majd a falak mentén végigfutó korlátok mögött. A szakmai hiúság legalább olyan fontos, mint a helyes légzés. A táncosnak látnia kell testének minden apró mozdulatát, végtagjainak ívét, izmainak feszülését, még ha érzi is a saját mozgását, hiszen csak így lehet a tökéletes tartást elérni.

Sokkal inkább ablak, mint tükör, gondolta Kate, hiszen ezen az ablakon néz át a táncos, hogy lássa a saját mozgását, sőt magát a táncot.

Az elöregedett mennyezetet is meg kell majd javítani, vagy kicserélni. A főtést, döntött libabőrös karjait fázósan összefonva, nos, azt mindenképpen meg kell nézetni. A parkettára is nagyon ráfér már a csiszolás, hiszen csak tökéletesen sima felületen lehet táncolni. Világítás, vízvezetékek, és bizonyára lesz még egy kis gond az elektromos hálózattal is…

Nagyapám asztalos volt, mielőtt nyugdíjba ment – illetve csak kevesebbet dolgozik, gondolta Kate szeretetteljesen. Látott ő már elég felújítást, és tudta, hogy addig kérdezősködik és kíváncsiskodik majd, amíg mindent meg nem ért, így végül megfelelően tudja majd irányítani a felbérelt kivitelezőt.

Elképzelte, milyen lesz majd a terem, ha elkészül, becsukta a szemét, és egy szép grand plié-be, azaz mély térdhajlításba kezdett. Magas, nádszál karcsú teste simán, erőlködés nélkül simult bele a mozdulatba, amíg combja meg nem érintette a sarkát, aztán felegyenesedett, és újra kezdte a pliét.

Mielőtt a türelmetlenségtől szinte remegve elindult ide, hogy megnézze az épületet, amely hamarosan a tulajdonába kerül, kapkodva, oda sem figyelve tőzte fel a haját. Most a mozgástól eleresztett, sietősen bepattintott csat, és néhány csillogó, derékig érő fekete lokni önálló életre kelve omlott a vállára, a hátára. A teljesen leeresztett, csillogó hajzuhatag kiválóan illett a színpadon eltáncolt, többségében romantikus szerepeihez.

Csendes, ábrándos mosolyától arca felragyogott. Édesanyja barna bőrét és nemes ívű arccsontját örökölte, zöld, értelmesen villanó szeme és makacs álla viszont nyilvánvalóan édesapja örökítő sejtjeit dicsérte.

Kate feltűnő, romantikus jelenség volt, egyszerre cigánylány, sellő és tündérkisasszony. A férfiak azonnal alakjának törékenységét, vonásainak finomságát látták meg, és nem is feltételezték volna a mosolygós álarc mögött az acélos keménységet.

Hiba volt.

– Egyszer görcsöt kapsz, úgy maradsz, aztán meg ugrabugrálhatsz, mint valami béka.

Kate felpattant, szeme tágra nyílt meglepetésében.

– Brandon!

Csatakiáltással szelte át a termet, és a férfi karjaiba vetette magát.

– Hogy kerülsz ide? Mióta nézel? Azt hittem, Puerto Ricóban töltőd a telet. Meddig maradsz?

Brandon mindössze két évvel volt nála idősebb, de gyerekkorukban ezt mindig a húga orra alá dörgölte, nem úgy, mint Frederica, a féltestvérük, aki bár mindkettőjüknél idősebb volt, ezt soha nem tekintette előjognak. Ennek ellenére Kate a rajongásig imádta bátyját.

– Annyit kérdezel, hogy azt sem tudom, melyikre válaszoljak először – nevetett Brandon, majd kissé eltolta magától húgát, hogy jobban szemügyre vehesse. – Még mindig nagyon sovány vagy, Kate.

– Te pedig most is csak ezzel foglalkozol – válaszolta a lány nevetve, majd gyorsan megpuszilta Brandont. – Anyuék nem is mondták, hogy hazalátogatsz.

– Mert nem is tudták. Hallottam, hogy ide költözöl, és úgy gondoltam, jobb, ha a körmödre nézek. Sosem árt, ha szemmel tartalak.

A férfi szétnézett a hatalmas, piszkos teremben, és utálkozva forgatta a szemét.

– Látom, elkéstem.

– Hidd el, nagyon szép lesz – győzködte Kate.

– Hát persze. Alig pár évtized múlva, ahogy látom. Rettenetesen le van pukkanva ez a hely – fintorgott a férfi még mindig húga vállát ölelve. – Szóval a balett királynőből tanár néni lesz.

– Remek tanár leszek, majd meglátod. De miért nem vagy te Puerto Ricóban?

– Nem lehet egész évben baseballozni.

– Ne süketelj, Brandon! – emelte meg szemöldökét a nő figyelmeztetően.

– Rosszul csúsztam be. Meghúzódott pár ínszalagom.

– Ó te jó isten! Nagyon súlyos? Voltál már orvosnál? Mi lesz, ha…

– Jesszusom, Katie! Nem nagy ügy, hidd el. Pár hónap pihenőre küldtek, ennyi az egész. A tavaszi edzéseken már én is részt vehetek, így rengeteg időm maradt arra, hogy itt rontsam a levegőt, és pokollá tegyem az életedet.

– Megtisztelsz, Brandon – nevetett Kate. – Gyere, körbevezetlek. Elindultak, miközben a nő titokban azt leste, mennyire látszik bátyja mozgásán a sérülés.

– A lakásom a felső szinten van.

– A plafon állapotát nézve – vigyorgott Brandon az emeleti lakásból egyetlen perc alatt a földszintre jutsz.

– Teljesen biztonságos – legyintett Kate türelmetlenül –, bár igaz, hogy látott már jobb napokat. Lesz vele munka, az már biztos, de mindent elterveztem.

– Elképzelésekből soha nem volt hiány.

Brandon jobb lába kicsit mintha nehezen hajlott volna, ahogy átsétáltak a termen, és beléptek a koszos kis előszobába, ahol pergő vakolat mögül kivillant a téglák foghíjas vigyora. Kínosan recsegő-nyikorgó lépcsősor vezetett az odafönti jókora térbe, mely az egerek, pókok és számtalan egyéb kistestű kártevő háborítatlan birodalmának tűnt.

– Kate, már ne is haragudj, de ez a hely…

– Számtalan lehetőséget rejt magában – fejezte be a mondatot a nő. – Ráadásul maga a megtestesült történelem. Képzeld, még a polgárháború előtt építették.

– Talán inkább valamikor a kőkorszakban – válaszolta Brandon, aki jobban szerette, ha a dolgok mindjárt makulátlanul, kiszámítható mennyiségben és minőségben lépnek az életébe. – Tisztában vagy azzal, hogy egy egész vagyonba kerül majd, hogy ezt a romhalmazt lakhatóvá tedd?

– Sejtem. De ezzel ráérek majd akkor szembesülni, ha majd beszélek a kivitelezővel. Ez most az enyém, Brand, és most csak ez számít. Emlékszel, amikor még kölyökként Freddie-vel hármasban errefelé játszottunk, és azt találgattuk, mi lehetett ez az épület, vajon kik lakhattak benne?

– Persze. Úgy tudom, kocsma volt, aztán valamilyen műhely lett, majd…

– Sok minden volt – szólt közbe Kate. – Valamikor a tizenkilencedik század elején fogadónak épült, de soha senki nem tudta jövedelmezővé tenni. Kislány koromban sokat néztem, és olyankor mindig arra gondoltam, mennyire szeretnék itt élni, kinézni ezeken a hatalmas ablakokon, tenni-venni a szobákban.

Kate arcán halvány pír rózsállott, szeme elsötétült, tekintete töprengve mélyedt az emlékek kútjába. Nincs mit tenni, gondolta a bátyja, terjesen lenyűgözi ez a ház.

– Teljesen más dolog nyolcévesen ábrándozni, mint felnőtt fejjel megvásárolni egy romhalmazt – jegyezte meg Brandon.

– Valóban – bólintott Kate. – Tavaly tavasszal, amikor látogatóba jöttem haza, láttam, hogy eladó, és másra sem tudtam gondolni, amíg itthon voltam.

Könnyű léptekkel körbejárta a helyiséget. Látta, hogy milyen lesz majd, látta a tükörfényes parkettát, a tiszta, robosztus falakat.

– Aztán visszamentem New Yorkba dolgozni, de csak nem tudtam kiverni a fejemből a házat.

– Néha egészen bizarr dolgokat veszel a fejedbe – nézett rá Brandon elgondolkozva.

– Az enyém – vont vállat a nő. – Már akkor tudtam, hogy jól döntöttem, mikor először átléptem a küszöböt. Te soha nem éreztél még ilyesmit?

Dehogynem, hagyta rá a férfi gondolatban. Akkor, amikor először mentem baseball-meccsre. Tudta, hogy szinte mindenki azt mondaná, hogy a játékból megélni gyerekes ábránd csupán. Majdnem mindenki, de a családja mégis melléállt, ahogyan Kate-et sem akarták soha lebeszélni a balettról.

– Igen, azt hiszem, tudom, mit érzel. De mondd, nem döntöttél kissé elhamarkodva? Én jobb szeretek mindent megfontoltan, apró lépésenként intézni.

– Tehát ez sem változott – vigyorodott el Kate. – Amikor úgy döntöttem, hogy visszavonulok a színpadról, rögtön tudtam, hogy tanítani akarok. Tudtam, hogy iskolát akarok nyitni ebben a házban, de legfőképpen azt tudtam, hogy saját otthont szeretnék.

– Rendben – ölelte át húga vállát Brandon. – Úgy lesz. De most menjünk innen, mert különben idefagyunk.

– Az lesz az első, hogy megjavíttatom a főtést, aztán jöhet a többi. Külön listát vezetek a tennivalókról.

– Meglehetősen hosszú lista lehet – nézett körbe Brandon még egyszer.

Egymás mellett sétáltak a csípős decemberi szélben, ahogyan annak idején, gyerekkorukban is oly sokszor tették az egyenetlen, repedezett járdákon, a fák kopár, csupasz ágai alatt, melyek vádlón mutogattak az ólomszínű égre.

A levegőben ráérősen szállingóztak a nagy, lusta hópelyhek. A kirakatokban pirospozsgás arcú, örökké vidám mikulások, színes izzósorok, az ég felé törtető rénszarvasok és túlsúlyos hóemberek várták a karácsonyt.

A legszebb, mint mindig, a Játékország volt, ahol miniatűr szánkók, már-már ijesztő mérető plüssmackók, mindenféle baba, tűzvörös játékautók és összeszerelhető elemekből épített várak zsúfolódtak a kirakatban.

Kellemesen rendetlen, mégis vonzó látvány, gondolta Kate. A felületes szemlélő azt hihetné, hogy a játékokat csak úgy, minden elképzelés nélkül hajigálták be, de ő tudta, milyen gondos munkával, a gyerekek iránt érzett őszinte szeretettel rendezték a kirakatot.

Amikor beléptek, halk, vidám csengőszó jelezte érkezésüket. Odabent vásárlók őgyelegtek a játékokkal roskadásig megrakott polcok között. A játéksarokban egy kétéves korú kisfiú mély átéléssel püfölt egy xilofont. A pult mögött Annie Maynard éppen egy hosszú fülű plüsskutyát csomagolt be.

– Ez az egyik kedvencem – mondta a várakozó vevőnek. – Az unokahúga is imádja majd.

Szemüvege az orrára csúszott, amint piros szalagból masnit kötött a doboz tetejére. Ekkor vette észre Kate-et és Brandont, és örömében halkan felsikkantott.

– Sziasztok! Kit látnak szemeim… Brandon, gyere, adj egy puszit! Huszonöt éve vagyok házas – magyarázta a meglepett vevőnek – , de ez a fiú még most is megdobogtatja a szívem.

Brandon bement a pult mögé, és üdvözölte Annie-t.

– Mindjárt szólok az édesanyátoknak – mondta a nő.

– Ne, majd én megkeresem – tiltakozott Kate vigyorogva, a fejét csóválva. – Addig flörtölhetsz Brandonnel.

– Ez esetben – kacsintott rá Annie – nem kell sietned.

A bátyámat, tűnődött Kate, már ötéves kora óta körülrajongják a nők. Egész pontosan azóta, mióta megszületett, javította ki magát gyorsan, miközben energikus léptekkel haladt a polcok között.

Nem csak azon múlik, gondolta, hogy a férfi jóképű legyen, habár Brandon minden vitán felül az volt. Még azon sem, hogy elbűvölő legyen, habár a bátyja ellenállhatatlan volt, ha olyan hangulata támadt. Kate már egy ideje kénytelen volt azt hinni, hogy a feromonokkal kapcsolatos elképzelések valóban igazak.

Egész  egyszerűen vannak olyan férfiak, akiknek a kisujjukat sem kell mozdítaniuk, a nők mégis a lábukhoz omlanak. Mármint az arra hajlamos nők, javította ki magát. Én nem ilyen vagyok, ismerte fel, soha nem is voltam. Az igazi férfinak, gondolta, nemcsak jóképűnek, elbűvölőnek és érzékinek kell lennie, hanem mindezek mellett fel is kell tudnia mutatni valamit, ami… szóval, valami mást is. Túlságosan sok olyan pasit ismert, aki első pillantásra vonzónak tűnt, később azonban kiábrándítóan üresnek bizonyult.

A játékautók soránál befordult a sarkon, és azon nyomban elakadt a lélegzete.

A férfi gyönyörű volt. Nem, jutott eszébe, ez túlontúl nőies kifejezés. A „jóképű” azonban nagyon leegyszerűsítené a képet. Ez a férfi…

Ez a férfi valóban férfi volt.

Százkilencven centi lehet, minden ízében  egyszerűen tökéletes. Táncosnőként nagyra értékelte a nem hivalkodó, de kidolgozott izmokat. Ilyen izmai lehettek ennek a férfinak is, aki jelen pillanatban épp elmélyülten tanulmányozta az apró játékautókat. A férfi mintapéldány testi kiválóságait kopott, de tiszta farmerbe, flanelingbe és kihasadozott, a téli fagyhoz túl vékony farmerdzsekibe rejtette.

A bakancsa ősréginek és jó nehéznek tűnt. De ki gondolta volna, ámult el saját magán Kate, hogy egy pár kopott bakancs ennyire érzéki lehet?

Ott volt még az a dús hajzuhatag, melynek hullámos, sötétszőke fürtjei a férfi sovány, éles vonású arcát keretezték. De ez az arc nem barátságtalan, nem is klasszikusan jóképű; hirtelen nem is tudta hová sorolni. Az ismeretlen férfi ajkai teltek, érzékiek voltak, úgy tűnt, ez az egyetlen lágy vonás az egész izmos, szívós testen. Az orra hosszú, egyenes, az álla pedig… nos, az álla szépen metszett, határozott. A szeme…

Kate nem látta a férfi szemét, nem tudta, milyen színű, mert eltakarta a hosszú, csodálatos szempillák sövénye. A szemhéja vastagnak, nehéznek látszott, így egyelőre mély, álmos-kék pillantást képzelt oda.

A férfi kezére siklott a tekintete, amellyel éppen az egyik játék után nyúlt. Nagy, széles tenyerű, kemény szorítású kéznek látszott. Erősnek.

Te jó Isten!

Ábrándozni kezdett, egyetlen percre teljesen ártalmatlan képek villództak elméje vetítővásznán, eközben lehajolt, és lelökött egy kisebb közlekedési dugóra elegendő játékautót.

A csattogó játékok zaja kizökkentette az álmodozásból, és a férfi is rávillantotta végre meglepően élénkzöld tekintetét.

– Hoppá! – jegyezte meg Kate bűntudatosan, majd a férfira vigyorogva leguggolt, és elkezdte összeszedni a földre került játékokat.

– Remélem, nem történt személyi sérülés.

– Erre az esetre kéznél van a mentő is – mutatott az idegen a piros-fehér matchboxra, majd ő is leguggolt segíteni.

– Köszönöm – mosolygott Kate. – Ha sikerül megoldanunk ezt a helyzetet, mielőtt a zsaruk ideérnek, talán megúszhatom egy figyelmeztetéssel is.

Éppen olyan jó illata van, mint amilyen jóképű. Forgács- és férfiillat. Kate szándékosan odébb helyezte a testsúlyát, mire térdük összekoccant.

– Gyakran jár ide?

– Ami azt illeti, igen – nézett rá a férfi, és alaposan végigmérte. Kate érdeklődést látott megcsillanni a képtelenül zöld szempárban. – Tudja, a fiúk soha nem növik ki a játékaikat.

– Erről már hallottam valahol – felelte Kate. – Maga mivel szeret játszani?

A férfi szemöldöke a homlokára szaladt. Nem mindennapi dolog, hogy az ember fia ilyen gyönyörű, nem mellesleg ennyire kihívó nővel találkozik egy játékboltban szerda délután. Ahelyett azonban, hogy zavartan hebegni-habogni kezdett volna, olyat tett, amit már évek óta nem: gondolkodás nélkül válaszolt.

– Az attól függ, mit játszunk. Mit szeretne?

Kate felkacagott, és hátradobott egy elszabadult hajtincset, amely az arcát csiklandozta.

– Tulajdonképpen bármi jöhet – válaszolta –, a lényeg az, hogy én nyerjek.

Kezdett felállni, de a férfi megelőzte, hosszú lábai olajozottan, gyorsan emelték fel testét, majd kinyújtotta kezét, hogy segítsen Kate- nek. A nő megragadta, és örömmel tapasztalta, hogy a férfi tenyere éppen olyan kemény és erős, mint amilyennek képzelte.

– Köszönöm. Kate vagyok.

– Brody – a férfi átnyújtotta a még mindig a kezében tartott kék, lehajtható tetejű sportkocsi-makettet. – Nem ilyesmit akar venni?

– Nem, ma csak nézelődöm, amíg meg nem látom azt, amire valójában vágyom… – válaszolta Kate kacéran mosolyogva.

Brody érdeklődve figyelte a lányt, s közben nehezen állta meg, hogy el ne füttyentse magát. Előfordult már ugyan, hogy egy nő ráhajtott, de nem ilyen tempóban. Különben is már régen… saját elhatározásából már túlságosan is régen nem volt semmilyen kapcsolata.

– Kate – a férfi egy polcra támaszkodva fordult a nő felé. Furcsa, gondolta, hogy a mozdulatok mennyire maguktól térnek vissza, hogy ez a női test úgy veszi fel a ritmust, simul bele a helyzetbe, mintha folyamatosan, megszakítás nélkül ezt tette volna. – Mit szólna, ha…

– Szia, Katie! – Natasha Kimball sietett feléjük, kezében egy hatalmas, műanyag betonkeverő autóval.

– Hoztam neked egy kis meglepetést! – újságolta Kate.

– Imádom a meglepetéseket. Brody, parancsoljon, íme, a betonkeverő, ahogy megígértem. Hétfőn érkezett, és azonnal félretettem magának.

– Remek! – a férfi méregető, flörtölő arckifejezését őszinte, kisfiús vigyor törölte le. – Tökéletes! Jack odalesz érte.

– Ez a gyártó minőségi játékokat állít elő. Ez még évekig használható marad, nem csak karácsony után egy hétig. Találkozott már a lányommal? – kérdezte Natasha Kate derekát átölelve.

Brody meglepődve nézett fel a betonkeverőről.

– A lánya?

Vagyis ő a balerina, gondolta. Ez ám a meglepetés!

– Éppen most találkoztunk – mondta Kate mosolyogva – egy kis közlekedési baleset kapcsán. Jack… az unokaöccse?

– Nem. Ő a fiam.

– Vagy úgy… – Kate gondolatban nagyot lépett hátra. És még van bőr a képén házas emberként flörtölni vele! Tulajdonképpen nem is számít, hogy ő kezdett ki vele, mert ő nincs férjnél. – Biztosan tetszik majd neki – mondta végül, és az édesanyjához fordult.

– Anyu…

– Kate, képzeld, nem is olyan régen meséltem Brody-nak a terveidről. Szerintem jó lenne, ha megnézné a házat.

– Ugyan miért?

– Mert Brody felújításokra szakosodott vállalkozó, és nem mellesleg ügyes ács. Tavaly ő alakította át édesapád műtermét, sőt, megígérte, hogy megnézi, mit lehet kezdeni a konyhával. A lányom mindenben ragaszkodik a legjobbhoz – magyarázta Natasha a férfinak csillogó szemmel. – Így természetesen magát ajánlom neki.

– Nagyra értékelem a figyelmességét.

– Ez nem csak udvariasság. Tudom, hogy maga minőségi munkát végez, ráadásul tisztességes áron – mondta Natasha, majd barátságosan megszorította a férfi karját. – Spence és én rendkívül hálásak lennénk, ha megnézné azt a házat.

– Egyelőre még rengeteg más dolgom van, anyu. Ne kapkodjuk el a dolgot! Mindenesetre máris találkoztam egy idegesítő alakkal a házban. Ott vár az üzlet elejében, épp Annie-t ámítja.

– Micsoda… Brandon? Ó, hát miért nem ezzel kezdted? Amint édesanyja elviharzott, Kate a férfihoz fordult.

– Örülök, hogy találkoztunk.

– Úgyszintén. Hívjon fel, ha valóban szeretné, hogy megnézzem a házát!

– Természetesen – Kate visszatette azt az apró sportkocsit a helyére, amit nem sokkal korábban a férfi adott a kezébe. – A kisfia biztosan imádja majd a betonkeverőt. Van testvére?

– Nincs – válaszolta Brody elkomorulva. – Jack az egyetlen fiam.

– Egy gyerek is éppen eléggé lefoglalja magát, meg a kedves feleségét. És most, ha megbocsát…

– Jack édesanyja négy éve meghalt, de azért igen, eléggé lefoglal. Figyeljen a járműforgalomra, Kate –  javasolta a férfi, majd a betonkeverőt a hóna alá csapva, hátra sem nézve otthagyta a nőt.

– Ügyes… – sziszegte Kate halkan. – Roppant ügyes…

Hirtelen kedve támadt újra a földre borítani a játékautókat.

A vállalkozói lét egyik legkellemesebb velejárója, gondolta Brody, hogy az ember önmaga osztja be az idejét. A rengeteg kötelezettség – határidők, papírmunka, a feltorlódó feladatok, nem is említve azt, hogy legyen munka, amely később a körmére éghet – mellett ez az egyetlen szempont minden kellemetlenséget feledtetett.

Az utóbbi fél évben Jack köré, Jack mellé szervezett meg mindent.

Miután elrejtette a betonkeverőt a csomagteret fedő ponyva alá, majd villámlátogatást tett az egyik ügyfelénél, ahol megnézte, hogyan halad a munka, megállt az egyik beszállítónál, ahol felhívta a figyelmet egy megrendelés hamarosan lejáró határidejére, és megállt egy újabb szerződéses ügyfelénél, hogy ajánlatot tegyen a fürdőszoba felújítására, végül elindulhatott hazafelé.

Hétfőnként, szerdánként és péntekenként kínosan ügyelt arra, hogy hazaérjen, mielőtt az iskolabusz megáll a házuk előtt. A fennmaradó két hétköznapon, illetve az előre nem várt késések esetén a sofőr Skullyék házánál tette ki Jacket, ahol pár órát legjobb pajtásával, Roddal tölthetett Beth Skully felügyelete alatt.

Brody tudta, hogy sokkal tartozik már a Skully-házaspárnak, azaz Bethnek és Jerrynek azért, hogy fiának biztonságos és kellemes környezetet biztosítanak arra az esetre, ha valamilyen oknál fogva nem tud időben hazaérni. Az utóbbi tíz hónapban, mióta visszatért Sheperdstownba, Brody lényegében napi szinten tapasztalta, hogy milyen kényelmes tud lenni ez a kisvárosi élet.

Most, harmincévesen, leginkább saját magán csodálkozott, azon a fiatalemberen, aki annak idején érthetetlen türelmetlenséggel rázta le magáról ezt a várost, és képes volt több mint egy évtizedet innen oly távol eltölteni.

De ennek már így kellett történnie, sóhajtott némán, ahogy a hazafelé vezető útra kanyarodott. Ha nem hagyja el a szülővárosát, ha nem dönti el olyan határozottan, hogy máshol igyekszik megtalálni a számítását, akkor nem szerzi meg mindazt a tapasztalatot, amely a birtokában van, és nem találkozik Connie-val sem.

Akkor pedig Jack sem lenne. Majdnem teljesen egyenesbe jöttem, gondolta. Ha én nem is, akkor majd Jack elsimítja a nézeteltéréseket apja és a nagyszülei között. Lehet, hogy az édesapám neheztel rám, szomorodott el Brody, de az unokájának nem tud ellenállni.

Jó ötlet volt hazatérni, döntötte el. Ránézett az utat szegélyező fákra, és látta, hogy a vészterhesen sötét felhőkből szállingózni kezd a hó. Sziklás, tavaszig kopár dombok hullámoztak mindenfelé, ameddig a szem ellátott.

Kiváló hely arra, hogy itt nevelje fel a fiát. Mindkettőnknek jobb, hogy elszabadultunk a városból, hogy Jack olyan helyre került, ahol új családra lelhet, akik önmagáért fogadják el, és nem csak az iszonyú veszteséget átélt kisfiúként kezelik.

A buszmegálló közelében keresett parkolót, majd leállította a motort. A busz pár percen belül megérkezik, Jack kiugrik majd belőle, lélekszakadva rohan az édesapjához, bemászik, és az utastér pillanatokon belül megtelik a nap legérdekesebb történeteivel.

Nagy kár, elmélkedett Brody, hogy ő viszont nem tudja elmondani a napját a saját, hatéves kisfiának.

Aligha mondhatná el neki, hogy aznap ismét vonzalmat érzett egy nő iránt, nemcsak felületeset, de amolyan szívet-lelket megmozgatót. Nem oszthatta meg Jackkel, hogy bár csak egyetlen percig, de engedelmeskedni szeretett volna a vére hívásának.

Olyan szörnyen régóta van egyedül…

Másrészt ugyan mi baj származhatna belőle? Elvégre Kate vonzó nő, akinek a jelek szerint nem okoz gondot az, hogy kezdeményezzen. Egy kis násztánc, egy pár kulturált randevú, majd némi nem annyira visszafogott szeretkezés. Mindenki megkapja, amit akar, és a végén senki nem lesz szomorú.

A férfi halkan elkáromkodta magát, majd megpróbálta kidörzsölni a hirtelen támadt nyaki merevséget.

Valaki mindig rosszul jár.

Akkor is megérné, ha… ha a nő nem Natasha és Spencer Kimball széltől is óvott, tökéletes lánya lenne.

Egyszer már végigjárta ezt az utat, és nem állt szándékában még egyszer ugyanazokba a szakadékokba zuhanni.

Meglehetősen sokat tudott Kate Kimballról. Príma balerina, a társaság kedvence, a művészvilág dédelgetett ékköve. Amellett, hogy Brody inkább érzéstelítés nélkül, egyenként húzta volna ki a saját fogait, minthogy végigüljön egy balettelőadást, rövidre sikerült házassága során már így is éppen elege lett a túlművelt alakokból.

Connie üdítő kivétel volt közöttük. Magányos világítótoronyként emelkedett ki a színlelés, az önelégültség és a semmitmondó hiúság tengeréből. Még is nagyon nehéz útra léptek ők ketten, és bár soha nem tudhatja meg, hogy sikerült volna-e végigmenni rajta, azért erősen reménykedett abban, hogy igen.

Bármennyire is szerette Connie-t, a házasságuk megtanította a férfit arra, hogy az élet jóval könnyebb, ha az ember nem próbál kitörni a saját korlátai közül. Még ennél is könnyebb lehet, ha a férfiember semmilyen nővel nem bonyolódik komoly kapcsolatba.

Így aztán Brody örült, hogy a sors közbeszólt, mielőtt Kate Kimballt randevúra hívta volna. Örült, hogy megtudta, ki ez a nő, így az ártalmatlan flörtölés nem fordulhatott komolyabbra.

Nagyon jó érzés, hogy eközben sem felejtette el, mi a legfontosabb dolog az életében. Az apaság móresre tanította azt a korábban talán szemtelenül rámenős, könnyelmű és gyakran felelőtlen fiút, aki valaha volt, és végre férfivá érlelte.

Meghallotta a busz motorjának moraját, és vigyorogva várta, hogy kinyíljon az ajtó. Az egész világon nem létezett olyan hely, ahol Brody O’Connell szívesebben lett volna, mint akkor és ott, ahol éppen megállt az autóval.

A nagy sárga iskolabusz légfékjei nagyot sóhajtva állították meg a járművet. Felgyulladtak a figyelmeztető fények. A sofőr tisztelettudóan, udvariasan intett neki. A férfi visszaintett, és figyelte, amint fia villámsebesen kipattan a buszból.

Jack hatalmas lábfejétől eltekintve arányos kisfiú volt. Beletelik még némi kis időbe, mire a teste utoléri a már most lenyűgöző cipőméretet. Jack az autó felé sétálva hátrahajtotta a fejét, és nyelvével elkapta az egyik lassan szállingózó hópelyhet. Kerek arcán derűs, elégedett kifejezés ült, apjától örökölt, zöld szeme vidáman csillogott, ajka a kisfiúkra olyannyira jellemző, ártatlan, szelíd ívben húzódott mosolyra.

Brody tudta, hogy amikor Jack leveszi a piros sísapkáját – és ezt az első adandó alkalommal megteszi –, világosszőke haja punkos tüskékben mered majd elő.

A fiát figyelve Brody érezte, ahogy a szeretet oly gyors hullámokban önti el, mintha csak a szíve repedt volna meg.

Aztán az ajtó kinyílt, és a túlméretezett mancsú, lelkes kiskutyához hasonló kisfiú bemászott az anyósülésre.

– Szia, apu! Képzeld, mindenfelé havazik! Bárcsak annyi hó esne, hogy holnap bezárnák az iskolát, és hóembereket építhetnénk, aztán elmehetnék szánkózni veled! Elmehetünk?

– Amint a hó legalább másfél méteres lesz, nekilátunk az első hóembernek, jó?

– Megígéred?

– Megígérem. – Brody tudta, hogy az ígéreteket mindig komolyan kell venni. – Fogadom.

– Jó! Tudod, mi a legfontosabb?

– Nem, de mindjárt elmondod – felelte a férfi, miközben beindította a motort, és besorolt a forgalomba.

– Az, hogy már csak tizenöt nap van karácsonyig, és Miss Hawkins azt mondta, holnap már csak tizennégy marad, és az már csak két hét.

– Ezek szerint tizenötből egy az tizennégy.

– Tényleg… – Jack szeme elkerekedett. – Mindegy. Szóval két hét múlva karácsony, és nagyi szerint az idő repül, tehát gyakorlatilag most van karácsony.

– Gyakorlatilag… – Brody megállt a háromszintes házuk előtt. Előbb-utóbb az egészet fel kell majd újítania. Talán akkor, amikor majd jogosult lesz a munkanélküli segélyre.

– És ha ez így van – fecsegett tovább a kisfiú –, akkor megkaphatnám az ajándékomat már most?

– Hmm… nos, lássuk csak! – Brody megnedvesítette az ajkát, összeráncolta a homlokát, mintha alaposan megfontolná a kérdést. – Tudod, Jack, ez szép próbálkozás volt. Tényleg szép. De nem megy.

– Jaj!

– Jaj, bizony – ismételte a férfi ugyanolyan szomorú hangon, majd elnevette magát, és kiemelte a fiát az ülésből. – De ha megölelsz, lehet, hogy ismét az a finom pizza lesz vacsorára, mint a múlt héten.

– Jó! – felelte Jack, és átölelte az édesapja nyakát.

Brody hazaért.

2.

– Te ideges vagy? – kérdezte Spencer Kimball, mikor látta, hogy lánya keze finoman remeg a kávé kitöltése közben. Egyszerűen tökéletesen néz ki, gondolta. Kate göndör, rakoncátlan fürtjeit lófarokba fogta, amely szálegyenes hátán omlott el. Szürke blézere és ahhoz illő színű nadrágja olyan csinosan állt rajta, hogy Spencer sokszor azt hitte, a lánya már így is született. Az arca – ó, te jó Isten – mennyire hasonlít az édesanyjáéra?! Egyenesen meseszép volt, ahogy a kávésbögrékre összpontosított.

Igen, a lánya tökéletes és elképesztően vonzó. Ráadásul már teljesen felnőtt. Vajon miért olyan szomorú érzés azt látni, hogy felnőnek a gyerekek?

– Ugyan miért lennék ideges? – kérdezett vissza Kate. – Elég lesz a kávé?

– Igen, köszönöm – mondta Spencer a majdnem csurig megtelt bögrére nézve. – Ma van a te nagy napod. Néhány órán belül ingatlantulajdonossá válsz, ennek minden örömével és kellemetlenségével.

– Már alig várom – felelte Kate,         majd leült, és elkezdte megvajazni a fél zsömlét, amelyet reggelire pirított magának. – Mindent alaposan végiggondoltam.

– Mint mindig.

– Tudom,         hogy    kockázatos      dolog   egyben felhasználni     a megtakarított pénzemet és az értékpapírjaim nagy részét erre az egy befektetésre fordítani, de tudom, hogy a pénzügyeim rendben vannak, és hogy öt évig nem lesz gond a becsült költségek fizetésével.

– Örökölted édesanyád üzleti érzékét – bólintott a férfi.

– Szeretném én is így gondolni. Ugyanakkor jól jönne, ha a tanításhoz való érzékedet is örököltem volna. Végül is én alapvetően olyan művésznek tartom magam, akinek a szülei is művészek. Emellett az a rövid időszak, amíg New Yorkban tanítottam, egészen meghozta a kedvemet a dologhoz – tette hozzá Kate, majd még egy kis tejszínt töltött a kávéjába. – Elvégre a szülővárosomban kezdek vállalkozásba, ott, ahol nagyon jó kapcsolatban vagyok a helybéliekkel.

– Ez már így van.

A lány félretette a zsemlét, és ismét a kávésbögrét vette a kezébe.

– A Kimball név errefelé jelent valamit, és az én nevemet is ismerik a tánc világában. Húsz évig tanultam táncolni, több ezer táncórát izzadtam és kínlódtam végig. Biztosan többet tudok annál, hogy miként kell helyesen végrehajtani egy tour jeté-t.

– Ez kétségtelenül igaz.

Kate felsóhajtott. Az édesapját nem tudja megtéveszteni, hiszen Spencer ismerte minden gondolatát. Számára ő jelentette a biztonságot, a megbízhatóságot.

– Rendben – adta meg magát –, még az első hivatásosként előadott szólótáncom előtt sem voltam ilyen ideges.

– Mert soha nem kételkedtél a tehetségedben. De ez itt ismeretlen terület, édesem – mondta Spencer, és megfogta lánya kezét. – Jogosan aggódsz. Az lenne a furcsa, ha nem idegeskednél.

– Ugye, az is megfordult a fejedben, hogy hiba volt megvennem ezt a házat?

– Egyáltalán nem tartom hibának – ingatta a fejét a férfi elgondolkozva. – Vannak fenntartásaim, de hát az apák már csak ilyenek. Szerintem néhány hónapon belül nagyon hiányzik majd neked a színpad, a Társulat, és mindaz, amire eddigi életedet építetted. Egy részem azt kívánja, bárcsak vártál volna még egy kicsit ezzel a döntéssel, másrészt viszont nagyon örülök, hogy hazajöttél hozzánk.

– Nos, kérlek, ne aggódj, hiszen ismersz: ha valamit a fejembe veszek, azt véghez is viszem.

– Tudom, kislányom.

Spencer valójában emiatt aggódott a leginkább, de tudta, ezt nem mondhatja ki.

Kate mosolyogva vette kézbe ismét a zsömléjét. Tudta, mivel terelheti el édesapja figyelmét.

– Mesélj erről a konyhafelújításról!

– Jaj, én ebbe nem megyek bele! – nyögött fel a férfi, arca fájdalmasan megrándult, és ujjaival a hajába túrt. Az ősz és sötétszőke hajszálak összekeveredtek. – Anyád a fejébe vette, hogy mindent fel kell újítani. Legyen ez új, tervezzük át azt, dobjuk ki amazt… Brody O’Connell pedig csak adja alá a lovat, újabb és újabb ötletekkel rukkol elő. Miért, mi a baj a mostani konyhával?

– Ez az egész nem véletlenül azért pattant ki, mert a konyha már húsz éve nem volt felújítva?

– Ezzel meg mit akarsz mondani? – nézett Kate-re vészjóslóan az édesapja. – A konyha tökéletesen kényelmes és célszerű. De O’Connellnek feltétlenül meg kellett mutatnia a mintakatalógusát.

Kate ajkai megremegtek édesapja csalódott hangját hallva, de azért sikerült megőriznie komolyságát.

– Az a piszok fráter…

– Ráadásul ívelt, meg panorámaablakokról pusmognak – intett a férfi a mosogató feletti nyílászáró felé. – Ezzel ugyan mi a baj? Ez is átlátszó. Én mondom neked, Kate, az a fiatalember telebeszélte az anyád fejét, mindenfajta gyönyörű felületeket, meg tölgyfaborításokat ígérget.

– Tölgyfaborítás, hát… Nagyon érzéki – nevette el magát Kate, majd az asztalra könyökölve nézett édesapja szemébe. – Mesélj nekem erről az O’Connellről.

– Jól és szépen dolgozik. De azért még nem kellene felrobbantania a konyhámat.

– Régóta él errefelé?

– Nem messze innen nőtt fel. Az édesapja vízvezeték-szerelő volt. Brody húszéves korában vette a nyakába a világot. A fővárosba ment, ahol különféle építkezéseken dolgozott.

– Remek, gondolta Kate. Tapogatóznom kell, ha meg akarok tudni valami érdekeset is.

– Azt hallottam, van egy kisfia.

– Hát persze. Jack amolyan igazi kis lókötő. Brody felesége pár éve halt meg. Rákban, ha jól tudom. Az a benyomásom, hogy O’Connell a saját családjához közelebb akarja felnevelni a fiát. Körülbelül egy éve költözött vissza Sheperdstownba. Jól megy a vállalkozása, mindenki tudja, milyen jó munkát végez. A te házadat is nagyon szépen felújítja majd.

– Feltéve, ha őt akarom alkalmazni – jegyezte meg Kate szárazon. Azon tűnődött, hogy a férfi hogyan festhet munkaruhában, szerszámokkal teli övvel, aztán rájött, hogy ezt a kérdést nemcsak nem teheti fel nyilvánvalóan részrehajló édesapjának, de ráadásul szóba sem jöhet egy szerződéses viszony kialakításakor.

Mindamellett lemerte volna fogadni, hogy a férfi munkaruhában is nagyon vonzóan nézhet ki.

Hát megtörtént. A gyomra még mindig reszketett egy kicsit, de most már visszavonhatatlanul ő a tulajdonosa ennek a nagy, gyönyörű, ámbátor kissé düledező épületnek Sheperdstown festői városkájában, West Virginia államban.

Olyan házat vett, amely gyalog alig pár percre van a szülőházától, az édesanyja játékboltjától, és az egyetemtől, ahol édesapja tanított.

A családja, a barátai és kedves szomszédai veszik körül. Ó, Istenem, gondolta meghatódva.

Itt mindenki ismerte őt, és kivétel nélkül mindannyian figyelik majd, hogy sikerül-e a nagy vállalkozás, vagy szégyenszemre visszavonulót kell fújnia.

Vajon miért nem Utah-ban, Új-Mexikóban, vagy bármely olyan helyen nyitotta meg iskoláját, ahol nem ismerik, ahol nem tornyosul ennyi elvárás a feje fölé?

Csakhogy ez a kérdés, emlékeztette magát sokadjára, teljesen értelmetlen. Azért itt kezd, mert ez az otthona, és mindenhol jó, de legjobb otthon.

És nem vallok kudarcot, és nem lesz itt semmiféle visszavonulás, ígérte magának Kate, miközben leparkolt. Azért sikerül majd minden, mert a legapróbb részletet is személyesen ellenőrzi majd. Ugyanolyan aprólékos gondossággal birkózik majd meg minden egyes feladattal, ahogy eddig is tette, amiért elérte, amit eddig elért. Ha úgy dolgozik, mint valami igásló, akkor a siker sem maradhat el.

Nem okozhat csalódást a szüleinek.

A legfontosabb, hogy a ház már az övé – és persze a jelzálog révén a banké –, így továbbléphet.

Felment a lépcsőkön – a saját házának lépcsőin –, átvágott a keskeny, kissé megereszkedett tetejű tornácon, és kinyitotta a jövőjét rejtő ajtót.

A jövő porosnak, dohosnak és pókhálósnak tűnt.

De mindez hamarosan megváltozik, mondogatta Kate, amint letette táskáját és kulcsait. A levegőben nemsokára fűrészpor, friss festés és a sürgő-forgó férfiak izzadtságszaga érződik majd.

A munkásoké, akiket neki kell felbérelnie.

A parkettára lépett, csak hogy hallja saját lépteinek visszhangját, és meglátott egy kis, hordozható hifi berendezést a terem közepén. Megdöbbenve szaladt oda, felvette a készülék tetejére tett borítékot, és hálásan vigyorogva ismerte fel édesanyja kézírását. A borítékban egy kártyát talált, melyen kézzel festett, tündéri kis balerina állt a barre, azaz a korlát mellett.

Fogadd őszinte gratulációnkat, Kate!

Ezzel a szerény házszentelő ajándékkal szeretnénk elérni, hogy ebben a házban mindig szóljon a zene!

Szeretettel:

Anyu, Apu és Brandon

– Ó, drágáim, ti aztán soha nem hagynátok cserben – hálálkodott

Kate könnyes szemmel, majd bekapcsolta a hifi berendezést.

Az édesapja egyik kedvenc szerzeménye szólt, s Kate-nek azonnal eszébe jutott, annak idején milyen szívesen és milyen büszkén alakította ezt a szerepet New Yorkban.

Ezt a táncot saját magamnak ajánlom, gondolta, miközben levetette a kabátját, és lerúgta a cipőjét.

Lassú mozdulatok – nyújtás. Az izmok remegnek, de kitartanak, ki kell tartaniuk. A térd moccan meg először, kivárva a megfelelő alkalmat. A megfelelő időpontot.

Fordulás, lassan, a zene ritmusára.

Lejjebb. Pár piruett, gördülékeny, egymásba olvadó mozdulatok. Körbetáncolta az elhanyagolt, koszos termet, miközben teste örömmel talált rá a milliószor ismételt tánclépésekre. A zene kitöltötte a teret, az elméjét, egész valóját.

A romantikát lassan maga mögött hagyva mozdulatai egyre szenvedélyesebbé váltak. Mérlegállás, majd könnyed, hármas piruett, végül gyors szökkenések.

Az öröm kezdte átjárni testét. A zenekar a diadalmas végkifejlet felé közeledett. Aztán újra. És megint újra. Olyan érzés, mintha az emberi test képes lenne repülni, ráadásul úgy is tűnik.

Örömmel, ragyogva, gyors fouetté-sorozattal ér véget a tánc. Végül… megáll! Szoborszerűen, mereven, egyik kar felfelé, a másik hátra mutat.

– Tudom, hogy ilyenkor szokás bedobálni a rózsákat, de sajnos ma egyet sem hoztam magammal.

Kate amúgy is gyorsabban szedte a levegőt, de most a szíve is majdnem megállt, ahogy ez a durva férfihang kizökkentette a tánc hangulatából. Kezét őrülten zakatoló szívére szorítva, zihálva fordult hátra.

Brody a küszöbön állt zsebre dugott kézzel, lábainál szerszámos doboz.

– Később is pótolhatja – mondta Kate, mire levegőhöz jutott. – A vöröset szeretem. Édes Istenem, szinte halálra rémített.

– Elnézést. Az ajtó nyitva volt, és ön nem hallotta, amikor kopogtam.

Akkor sem hallott volna, helyesbített a férfi némán, ha ököllel dörömbölök. Ám amikor meglátta a nőt az ablakon át, mindenről elfeledkezett, csak nézni akarta ezt a tüneményt, és kopogás nélkül, hívatlanul,  egyszerűen csak bejött. Egy ilyen gyönyörű nő ilyen mozgással az ujjai köré csavarja a férfiakat, és ezt valószínűleg tudja is.

– Semmi gond – mondta Kate, és lehalkította a zenét. – Csak amolyan beavatás volt, bár a tánc sokkal jobb kosztümben, a megfelelő világítással.

Önkéntelen mozdulattal nyúlt zilált hajához, közben azt kívánva, bárcsak abbahagyná már a szíve ezt az őrült zakatolást.

120

– Nos, mit tehetek magáért, Mr. O’Connell?

A férfi elindult felé, útközben felszedve egy hajcsatot.

– Ez az egyik forgás közben repült le.

– Köszönöm – biccentett Kate, majd zsebre vágta a csatot.

Brody kicsit csalódott, mert azt remélte, a nő kibontja a haját, és visszateszi a hajformázót. Igyekezett nem törődni azzal, amit érzett, amit a kipirult, kócos, védtelen… elérhető nő látványa ébresztett benne.

– Valahogy az az érzésem támadt, hogy nem számított a látogatásomra.

– Valóban nem, de én szeretem a meglepetéseket – felelte Kate. Különösen, tette hozzá gondolatban, ha a meglepetés ilyen gyönyörű zöld szemű, és ennyire érzéki, ha ilyen tanácstalanul néz rám.

– Az édesanyja kért meg, hogy jöjjek erre, és nézzem meg a házat.

– Értem. Akkor maga valami újabb házszentelő ajándék.

– Ezt nem egészen értem.

– Nem fontos – felelte Kate, és kíváncsian méregette a férfit. A táncosok, gondolta, legalább úgy értenek a testbeszédhez, mint a pszichológusok.           Brody  teste     merev, védekező         tartásba            feszült. Láthatólag igyekezett megtartani a kettejük közötti két lépésnyi távolságot.

– Idegesítem, Mr. O’Connell, vagy csak bosszantom valamivel?

– Még nem ismerem eléggé ahhoz, hogy felidegesítsen.

– Akkor talán szeretné, ha így lenne?

– Nézze, Ms. Kimball… – Brody álla megfeszült.

– Jó, jó, ne kapja fel a vizet! – csitította Kate. Azért kár, gondolta. Jobban szerette az egyenes beszédet, de ha nem megy, hát ne erőltessük.

– Vonzónak találom, és az első találkozásunkkor úgy tűnt, maga is érdeklődik irántam. Tévedtem, sajnálom.

– Ezek szerint ön rendszeresen kezd ki ismeretlen férfiakkal az édesanyja játékboltjában?

Kate csak nézett rá, próbálta visszafojtani hirtelen támadt dühét és sértettségét, végül vállat vont.

– Hoppá! Bocs!

– Ne haragudjon… – kért elnézést Brody, aki saját viselkedésétől megundorodva bocsánat kérőleg tartotta fel mindkét tenyerét. – Bárcsak visszaszívhatnám. Lehet, hogy alapvetően mégis bosszantónak találom. Nem az ön hibája. Valahogy tanácstalanná válok, ha… rámenős nőkkel találkozom. Vegyük úgy, hogy jelen pillanatban nem vágyom új kapcsolatra.

– Ez elég rosszul esik… Pedig már felbéreltem az esküvői zenekart. Remélem, nem haragszanak meg, ha lefújom a bulit.

– Hoppá! Bocs! – visszhangozta Brody mosolyogva.

Nagyon szép a mosolya, gondolta Kate. Kár, hogy szinte süt belőle a gúny, ha rólam van szó.

– Nos, most, hogy ezt így elintéztük… Mit szól? – kérdezte a nő, karjaival az egész termet átölelve.

Brody erre megnyugodott, mert most biztonságos területre ért.

– Remek ez az öreg épület. Hangulatos, rengeteg lehetőséget rejt magában. Megbízható alapokra épült, több emberöltőre.

– Nagyszerű! Most már imádom magát! – kiáltott fel Kate, és hangjából tovatűnt a bosszankodás utolsó jele is.

Most viszont a férfi nem jutott szóhoz. Önkéntelenül hátrált egy lépést, amikor Kate felkacagott.

– Öregem, maga aztán tényleg kijött a gyakorlatból! Ne féljen, nem vetem magam a karjaiba, Brody, habár nagy a kísértés. Csak azért örülök ennyire, mert maga az első, aki egyetért velem a házzal kapcsolatban. Mindenki más bolondnak tart, hogy ennyi időt és pénzt ölök ebbe a romhalmazba.

A férfi hiába tűnődött, nem emlékezett még egy olyan nőre, aki mellett ilyen rövid időn belül és ilyen gyakorisággal ennyire ostobának érezte volna magát. Zavarában ismét zsebre vágta a kezét.

– Jó befektetés, ha jól áll hozzá, és ha hosszú távú megtérülésre készül.

– Remek, benne vagyok – hadarta Kate. – Miért nem mondja el, hogy mi a megfelelő hozzáállás?

– Mindenekelőtt a főtést kell megvizsgálnom. Iszonyú hideg van itt.

– Lehet, hogy a végén mégis jól kijövünk majd egymással – vigyorodott el a nő. – A kazán a pincében van. Megnézi?

Brody meglepetten vette tudomásul, amikor a nő is lekísérte a pincébe, és nem sikkantott fel, amikor egy egér szaladt el a lábuk előtt, de még akkor sem, amikor meglátta a levedlett kígyóbőrt, melynek gazdája valószínűleg az előbb látott rágcsáló családtagjaiból hízott ilyen szép nagyra.

Brody tapasztalatai szerint a nők – legalábbis a kihívóan nőies egyedek – kivétel nélkül hisztériás rohamban törnek ki bármitől, ami csúszik-mászik, avagy apró lábakon, fürgén rohangál. De ez a Kate éppen csak fintorgott kicsit, majd előkapott egy jegyzettömböt, és valamit lefirkantott.

Alig pár izzó működött odalenn, a levegő poros és áporodott volt, és a kiöregedett kazánon látszott, hogy csak valamilyen isteni beavatkozás miatt működik még valahogy.

A férfi közölte a rossz híreket, majd elmagyarázta a lehetőségeket, a gázzal, elektromos árammal, olajjal főtés előnyeit és hátrányait, beszélt költséghatékonyságról, beruházási költségekről, és a valószínűsíthető havi rezsiről.

A nő arcára pillantva Brody úgy vélte, akár ógörögül is beszélhetett volna, majd felajánlotta, hogy átküld néhány brosúrát Spencernek.

– Az édesapám zeneszerző és egyetemi tanár – jegyezte meg Kate hűvös, udvarias hangon. – Maga szerint ő jobban megértené mindezt csak azért, mert más a kromoszómakészlete?

A férfi ezen elgondolkozott egy kicsit.

– Ja – szögezte le.

– Rossz feltételezés. Kérem, nekem küldje el azokat a brosúrákat, bár jelenleg a padlófűtésre szavaznék. Egyszerűbbnek és hatékonyabbnak tűnik, mint a jelenlegi radiátorok. Szeretném megőrizni az épület eredeti arculatát, amennyire csak lehet, de közben élhetőbbé, vonzóbbá is tenném. Emellett másodlagos hőforrásokra is szükségem lesz, amíg a kémények biztonsági ellenőrzése, illetve javítása meg nem történik.

A férfi nem sokat törődött a jeges hangnemmel, még ha többnyire egyet is értett a nővel.

– Maga a főnök.

– Igen, ebben teljesen igaza van.

– Pókhálós a haja, főnök.

-A magáé is. Takaríttassa ki a pincét, és bármennyire is eredeti hatású ez a döngölt földpadló, szeretném, ha lebetonozná. Féregirtásra is szükség lesz még. A világítással is kezdjen valamit! Jelenleg az egész pince csak kihasználatlan tér. Jobb lenne, ha tárlóhelyiséggé alakítaná át.

– Értettem – a férfi szaporán jegyzetelt.

Kate a lépcsőhöz ment, és megmozgatta a kilazult korlátot, amikor elindult felfelé.

– A lépcsőknek nem kell éppen belsőépítészeti díjat nyerniük, de azt akarom, hogy biztonságosak legyenek.

– Azok lesznek. Minden elvégzett munka megfelel majd a vonatkozó biztonsági előírásoknak. Kizárólag így dolgozom.

– Ezt jó tudni – bólintott Kate. – Most pedig hadd mutassam meg, mik az elképzeléseim a földszinttel kapcsolatban!

Ez aztán tudja, mit akar, gondolta Brody. Az ő ízléséhez képest talán túl pontosan is. Ennek ellenére jó volt látni, hogy a nő nem csupán föl akarja újítani az épületet, hanem szeretné meg is őrizni annak különleges vonzerejét.

Bár ő maga egyelőre nem tudott itt egy balettiskolát elképzelni, de a jelek szerint Kate nagyon is, annak minden egyes, finom kis részletével együtt.

A konyhát is fel akarta újíttatni, kisebb, a térrel hatékonyabb helyiséggé gondolta átalakítani, a felszabaduló helyre pedig irodát képzelt.

A korábban hálószobaként, raktárként, vagy árubemutató teremként használt terek beépített  ruhaszekrényes, sminkasztalos öltözőkké változnak majd át.

– Egy kis tánciskolához mérten kicsit nagyra törőnek tűnnek a tervei.

– Ezek az elképzeléseim – válaszolta Kate szemöldökét alig észrevehetően megemelve. – És most lássuk ezt a két fürdőszobát!

Megálltak az előtérből nyíló két, egymás melletti ajtó előtt.

– Ha bővíteni és fel is akarja újítani ezeket, akkor esetleg kivehetnem a közfalat.

– A táncosok szerény emberek, de azért a koedukált fürdőszoba mégiscsak túlzás.

– Koedukált? – kérdezte a férfi meglepetten. – Azt tervezi, hogy fiúk is járnak majd ide?

A meglepetés hamar átváltott fölényes vigyorba.

– Akkor maga tényleg azt hiszi, hogy fiúkat is rá tud venni arra, hogy… mi is az… szóval hogy piruettezzenek? Na, ne nevettessen!

– Hallotta már valaha Barisnyikov, vagy Davidov nevét? – Kate túlságosan is hozzá volt már szokva az ilyen előre kiszámítható megjegyzésekhez, így a legkevésbé sem sértődött meg. – Bármikor fogadnék egy jól képzett táncosra bármely sportoló ellenében mind állóképesség, mind erő tekintetében.

– Egy olyan pasira, aki… ööö… tütüt hord?!

A lány nagyot sóhajtott. Tökéletesen tisztában volt azzal, hogy a vidéki városokban ez a szemlélet dívik.

– Szíves tájékoztatásául közlöm, hogy a táncosok igenis valódi férfiak. Valójában az első szeretőm vezető táncos volt, aki mellesleg Harley Davidsonnal járt, és grand jeté közben magasabbra ugrott, mint Michael Jordan, amikor zsákol. De ő ugye nem hord harisnyát? Csak azt az édes kis klott gatyát…

– Nem klott gatya! – morogta Brody. – Sportnadrág!

– Ó, ez csak szemlélet kérdése, nemde? Mindenesetre a fürdőszobák így maradnak. Új mosdókagylókat, új csempéket akarok. A mosdó legyen olyan alacsonyan, hogy egy kisgyermek is elérje. Legyen minden fehér, tiszta és rendezett.

– Értettem, főnök.

– Akkor menjünk tovább! – mutatott Kate a folyosó végén lévő lépcsők felé. – Fel a harmadikra, a lakásomba.

– Ott akar majd élni? Az iskola fölött?

– Itt akarok élni, lélegezni, enni, dolgozni. Csak így válhat az álom valósággá. Nagyon határozott elképzeléseim vannak a lakással kapcsolatban.

– Hát azt meghiszem…

A határozott elképzelések, gondolta Brody alig egy órával később, nagyon kellemes elgondolások lettek. Lehet,            hogy    bizonyos részletekben nem egyezett volna Kate-tel, de alapvetően tetszettek neki a nő harmadik szinttel kapcsolatos tervei.

Kate az eredeti gerendákat és az ácsmunkát fel akarta újíttatni, és csendben tette hozzá, hogy jó lenne nyilvánosan megkorbácsolni azt, aki ezt a kiváló tölgyfaanyagot lefestette.

Brody csak bólogatni tudott.

A tetőszerkezet egy része csúnyán megsérült. A férfi saját maga szerette volna megácsolni a pótlást, és összeilleszteni a régivel, az eredetivel. Kate le akarta csiszoltatni az összes emeletet, majd újraszigetelni mindet. Ebben is egyetértettek.

Ahogy együtt mentek fel a tetőtéri szobákba, a férfi megérezte a régi kihívást. Most is, mindig is szerette volna otthagyni a névjegyét olyan épületeken, amelyek több nemzedék óta álltak, úgy megőrizni őket, ahogy megérdemlik.

Volt ugyan idő, amikor nem törődött mással, mint hogy elvégezze a munkáját, és a végén felmarkolja az érte járó fizetséget. A büszkeség és a felelősségtudat csak később érkezett, így a jól végzett munka végül azzal a jóleső érzéssel töltötte el, hogy az, amit tesz, több és jobb  egyszerű felújításnál.

Életeket épített.

Ez a hozzáadott érték fogalma, gondolta Brody. Nagyon, nagyon szerette volna kezelésbe venni ezt a házat, és megmutatni, hogy mit lehet kihozni belőle, még akkor is, ha ehhez a meglehetősen idegesítő Kate Kimballal kell is szerződnie.

Remélte – feltéve, persze, ha megkapja a munkát –, hogy a nő nem lábatlankodik majd folyton körülötte, főleg ezzel a fojtó illatú parfümmel.

Visszatértek a fürdőszobákba. Az ősrégi, öntöttvas kád marad, a mosdókagylók nem. Újabb feladat: megfelelő, fehér mosdókagylókat találni.

A főnök kerámiacsempéket szeretett volna, sötétkéket és fehéret, habár beleegyezett abba, hogy végignézi a mintakollekciót, mielőtt döntene.

Ugyanilyen határozottsággal beszélt a konyháról, de a férfi ezúttal nem engedett.

– Nézze. Itt az a kérdés, hogy valóban főzni akar-e, vagy csak megmelegíteni az étteremből rendelt ételt.

– Főzni, mert képzelje csak, tudok főzni.

– Ez esetben hatékony munkaterületre lesz szüksége, amelyet nem szabad feldarabolni – mutatott rá Brody. – Ha megszakítás nélkül akar dolgozni, akkor az ablaktól kell kiindulnia. A mosogatót az ablak alá kell tenni, nem pedig arra a falra. A hűtőnek itt, a tűzhelynek ott a helye. Látja, így folyamatosan halad a munka, és nem kell ide-oda cikáznia. Csak az ideijét és az erejét vesztegetné.

– Igen, de ott…

– Ott lesz majd az éléskamrája – vágott közbe a férfi, miközben minden részletében, világosan maga előtt látta a konyhát. – Ide jöhet a pult. Idáig… Ide jöhet két bárszék, és voilá, munkaterületet, ülőhelyeket kapott holttér helyett.

– Arra gondoltam, hogy ide egy asztalt teszek, és…

– Azt állandóan csak kerülgetné. Sokkal kevesebb lenne a hasznos tér.

– Meglehet – gondolkozott el Kate. Az az asztal járt a fejében, amely mellett annak idején az édesapjával, a családjával megszámlálhatatlanul sokszor ült. Érzelgős vagyok, gondolta. Nem gyakorlatias.

– Hadd végezzem el a méréseket! – kérte a férfi. – Pár napon belül elkészítem a tervrajzokat. Akkor majd eldöntheti, tényleg mit is szeretne.

– Rendben. Rengeteg időnk lesz rá, mert a legfontosabb a földszint.

– Időbe telik, amíg végiggondolom a dolgot, és árajánlatot adhatok önnek. Szeretném előre figyelmeztetni, hogy a végösszeg hat számjegyű lesz, és jó négy hónapba telik, amíg befejezem a felújítást.

Kate már korábban is erre a következtetésre jutott, mégis kicsit mellbevágó volt ezzel szembesülnie.

– Dolgozza ki, tervezze meg, készítsen árajánlatot! Mikor tud kezdeni, ha úgy döntök, hogy magát bízom meg a munkák kivitelezésével?

– A szükséges engedélyeket elég hamar be lehet szerezni – gondolkodott el Brody. – A megrendeléseket már akár ma is postára adhatom. Talán január elsején el is kezdhetem.

– Remek. Ha maga mellett döntök, azonnal kezdeni akarok. Adjon árajánlatot, Mr. O’Connell, és meglátjuk, mit hoz a jövő.

Otthagyta a férfit, hadd számolgasson és tervezzen, és lement a keskeny kis tornácra.

Hallotta az alig fél háztömbre lévő főutca forgalmát. Érezte a valamelyik szomszédja kéményéből felszálló füst csípős szagát. A ház előtti hepehupás pázsit tele volt elszáradt gazzal, közepén jobb sorsra érdemes, csenevész juharfa senyvedt.

A keskeny mellékutca túloldalán téglából épült társasház állt. A régi épület rendezetten, néma csöndben terpeszkedett a délutáni nyugalomban.

Újabb százezer dollár, gondolta szomorúan. Nos, ez  is megoldható. Szerencsére az elmúlt pár évben igazán nem élt nagy lábon. Emellett valóban örökölte édesanyja üzleti érzékét. A megtakarításait okosan fektette be, ráadásul ott voltak még az értékpapírjai is.

Ha esetleg úgy érezné, túl sok a kiadás, és nagyon kevés a bevétel, elvállalhat egy pár vendégszereplést a Társulatnál. Ez az ajtó mindig is nyitva marad számára.

A helyzet az volt, hogy mivel olyan sokáig tartanak majd a felújítási munkálatok, valószínűleg érdemes lenne ezt tennie, és nem csak pénzügyi indokok miatt.

Mindig is dolgozott, soha nem volt egy üres perce sem. Ha elkezdődnek a felújítási munkálatok, semmi más dolga nem lesz, mint várni, amíg elkészül a következő szakasz.

A világ leg egyszerűbb dolga lenne New Yorkba utazni, hogy aztán következzenek a próbák, a tanulás és az előadások. Igen, ez tűnik a legjobb megoldásnak.

De nem most, nem azonnal. Először látni akarja, hogy a tervei miként öltenek formát a tervrajzokon.

– Kate? – lépett ki Brody a tornácra, kezében a nő kabátjával. – Hideg van itt kinn.

– Egy kicsit, valóban. Azt várom, hogy mikor kezd el havazni. A minap kaptunk már belőle némi ízelítőt.

– Csak akkor, ha legalább másfél méteres lesz… – dörmögte

Brody halkan.

– Kérem?

– Semmi – ráterítette a kabátot a nő vállára, automatikusan megemelve a hosszú hajat, hogy ne szoruljon be a gallér alá. Rengeteg haj, gondolta. Puhán tekergőző, kilométernyi hajtömeg.

A férfi kezei még mindig a hajtincseket igazgatták, amikor Kate megfordult, és felnézett rá, tekintetük összekapcsolódott. Mégiscsak érdeklődik irántam, tudatosult a nőben, a gyomrában varázsosan forró szorítást érzett.

– Miért nem sétálunk egyet? – kérdezte Kate. – Meghívhatna egy kávéra.

Közelebb lépett, szándékosan tesztelve mindkettejük reakcióit.

– Megbeszélhetnénk… a konyhapult kérdését.

A nő közelsége megbéklyózta Brody elméjét, illata kitöltötte tüdejét, és szép munkát végzett ágyéktájon is.

– Már megint nyomul rám – nyögte nagyon mély hangon.

– Jól látja – mosolyodott el Kate lassan, csábítóan.

– Valószínűleg ön a legszebb nő, akivel valaha is találkoztam.

– Egyikünk sem tehet arról, milyennek születik, de mivel nagyon hasonlítok édesanyámra, köszönöm a bókot. Tudja, különösen a szája tetszik – nézett fel Kate, és ottfelejtette a tekintetét. – Le sem tudom venni róla a szemem.

Brody szája úgy kiszáradt, mint a sivatag. Mi történt a nőkkel, mióta egy ideje nem foglalkozott velük? Mióta csábítanak el férfiakat tornácokon, fényes nappal?

A csípős decemberi szél az arcát korbácsolta. Érezte, amint vére felforrósodik.

– Nézze – mondta, majd önvédelemből, elővigyázatosságból megfogta a nő mindkét karját. A kabát lecsúszott Kate vállára, és a blézer alatt a férfi érezte a feszes, kidolgozott izmok játékát.

– Látom, amit látok.

Mennyire jellemző ez  a férfiakra, gondolta Kate. Milyen bizonytalan, mennyire elkeseredett.

– És be kell ismernem, nagyon tetszik az, amit látok – fejezte be esetlenül a férfi.

Teljesen szürke a szeme, gondolta Brody. Akár a füst. Csak le kellene hajtanom a fejem, nem, még azt sem, csak fel kellene emelnem, és máris megkóstolhatnám azokat a gyönyörű, önelégült ajkakat.

Az a szörnyű érzése támadt, hogy a csók olyan lenne, mint csupasz kézzel megmarkolni egy feszültség alatt álló vezetéket. Egész testét átjáró, halálos érintésben lenne része.

– Mondtam, hogy nem szeretnék új kapcsolatot.

– Igen, mondta – suttogta Kate –, de hazudott.

Állítását bizonyítandó a nő lábujjhegyre állt, és gyorsan, keményen beleharapott Brody alsó ajkába. A férfi keze vasmarokként szorította Kate felkarját.

– Látja? – suttogta a nő, alig pár centiméterre Brody ajkaitól. – Mégiscsak érdeklem.

Kate újra a teljes talpára állt, majd megcsóválta a fejét.

– Csak sajnos nem akarja, hogy bármi történjen kettőnk között.

– A végeredmény ugyanaz – mondta Brody, majd elengedte a nőt, és felvette a szerszámosládát. A fenébe is, gondolta, amikor észrevette, hogy mennyire remeg a keze.

– Ezzel nem értek egyet, de nem akarok vitatkozni. Szeretnék magával találkozni, ott, és akkor, ahol és amikor csak akarja. Eközben, mivel hasonló véleményünk van a házról, és tetszett a legtöbb ötlete, remélem, tudunk majd együtt dolgozni.

A férfi felsóhajtott, lélegzete jókora párafelhőt bodorított közéjük. Nagyon hideg van, jutott eszébe önkéntelenül, én meg itt állok összezavarodva, forrongó vérrel, többre vágyva.

– Maga nagyon nehéz dió, Kate.

– Tudom. Nem kérek elnézést azért, mert olyan vagyok, amilyen. Várom majd a megígért brosúrákat és a hiányzó információkat, illetve az árajánlatát. Ha további méréseket szeretne elvégezni, vagy bármilyen ötlete támad a házzal kapcsolatban, tudja, hogyan érhet el.

– Ja. Nagyon is jól tudom, hogyan…

Kate a tornácon maradt, onnan nézte, amint a férfi lemegy a járdaszegélyhez, beszáll a kisteherautójába. Brody meglepődött volna, ha meghallja a mély, bánatos sóhajt, amelyet távozása hozott elő a nőből.

Még inkább elgondolkoztató lett volna látni, ahogy Kate letelepszik a legfelső lépcsőfokra.

Brody O’Connell, töprengett a nő, miközben arra várt, hogy őrülten kalapáló szíve némileg megnyugodjon. Hát nem furcsa, hogy ez a férfi, akivel mindössze kétszer találkozott, ilyen erős hatással van rá? Nem arról volt szó, hogy férfitársaságban félénken viselkedett volna, sőt. Ám nagyon is válogatós volt. A szerető, akit olyan büszkén emlegetett Brodynak, egyike volt annak a három férfinak, akit valaha is az életébe, majd az ágyába engedett, s akik mindegyike nagyon fontos volt számára.

Mégis, mindössze két találkozás – nem, parancsolt magára, egyetlenegy, ha teljesen őszinte akart lenni – után már rögtön le akart feküdni Brodyval. Ez a második alkalom csak oly mértékben fokozta a vágyát, amilyenre korábban nem is számított.

Így az egyetlen ésszerű és gyakorlatias dolgot kénytelen megtenni. Megnyugszik, kiüríti az elméjét, majd eltervezi, miként csábíthatná el a férfit.

3.

Jack az édesapja irodájában ült, és gondosan, szépen, egymás után rajzolta meg az ábécé betűit. Ez volt a feladata. Ahogy az apukája is dolgozott a mellette lévő íróasztalnál.

A milliméterpapírral, körzőkkel, vonalzókkal végzett feladat jóval érdekesebbnek tűnt ugyan, mint a betűket lerajzolni, de az apukája megígérte, hogy ha elkészül, akkor ő is kap majd papírt, és rajzolhat valami szépet.

Hatalmas házat szeretett volna rajzolni, olyat, mint az övék, egy ugyanolyan pajtával, mint az otthoni, amelyet apu műhelynek használt. Sok hó is lesz a rajzon, legalább másfél méteres, amelyen megszámlálhatatlanul sok hóember álldogál majd.

És egy kutya.

Nagypapának és nagymamának volt kutyája, és habár Buddy idős volt már, Jack nagyon szeretett vele játszani. Az a baj, hogy Buddy mindig nagymamáéknál marad. De egy nap lesz majd neki is egy Mike nevű, saját kutyája, ami rengeteget rohangál majd a labda után, és éjjel vele alszik az ágyában.

Apu azt mondta, akkor lehet kutyája, ha majd elég kötelességtudó lesz. Lehet, hogy már holnap?

Jack felnézett, egy ideig az édesapja arcát nézegette, mert arra próbált rájönni, vajon megkérdezheti-e már, hogy mikor lesz végre eléggé kötelességtudó.

Apukája nagyon ráncolta a szemöldökét, de Jack tudta, hogy nem azért, mert haragszik, de legalábbis nem rá haragszik. Mindig ilyen arcot vág, ha dolgozik. Tudta, hogy ha ilyenkor zavarja, a válasz mindig elutasító lesz. Majd később.

De ez az ábécé borzasztóan unalmas. A házat szerette volna rajzolni, vagy az autóival játszani, esetleg számítógépezni. Vagy csak kinézni az ablakon, hogy esik-e már a hó.

Lóbálni kezdte a lábát, és belerúgott az asztalba. Fészkelődni kezdett, mire a cipőjének orra ismét nagyot dongott az asztal oldalán.

– Jack, légy szíves, ne rugdosd az asztalt.

– Az egész ábécét le kell, írnom?

– Pontosan.

– De miért?

– Csak.

– De már a P betűig megvan.

– Ha nem fejezed be az egészet, nem mondhatsz olyan szavakat, amelyekben a kihagyott betűk szerepelnek.

– De ez nem igazság!

– Ebben például szerepel a Z, meg az S is.

Jack a hatéves kisfiúk nehéz sóhajával válaszolt, leírta a következő néhány betűt, aztán ismét felsandított.

– Apu.

– Hm?

– Apu, apu, apu, a-p-u.

Brody felnézett, és büszkén vigyorgott a fiára.

– Ügyes vagy.

– Tudom, hogyan kell betőzni azt, hogy apu, vagy azt, hogy Jack. Okos kölyök, gondolta Brody büszkén.

– Mégis hogyan lettél ilyen okos srác?

– Nagymama szerint tőled örököltem. Megnézhetem, mit rajzolsz? Azt mondtad, annak a táncos hölgynek lesz. Őt is belerajzolod?

– Igen, neki készítem, és nem, nem nézheted meg, amíg el nem készülsz a feladatoddal.

Bármennyire is jólesett volna félretennie a munkát, és csak a fiával foglalkozni, Brody rájött, hogy csakis következetességgel taníthatja kötelességtudatra.

Ez is az apaság egyik velejárója.

– És mi történik, ha nem fejezed be, amit elkezdtél?

– Semmi – forgatta a szemét Jack ártatlanul.

– Hát épp erről van szó.

Jack az előbbinél is nagyobbat sóhajtott, és felvette a ceruzáját. Nem látta, ahogy édesapja elmosolyodik.

Istenem, micsoda nagyszerű kölyök… A férfi legszívesebben ledobta volna a ceruzát, a vonalzót, és ő maga is azt tette volna, amit élete legszebb ajándéka szeretett volna tenni az est hátralévő részében. A francba a munkával, a kötelességtudattal, meg mindenféle határidővel!

Ennél már csak egyetlen dolgot kívánt jobban: befejezni azt, amit elkezdett.

Vajon az én apám is ugyanígy nézett rám, így aggódott értem? – tűnődött közben. Valószínűleg soha nem mutatta, de így visszagondolva mindig is látszott rajta. Bob O’Connellel mégsem birkózott soha a szőnyegen, nem ment bele mindenféle bugyuta beszélgetésbe. Ő dolgozni ment. Ő hazajött a munkából. Ő elvárta, hogy este hatkor asztalon legyen a vacsora.

Megkövetelte, hogy a fia mindig elvégezze a rá rótt feladatokat, hogy ne keveredjen rossz társaságba, és mindenekelőtt mindig és visszakérdezés nélkül tegye meg azt, amit a szülei mondanak. Lehet, hogy most ő is úgy próbálja nevelni a fiát, mint annak idején az édesapja.

Brody szentül meg volt győződve arról, hogy szinte minden téren csalódást okozott az édesapjának, de ő is kiábrándult belőle.

Nem, mégsem jó ötlet így leterhelni Jacket.

– Zé, zé, zé, zé! – kapta fel Jack a papírt, hogy őrült tempóban lengesse édesapja előtt. – Elkészültem!

– Ne mozgasd, főnök, hadd lássam!

Távolról sem tökéletes, döntött Brody, mikor fia végre egyenesen tartotta a papírlapot. De azért elkészült.

– Szép munka, fiam. Kérsz egy francia kockás papírt?

– Odaállhatok melléd, és segíthetek a munkádban?

– Hát persze – így alig egy órával tovább tart majd elvégeznie a feladatot, nyugtatta magát az apa, miközben Jack lekecmergett a székéről. Megéri, mert legalább ezt az órát is a gyerekével tölti. Felsegítette a fiút az ölébe.

– Rendben. Nézd, ez itt a lakás a tánciskola fölött.

– Miért hordanak olyan vicces ruhákat, amikor táncolnak?

– Fogalmam sincs. Honnan tudod, hogy vicces ruhákat viselnek ilyenkor?

– Egy képregényben láttam, ahol a lábujjaik hegyén táncoltak. Szerinted tényleg lehet ilyen sokáig lábujjhegyen állni?

– Hát persze – felelte Brody. Egyébként tényleg lehet? – Tessék, fogd ezt a ceruzát! Ezt a vonalat megrajzolhatod, de vigyázz közben, hogy párhuzamos legyen.

– Jó! – kiáltotta a kisfiú.

Apa és fia egymás mellett dolgoztak együtt, a nagy férfimarok irányította a kicsiny gyermekkezet.

Egy idő után Jack ásítozni kezdett. Brody felkapta, és a vállához simította a parányi kis testet.

– Nem vagyok fáradt – tiltakozott Jack, habár a feje igencsak kókadozott.

– Mire felébredsz, már csak öt nap lesz karácsonyig.

– És én is kapok ajándékot?

Brody elmosolyodott. A fia hangja egyre kásásabbá vált, teste kezdett elnehezülni. Megállt a nappaliban, a karácsonyfánál, kicsit bizonytalanul, mint akkor, amikor Jack még csak csecsemő volt, és nehezen aludt el éjszakánként.

Ami a karácsonyfákat illeti, gondolta Brody, ez a példány nem különösebben vonzó, de azért ünnepélyes. A díszek minden egyes elérhető négyzetcentiméternyi felületet beborítottak. Mindenütt színes izzósorok és aranyhaj villogott, csillant, ahogyan Jack kívánta.

Angyal helyett egy vigyorgó Mikulás foglalta el a csúcsdísz helyét. Jack még mindig hitt a Mikulásban. Brody azon tűnődött, jövőre is így marad-e.

Ilyesmin gondolkozott, miközben magához húzta a fiút, a hajába temette az arcát, és igyekezett minden gondjáról megfeledkezni.

Miután lefektette a fiát, Brody lement a földszintre, és kávét főzött magának. Lehet, hogy nem kellett volna, gondolta, miközben kitöltötte magának az első csészét. Nem akart megint egész éjjel ébren maradni.

Ennek ellenére csak bámult kifelé az ablakon, és jó erősen itta a feketekávét. A ház talán túlságosan is csöndes volt most, hogy Jack elaludt. Isten a tudója, volt rá példa, amikor a kisfiú olyan zajos volt, annyira felforgatott maga körül mindent, hogy úgy tűnt, már soha nem is lesz többé csend és nyugalom a környéken.

Amikor azonban minden elcsendesedett, Brody újra azt kívánta, bárcsak minden a gyerek hangjától zengene.

Nincs nehezebb és csodálatosabb az apaságnál, mondta ki magában.

Most azonban nagyobb gondnak tűnt az álmatlanság, a nyugtalanság, amelyet már jó ideje nem tapasztalt. A szülői feladatok, a vállalkozás beindítása, a megrendelések felhajtása mellett nem sok szabadideje maradt.

Most sincs több időm, gondolta keserűen, ahogy a kávéját szürcsölve fel-alá járkált a konyhában.

Ezzel a házzal egy egész életre elég munkát kaptam, döbbent rá. Valami kisebb, valami kevésbé embert próbáló feladatot kellett volna elvállalnia. Valami gyakorlatiasabbat – mintha csak az édesapját hallaná.

Az itt a baj, hogy valahogyan beleszeretett ebbe a régi épületbe, ahogyan Jack is. Különben is, emlékeztette magát, a munka a legfontosabb, és valahogyan időt kell találnia arra, hogy befejezze az elvállalt feladatot. Márpedig ez igencsak nehéz célkitűzés pár nappal karácsony előtt.

Holnap délután be kell fejeznie egy járólapozást, utána pedig elkerülhetetlenül kezdődik az iskolai téli szünet.

Bébiszittert kellett volna fogadnia, ahogy korábban is már párszor, de Jack kimondhatatlanul utálta őket, és Brodynak emiatt állandó lelkiismeret-furdalása volt.

Tudta, hogy Beth Skully elvállalja Jacket, legalábbis egy időre, de az ő türelmével sem élhet vissza a végtelenségig. Végső esetben még áthívhatja az édesanyját, ám valahogy mindig csődtömegnek érezte magát, ha az anyja segítségét kellett igénybe vennie.

Akkor hát nincs más hátra: Jack elkíséri a munkába, aztán, ha nagyon unja már magát, átmegy játszani kicsit Rod pajtásához, és ha már minden kötél szakad, még mindig ott van a nagymamája. Még csak nem is ez a legnagyobb gond, ismerte el Brody kénytelen-kelletlen. Nem Jack istápolása terelte el a figyelmét, nem ő akadályozta az ésszerű gondolkodásban.

A gondot úgy hívják: Kate Kimball.

Sem ideje, sem kedve nem volt hozzá.

Jó, rendben, csak ideje nem volt rá. Ráadásul tudta, hogy kedve nagyon is lenne, sőt, nem csak kedve, hanem… Nehéz kérdés, gondolta. Beletúrt sűrű, sötétszőke hajába, és próbálta semmibe venni a nő gondolatára felébredő nyers, testi vágyat.

Azon töprengett, hogy érzett-e már valaha ennyire erős fizikai vonzalmat egy nő iránt. Biztosan csak azért van így, gondolta, mert már szinte teljesen elfelejtette, milyen érzés, amikor ennyire elfogja a vágy. Ettől valóban ideges lett.

Csak azért van, mert már olyan rég történt ilyesmi. Azért, mert ez a nő ennyire nyíltan kacérkodik tele. Azért, mert olyan hihetetlenül gyönyörű.

De Brody már nem volt kölyök, aki a következmények mérlegelése nélkül ragadta volna meg a neki tetsző játékokat. Többé nem dönthet szabadon, nem teheti azt, amit csak akar. Ráadásul soha nem is akarta volna, hogy ez másképp legyen.

Nem mintha hosszú távon feltétlenül következményekkel kellene járni annak, hogy elfogadja a nő egyértelmű felkínálkozását. Sőt, még rövidtávon sem. Mindketten felnőttek, ismerik a játékszabályokat.

De épp az ilyen gondolkodás sodorhat a legkönnyebben bajba, döntötte el végül.

Végezd el a munkát, vedd fel az érte járó pénzt, és tartsd a távolságot, utasította magát rendre.

És ne gondolj állandóan arra a lenyűgözően karcsú, izmos testre! Kitöltötte a második csésze kávét – tudván, hogy ezzel álmatlan, nyugtalanul forgolódó éjszakára ítéli magát –, és leült dolgozni.

Másnap délután, amikor Kate kinyitotta az ajtót, Brody állt a küszöbön, egy csillogó szemű kisfiú kezét fogva.

– Ki ez a jóképű fiatalember? – kérdezte Kate mosolyogva.

– Jack vagyok – mutatkozott be a fiúcska.

– Szervusz, Jack, én Kate vagyok – nyújtotta a kezét a nő, amelyet

Jack udvariasan megrázott. – Kerüljetek beljebb!

– Csak a rajzokat akarom leadni, és az árajánlatot – magyarázta Brody, és kezét fia vállára téve odakint maradt. – A múltkor adtam önnek névkártyát. Ha bármilyen kérdése lenne a tervrajzokkal, vagy az ajánlattal kapcsolatban, tudja, hogyan érhet el.

– Időt takaríthatnánk meg azzal, ha most rögtön megbeszélnénk ezt. Nagyon siet? – Kate alig nézett a férfira, de a kisfiúra nagyon kedvesen mosolygott. – Brr, farkasordító hideg van odakint. Olyan hideg, hogy ideje meginni egy forró csokit, és megenni pár sütit, nem gondolod, Jack?

– Mályvacukorral? – csillant fel a kisfiú szeme.

– Ebben a házban szigorúan tilos a forró csokit mályvacukor nélkül felszolgálni, fiatalember. – Kate kinyújtotta a kezét, és Jack már át is lépte a küszöböt.

– Nézze, én…

– Ugyan már, O’Connell. Legyen jó fiú! Hányadikos is vagy, Jóképű Jack? – a nő leguggolt, és segített a kisfiú kabátját levetni. – Nyolcadikos, kilencedikes?

– Dehogyis – kuncogott Jack. – Még csak elsős.

– Ugye, csak viccelsz? – kérdezte Kate meglepetést színlelve. – Micsoda véletlen! Épp ma különleges akciót tartunk szőke, elsős kissrácok számára. Te választhatod ki, hogy a forró csoki mellé cukorkát, csokit, vagy mogyoróvajas sütit kérsz.

– Kérhetek mindegyikből egyet?

– Jack!

– Na, végre, ez a beszéd! – mondta Kate, ügyet sem vetve a férfira.

Felegyenesedett, odaadta Brodynak a kisfiú kabátját és sapkáját, majd megfogta Jack kezét.

– Te vagy a táncos hölgy?

Kate felkacagott, majd a konyha felé kezdte irányítani a gyereket.

– Igen, az vagyok – mondta, majd kacér mosollyal fordult vissza a férfi felé. Most megvagy, gondolta. – Jöjjön, erre van a konyha!

– Nagyon jól tudom, hol van az az istenverte konyha.

– Apa csúnyán beszél! – árulkodott Jack.

– Hallom – ráncolta össze a szemöldökét a nő. – Akkor most ő nem is kap sütit.

– A felnőttek beszélhetnek csúnyán, de még ők sem mondhatják azt, hogy kib…

– Jack!

– De néha sajnos ezt is mondja – suttogta Jack halkan, valódi összeesküvő módjára. – És amikor egyszer a kalapáccsal ráütött az ujjára, akkor nagyon csúnyán beszélt, és az összes csúnya szót kimondta.

– Tényleg? – Kate lenyűgözve húzott elő egy széket a fiúnak. – Sorrendben, vagy összekeverve?

– Vegyesen. Némelyiket tényleg sokszor ismételte – vigyorodott el Jack. – Vehetek három mályvacukrot?

– Természetesen. A kabátokat oda tudja felakasztani, Brody – mutatta a nő sugárzó mosollyal, majd nekikezdett a forró csoki elkészítésének.

És nem ám instant kakaó, jegyezte meg magában Brody. Rengeteg csokoládé, rengeteg tej.

– Nem akarjuk feltartani – kezdte a férfi.

– Higgye el, rengeteg időm van. Az édesanyám ki sem lát a munkából, de Brandon átvállalta tőle a délutáni műszakot. Az ott a bátyám baseballkesztyűje – mondta Jacknek, aki úgy rántotta el a kezét, mintha a kesztyű lángolna.

– Csak nézegettem – pirult el a kisfiú, és azonnal elkapta a kezét.

– Meg is érintheted, semmi baj. Biztos nem bánná. Szereted a baseballt?

– Tavaly kezdtem el, és ha elég idős leszek majd, bekerülök a Junior Ligába.

– Brandon is ott kezdte, és most profi játékos. Az L. A. Kings dobójátékosa.

– Tényleg?! – kérdezte Jack elkerekedő szemmel.

– Nekem elhiheted – válaszolta a nő, odalépett, és az elragadtatott fiú kezébe nyomta a kesztyűt. – Talán ha elég nagy lesz a kezed ahhoz, hogy ezt a kesztyűt hordd, akkorra te is hivatásos játékos leszel.

– Apu, apu… ez egy valódi baseball-játékos kesztyűje!

– Ejha! – A férfi láthatólag feladta. Nem vehet semmibe olyasvalakit, aki ennyire tűzbe hozza a fiát. – Ez igen.

Beleborzolt Jack hajába, és rámosolygott Kate-re.

– Én is kaphatok egyszerre három mályvacukrot?

– Ez csak természetes.

Ez a fiú tündéri, gondolta Kate, miközben elkészítette a csokoládét, és tálcára rakta a sütiket. Bolondult a gyerekekért, és Jack, ahogy az apja is mondta, igazi kis lókötő volt.

Még érdekesebbnek találta az apa és fia közötti nyilvánvalóan erős kötődést, amely olyan aranyosnak tűnt, hogy hirtelenjében kedve támadt mindkettőjüket magához ölelni.

– Hölgyem…

– Szólíts csak Kate-nek! – bátorította a nő, és letette a fiú elé a gőzölgő italt. – Vigyázz, nagyon forró!

– Rendben. Szóval, Kate, miért viselsz tánc közben olyan muris ruhákat? Apukám sem érti.

Brody furcsa, elkínzott kis hangot hallatott, majd elmélyülten válogatott a sütemények között. Kate szemöldöke magasra emelkedett, aztán óvatosan letette a bögrét.

– Mi inkább jelmezeknek hívjuk őket. Segítenek elmesélni a történetet, amit éppen eltáncolunk.

– Hogyan lehet táncolva elmesélni egy történetet? Én azokat a meséket szeretem, amiket apu úgy olvas.

– Ez is olyan, mint a beszéd, csak éppen mozdulatokkal és zenével mondjuk el. Mire gondolsz, amikor meghallod a Hull a pelyhes fehér hó című dal zenéjét, csak éppen szöveg nélkül?

– A karácsonyra. Már csak öt nap van hátra karácsonyig.

– Erről van szó. Ha eltáncolod ezt a dalt, akkor a mozdulataid boldogok, gyorsak, vidámak lesznek, a szánkózásra meg a hóra emlékeztetnek. De ha a Csendes Éj lenne ez a dal, akkor minden mozdulat lassú és áhítatos lenne.

– Mintha templomban lennénk.

Nocsak, milyen gyorsan következtet, gondolta Kate.

– Úgy van. Ha egyszer az iskolám felé jársz, megmutatom, hogyan kell egy történetet tánccal elmesélni.

– Lehet, hogy az apukám építi majd fel az iskoládat.

– Igazad van. Könnyen lehet.

A nő kinyitotta a mappát. Érdekes, gondolta Brody, hogy félretette az árajánlatot, és rögtön a tervrajzokkal kezdett foglalkozni. Inkább a lehetőségekkel, mint a piszkos anyagiakkal törődik.

A fiúcska átadta magát a forró csoki élvezetének, a szeme tágra nyílt a vágyakozástól, ahogy az ital habos felszínét fújta, hogy végre belekóstolhasson. Kate félretette a saját bögréjét, ahogyan a sütiket is. Mikor elkezdett kérdezni, Brody odahúzta a székét, így már ketten görnyedtek a tervrajzok felé.

Még a süteményeknél is jobb illata van, gondolta a férfi.

– Ez itt mi? – kérdezte a nő.

– Tolóajtó. Síneken csúszik, nem pedig zsanérokon elfordulva nyílik. Rengeteg helyet nyerhetünk vele. Az a folyosó igen keskeny. Ide is tettem egyet, az irodájához. Szükség van a személyes szférára, de ezért még nem kell feltétlenül feláldozni a személyes teret is.

– Tetszik – felelte Kate a férfi felé fordulva, becsukott szemmel. – Nagyon tetszik.

– Egy pár vonalat én húztam meg – kotyogott közbe Jack.

– Nagyszerű munkát végeztél – válaszolta a nő, majd újra a tervrajzokat kezdte tanulmányozni az elvarázsolt Brody mellett.

Mindegyiket alaposan végignézte, megfontolta a javasolt változtatások következményeit, és ha nem egyeztek a véleményével, elvetette, illetve további megfontolásra visszautasította őket.

Jól látta az egészet, az egyeneseket, az éleket, a hajlásszögeket, az egész folyamatot. Minden egyes részletet, mindent, amit Brody hozzátett, vagy megváltoztatott. Nem talált bennük hibát, legalábbis egyelőre nem.

Emellett lenyűgözte a férfi alapossága. A tervrajzok szépen kidolgozottaknak tűntek, szakmai hozzáértésről tanúskodtak. Kate arra gondolt, ennél jobb minőséget talán még egy építész sem nyújthatott volna.

Amikor végzett a tervrajzokkal, felvette az árajánlatot, végignézte a számokat, majd nagyot nyelt a végösszeg láttán.

– Nos, Jóképű Jack – mondta végül a papírokat összerendezve – vedd úgy, hogy te meg az apukád megkaptátok a munkát.

Jack éljenzett kicsit, majd, mivel senki nem tiltotta meg, újabb sütit tömött magába.

Brody csak ekkor vette észre, hogy egészen idáig visszatartotta a lélegzetét, hogy aztán nagyot sóhajtva fújja ki. Kisvártatva összeszedte magát. Ez volt a legnagyobb megrendelése, mióta visszaköltözött West Virginiába.

Ennyi munka az egész télre megélhetést biztosít majd neki és az embereinek is, pedig télen elég nehezen lehet megélni felújításokból.

Idén senkit nem kell majd elbocsátania, nem kell lefaragnia az óradíjakat.

A bevételből pedig ő is sokkal könnyebben lélegezhet majd.

A gyakorlati megfontolásokon túl pedig igenis szerette volna kezelésbe venni ezt a gyönyörű épületet. Az persze nehéz lesz, hogy a házat soha ne tévessze össze Kate-tel.

– Nagyon köszönöm a megbízást.

– Ezt akkor se feledje, ha majd az agyára megyek.

– Már el is kezdte. Van egy tolla?

A nő elmosolyodott, felállt, és kivett egy tollat az asztalfiókból, majd aláírta és dátumozta a szerződést.

– Maga jön – mondta, és átadta a férfinak a tollat. Amikor Brody visszaadta, a nő Jacknek nyújtotta az írószerszámot.

– Jack?

– Mi? – kérdezte a fiú, miközben morzsák potyogtak a szája sarkából. Amikor észrevette édesapja villámló tekintetét, helyesbített. – Ööö… igen, asszonyom?

– Le tudod írni a neved?

– Nyomtatott betűkkel. Megtanultam az ábécét, le tudom betőzni azt, hogy Apa és Jack, meg ilyesmi.

– Remek, akkor gyere ide, légy szíves, és tegyük ezt a szerződést valóban hivatalossá.

A nő mosolyogva, félrehajtott fejjel nézte a gyerek értetlenségét.

– Hiszen magad mondtad, hogy néhány vonalat te rajzoltál, vagy nem? Hát akkor akarsz nekem dolgozni, vagy sem?

– Akarok! – a kisfiú arcán őszinte öröm ömlött el.

Az asztalhoz lépett, még több morzsát szórva szét elvette a tollat, majd nyelve hegyét a foga közt kidugva, nagy műgonddal véste édesapja neve alá a saját, nyomtatott betűs nevét.

– Nézd, apa! Ez én vagyok!

– Naná, kisfiam.

Brody elérzékenyülve nézett fel Kate szemébe. Most mi a fene lesz? Ez a nő megtalálta és megragadta a legérzékenyebb pontját.

– Jack, menj, és moss kezet!

– De nem is piszkos.

– Nem baj, akkor is mosd meg.

– Az előszoba végén találod a fürdőszobát – szólt közbe Kate lágyan. – A második ajtó a jobb kezed felől.

Jack halkan morogva engedelmeskedett.

Brody felállt, de a nő nem lépett hátra, így testük összeütközött kicsit, minden idegszálukat készenlétbe helyezve.

– Ügyes húzás volt, hogy a fiamat is bevonta ebbe az egészbe.

– Már így is a részese, ez nyilvánvaló — felelte Kate, de közben érezte, hogy mennyire rosszul esik neki a férfi kimondatlan vádaskodása. – Ezt nem terveztem el előre, Brody.

– Csak annyit mondtam, hogy ügyes húzás volt.

– Igen, de eközben azt gondolta – legalábbis eszébe jutott –, hogy egy jól kitervelt csapdába rángattam bele, egy beteges kis terv áldozata lett, amely a maga megszerzésére irányult. Valóban le akarok feküdni magával, emellett céltudatos embernek ismerem magam, de a fiát akkor sem használnám fel ilyesmire.

Kate felkapta a férfi üres bögréjét, és a mosogató felé indult vele. Brody elkapta a karját.

– Igaza van. Talán eszembe jutott ilyesmi, de most szeretnék ezért bocsánatot kérni öntől.

– Már el is felejtettem az egészet.

Brody utánanyúlt, elkapta a nő karját, és megperdítette, amíg egymás szemébe nem néztek.

– Őszintén kértem elnézést, Kate.

– Rendben – felelte a nő. – Őszintén megbocsátva. A fia nagyon szép, és nem mellesleg nagyszerű srác. Nehéz nem rákattanni.

– Ne feledje, magam is így vagyok vele.

– Ahogy ő is magára. Látszik. Szeretem a gyerekeket, és imádom a szerető szülőket. Minél jobban imádják a gyerekeiket, annál vonzóbbak lesznek a számomra.

– Nem fekszem le önnel. – Brody már nem a nő karját markolta, hanem keze Kate derekára siklott.

– Most még ezt mondja – mosolygott rá Kate sokat sejtetően.

– Nem ronthatom el ezt a munkát, nem bonyolíthatom össze az életem, nem engedhetem meg, hogy…

Brody  valami  nagyon            fontosat           akart    mondani,         ráadásul meglehetős határozottsággal, ám Kate a férfi mellkasára, majd a vállára tette a kezét.

– Még nem kezdett el dolgozni – suttogta, majd ajkait a férfi szájához emelte.

Brody zárta az áramkört, és a fények azonnal fellobbantak koponyájában. A nő szája egyszerre volt forró, fanyar és csábító. Az érzelmek egy időre mindkettejük felett átvették az irányítást.

Brody meg akarta ragadni a nő vállát, hogy hátratolja. Tényleg azt akarta. Képes rá, és meg is teszi… majd.

Nemsokára.

De addig is alá akart merülni ebbe a hihetetlenül jó érzésbe. Azt akarta, hogy csak Kate-be kapaszkodva tudja megőrizni az egyensúlyát. A nő illata… ismeretlen, veszélyes volt.

Kate egészen elvesztette a fejét. Brody ellenállhatatlan volt. Úgy csókolt, mintha csak az álmaimból lépett volna elő, gondolta. Torkából elégedett, dorombolásszerű hang tört elő. A szája puha, forró. A keze kemény és erős. Lehet valami vonzóbb egy erős férfinál, akinek ereje nem csak az izmaiból, hanem egyenesen a szívéből jön?

A csóktól Kate elméje tucatnyi édes piruettet írt le, melyhez vadul lüktető szíve diktálta a ritmust.

Szerette volna ezt az ütemet még inkább felgyorsítani. Jobban kívánta, mint azt előzőleg gondolta volna. A reményteli várakozás, az érzékiség és a vágy gyönyörteljes keverékén lebegve hajtotta hátra a fejét.

– Ez nagyon finom volt – szólalt meg, és ujjai a férfi hajába túrtak. – Miért nem tesszük meg még egyszer?

Brodynak az járt a fejében, hogy ha már így belegabalyodtak egymásba, akkor jobb lenne lerombolni a kettejük közti, amúgy is ingatag gátakat, és szabad folyást engedni az elkerülhetetlennek. De ekkor meghallotta, hogy Jack becsukja a fürdőszoba ajtaját, és visszafelé tart a konyhába.

– Nem szabad. Nem tudom megtenni – mondta, és gyengéden eltolta magától Kate-et. A nő szeme olyan csábító, ajka olyan puha volt… – Teljesen megőrjít.

– A jelek szerint nem eléggé. De ez csak a kezdet volt.

A férfi elengedte. Ez tűnt a legbiztonságosabb lépésnek.

– Tudja… – mondta Brody halkan, rekedtes hangon –, már jó ideje nem játszottam ezt a… játékot.

– Ahhoz képest nagyon is ügyes. Lehet, hogy egy ideig kispadon volt, de hamar belejön. Miért nem visz el vacsorázni, hogy újra elkezdjük az edzést?

– Nagyon alaposan megmostam – jelentette be a konyhaajtón belépő Jack. – Kaphatok még egy sütit?

– Nem – válaszolta Brody, aki képtelen volt levenni a szemét a nőről. Bámult rá, kívánta, közben megállás nélkül töprengett. – Mennünk kell. Köszönd meg szépen a vendéglátást, Jack!

– Köszönöm szépen, Kate.

– Igazán nincs mit, fiatalember. Bármikor szívesen látlak.

– Jó! – vigyorgott a kisfiú, miközben édesapja feladta rá a kabátot.

– Forró csokit is kapok majd?

– Hát persze.

Kate az ajtóig kísérte vendégeit, és nézte, ahogy beszállnak a kisteherautóba. Jack lelkesen integetett, Brody vissza sem nézett.

Óvatos fickó, gondolta Kate, miután apa és fia elviharzottak. Nos, aligha az ő hibája. Ha nekem kellene egy ilyen édes kisfiú miatt aggódnom, jött rá Kate, én is ilyen elővigyázatos lennék.

Most, hogy találkozott a férfi fiával, Brody még az eddigieknél is jobban tetszett neki. Nyilvánvalóan jó, figyelmes apa. Jacket melegen öltöztette, és a fiúcska egészséges, barátságos, boldog volt.

Nem lehet könnyű egyedül nevelni egy gyereket, de Brody O’Connell nagyon is jól boldogul a feladattal.

Kate tisztelte, csodálta ezért, sőt, ha még lehet, a tapasztaltak miatt még a korábbiaknál is erősebben vonzódott a férfihoz.

Lehet, hogy kicsit elsiette a dolgot, azt, hogy engedett az ösztönei parancsoló szavának. De összeszorította ajkait, megpróbálván megőrizni a férfi ízét, illatát, és tudta, hogy ezért senki nem hibáztathatja.

Mégsem olyan nagy baj, gondolta, ha nem sietnek ennyire, ha kicsit jobban megismeri a férfit. Végül is egyelőre egyikük sem akar odébb állni.

4.

– Földrengések – mondta Kate.

– Jégviharok – kontrázott Brandon.

– Szmog.

– Hólapátolás.

– A változó évszakok öröme – dobta hátra a haját Kate.

– A tengerpart – húzta meg húga haját Brandon.

Évek óta vitatkoztak azon, hogy vajon a nyugati, vagy a keleti parton jobb-e élni. Kate lelkesen ment bele bátyjával közös kis játékukba, így könnyebben el tudta terelni a gondolatait arról, hogy Brandon egy órán belül elutazik.

Ez csak a karácsony utáni mélabú, nyugtatta magát. Már most hiányzott neki az izgalom, a rengeteg előkészület, majd a hagyományos, családi körben megünnepelt karácsony szelíd, szívet melengető öröme, amely az utóbbi napokban olyannyira elfogta.

Kimballék karácsony másnapján szokás szerint 'két napra New Yorkba utaztak, hogy az összes ajándékot átadják az egyre növekvő család minden egyes tagjának.

Immár a karácsony és szilveszter közötti napokat élték. Freddie, Kate nővére hazautazott férjével, Nick-kel és a gyerekekkel, ahogy Brandon is készülődött hazafelé, Los Angelesbe.

Kate szétnézett a csendes főutcán, amelyen bátyjával sétált. Elmosolyodott.

– Durva közlekedési morál – mondta.

– Bögyös szőkék nyitott sportkocsikban – vágta rá Brandon.

– Te annyira sekélyes vagy.

– Ez így igaz – válaszolta bátyja vigyorogva, majd átölelte Kate vállát. – De éppen ezt szereted bennem. Nézd csak! Egy egész teherautónyi munkás érkezett a házadhoz.

Kate még mindig duzzogva nézett a lekanyarodó járműre. Brody aztán nem vesztegeti az időt, gondolta elismeréssel.

Odaértek a házhoz, megkerültek egy, az útban álló talicskát, óvatosan végiglépdeltek egy pallón, és bekukucskáltak a pincébe.

Vastag, narancsszínű hosszabbító kábelek kígyóztak a hordozható munkalámpákig, amelyeket a munkások a gerendákra, vagy szükség szerint a legkülönbözőbb helyekre aggattak. A csupasz villanykörték sárgás fénye ásatáshoz tette hasonlatossá a pincét, már csak a frissen kiemelt cserép- és lándzsahegy-darabok hiányoztak.

A nő meglátta Brodyt, aki piszkos farmerben és csizmában kalapált helyre egy lécet a zsaluzásban. Habár munka közben minden lélegzetvételére párafelhő gomolygott elő, a férfi mégis levetette a kabátját. Kate látta, hogyan mozognak a kemény izmok a flaneling szövete alatt.

Igazam volt, gondolta Kate. Tényleg vadítóan néz ki ebben a munkaruhában.

Az egyik munkás a sittet lapátolta a talicskába. Mellette Jack igyekezett minél több törmeléket lapátolni kis vödrébe egy parányi lapáttal.

A kisfiú vette észre először. Felugrott, és indiántáncot járt.

– Képzeld, Kate, én takarítom ki a pincét! Egy egész dollárt kapok érte! Segítek betonozni is. Kaptam egy betonkeverőt karácsonyra. Szeretnéd látni?

– Hát persze.

Kate még egy lépést tehetett lefelé a rámpán, amikor Brody megállította.

– Nem úgy öltözött, hogy itt összekenje magát.

Kate lepillantott a férfi csizmájára, majd a saját szarvasbőr edzőcipőjére.

– Ezzel nem szállhatok vitába – adta meg magát. – Beszélhetnénk egy percre?

– Rendben. Jack, szünetet tartunk.

Brody fellépdelt a rámpán, hunyorított a vakító, téli napsütésben, míg fia mögötte botladozott.

– Hadd mutassam be a bátyámat, Brandont. Brand, Brody O’Connell, és a fia, Jack.

– Örülök, hogy találkoztunk – Brody nem nyújtott kezet, csak üdvözlésképp feltartotta koszos markát. – Imádom, ahogy játszik, Brandon. Valódi megtiszteltetés, hogy találkozhattunk.

– Én pedig láttam az ön munkáit. Hasonlóképpen megtisztelve érzem magam.

– Te vagy az a baseball-játékos? – nézett fel Jack tágra nyílt szemmel Brandonra.

– Pontosan – guggolt le Brandon. – Szereted a baseballt?

– Aha… láttam a kesztyűdet. Nekem is van, és ütőm is, meg labdám is, meg minden.

Tudván, hogy a bátyja elszórakoztatja majd Jack-et, Kate egy pár lépéssel odébb állt.

– Nem gondoltam volna, hogy ilyen hamar munkához lát – mondta Brodynak.

– Arra gondoltam, kihasználjuk az évszakhoz képest enyhe időjárás előnyeit. Pár napon belül hidegfront érkezik, addig kitakaríthatjuk és lebetonozhatjuk a pincét.

Enyhe időjárás, gondolkozott el Kate. Odalenn, a vastag kőfalú pincében sokkal hidegebb van, mint idekint, a napsütésben.

– Hogy telt a karácsonya?

– Remekül, köszönöm – felelte a férfi, majd odébb lépett, hogy az egyik munkás fel tudja hordani a soron következő talicskányi földet a rámpán. – És az öné?

– Csodálatosan. Látom, a fiát is befogta dolgozni. Az a napi egy dollár is szerepelt az árajánlatában?

– Iskolaszünet van – felelte a férfi szárazon, szinte pattogósan. – Mellettem lesz. Tud viselkedni, és nincs senki lába alatt.

– No lám – emelte meg a szemöldökét Kate –, csak le ne harapja a fejem!

– Elnézést – hajtotta le a fejét Brody. – Tudja, van olyan ügyfelem, aki nem szereti, ha a fiam is velem van munka közben.

– Én nem tartozom ezek közé.

– Hé, O’Connell, tudja nélkülözni ezt a fiatal munkást egy időre? Brody felpillantott, látta, hogy Jack koszos kis mancsával

Brandon kezébe kapaszkodva áll.

– Nos…

– Van egy kis elintéznivalónk fenn, a házban – folytatta Brandon.

– Mielőtt elindulok ki, a reptérre, visszahozom. Legfeljebb fél óra, rendben?

– Apu, kérlek… Ugye, mehetek?

– Nem is tudom…

– A bátyám nem teljesen komplett – szólt közbe Kate mosolyogva –, de bízhat benne.

Nem, gondolta Brody, nekem ment el az eszem, hogy állandóan a frász jön rám, amikor Jack megismerkedik valakivel.

– Jól van – egyezett bele végül. – De először moss kezet a vödörben, Jack.

– Szuper! – kiáltotta a kisfiú boldogan. – Mindjárt jövök!

– Megpróbálok hazajönni a tavaszi szezon kezdete előtt – mondta Brandon a húgának, miután Jack elviharzott.

– Jó. Remek – felelte Kate elcsukló hangon. Ne sírj, mondta magának, kérlek, ne sírj! – Tartsd távol magad azoktól a bögyös szőkéktől, jó?

– Bolond lennék – nevetett fel Brandon, és átölelte a húgát. – Már most hiányzol.

– Te is nekem – mondta Kate arcát bátyja vállába temetve, majd hátralépett, és szomorúan mosolygott. – Vigyázz magadra, te baseball- hős!

– Te is vigyázz magadra, Kate! Gyere, Jack! – válaszolta Brandon, majd megfogta az éppen visszatérő kisfiú többé-kevésbé tiszta, de csuromvizes kezét, intett Brodynak, és elindult.

– Szia, apu! Mindjárt jövök!

– A bátyja miért húzza a lábát? – kérdezte Brody.

– Meghúzódott pár ínszalagja – mondta Kate. – Rosszul csúszott be. Nos, akkor hagyom is dolgozni.

Egészen addig sikerült mosolyognia, amíg meg nem kerülte a házat, és le nem ült a lépcsőkre, de ekkor bizony eltört a mécses.

Amikor Brody tíz perc múlva kiment a teherautóhoz valamiért, a nő még mindig ott ült. A könnyek már felszáradtak, csak egy-két csepp csillogott a hosszú szempillákon.

– Mi történt? – döbbent meg a férfi. – Mi baj?

– Semmi.

– Pedig valami oka csak van annak, hogy itt ül, és sírdogál.

– Na és? – vont vállat Kate dacosan.

A férfi arra gondolt, hogy inkább nem üti bele az orrát abba, ami nem rá tartozik. Hiszen csak a… de nem emlékezett arra, hogy miért is jött ki egyáltalán. Az a gond, jött rá, hogy képtelen lett volna magára hagyni egy pityergő nőt, így aztán lemondó sóhajjal ment oda, és mellé telepedett.

– Mi a baj?

– Utálok búcsúzkodni. Nem is kellene, ha nem ragaszkodna ahhoz, hogy majdnem ötezer kilométerre innen, abban a csupa műmosoly Kaliforniában éljen.

Á, szóval a bátyjáról beszél, gondolta a férfi megkönnyebbülve.

– Nos… – kezdett neki Brody a válasznak, de amikor látta, hogy korántsem apadt még el a könnyek áradata, előrántott egy hatalmas zsebkendőt, és a nőnek nyújtotta. – Végül is ott dolgozik.

– Bocsásson meg, de én nem tudok erre a kérdésre ilyen higgadtan gondolni – hüppögte Kate, miközben elvette a lepedőnyi kendőt. – Köszönöm.

– Szívesen.

A nő egy darabig a könnyeit itatgatta, majd Brody-ra nézett.

– Magának van testvére?

– Nincs.

– Kér egyet? Szívesen magának adom a bátyámat – sóhajtott Kate a lépcsőkön hátradőlve. – A nővérem New Yorkban van, Brand meg Los Angelesben. Jómagam West Virginiában élek. Soha nem gondoltam volna, hogy ennyire szétszóródunk.

A férfi visszagondolt arra, hogy az előbb a testvérek milyen szeretettel ölelték át egymást.

– Nekem nem úgy tűnik, mintha a távolság elszakította volna önöket egymástól.

Kate ránézett, és hamarosan a könnyei is felszáradtak.

– Igaza van. De még mennyire! Pontosan tudja, hogy ilyenkor mit kell mondania. Hát akkor – Kate nagyot sóhajtott, és visszaadta a zsebkendőt – terelje el kicsit a figyelmemet! Meséljen arról, hogyan telt a karácsonya! A szokásos, zajos-zűrös családi változat volt?

– Jack valóban elég zajos fiú. Hajnali ötkor ébresztett – az emlékek mosolyt csaltak a férfi arcára. – Azt hiszem, csak úgy délután kettő körül nyugodott meg valamelyest.

– Sikerült felszolgálnia a karácsonyi vacsorát is?

– Nem volt      könnyű            – válaszolta     Brody  elkomorodva.  – A nagyszüleihez mentünk át vacsorára. Mindannyian ebben a városkában élünk, de nagyon is elszigetelten.

– Sajnálom.

– A lényeg, hogy rajonganak Jackért.

Ezt meg mi a fenéért kellett elmondanom? – dühöngött a férfi némán. Talán azért, válaszolta meg a saját kérdését, mert már annyira a bögyében volt az egész. Esetleg azért, mert az édesapja továbbra is elutasított mindent, amit a fia eddig felmutatott, bármit, amivel megpróbált kezdeni valamit az életével.

– A döngölt földpadló anyagát a ház túl oldalán téríttetem szét. Ha gondolja, tavasszal akár egy kis veteményest is kialakíthatna belőle.

– Jó ötlet.

– Nos – mondta a férfi, majd felállt –, vissza kell mennem dolgozni, különben a főnök levonja a fizetésemből.

– Brody… – Kate nem igazán tudta, mit, vagy miként akar mondani, de a pillanat gyorsan elmúlt, amint Brandon            állt a járdaszegélyhez csicsás, bérelt sportkocsijával.

– Apu! – kiabálta Jack, közben heroikus küzdelmet folytatva a biztonsági övvel. – Képzeld! Brand nekem adta a kesztyűjét, meg egy labdát is, amelyre ráírta a nevét, meg még sok minden mást is!

– Ejha! – füttyentett Brody, és alig tudta elkapni a felé hajított labdát. – Lássuk csak… Megvizsgálta a labdát, majd a kesztyűt is.

– Nagyon különleges ajándékok… Remélem, nagyon vigyázol majd rájuk.

– Úgy lesz! Ígérem! – lelkendezett a kisfiú. – Köszi, Brand!

Nagyon vigyázok majd rájuk! Megmutathatjuk a többieknek is, apu?

– Hát persze – Brody felkapta a kisfiát, és Brandonra nézett. – Köszönöm.

– Nagyon szívesen. Jack, ne feledd: tartsd a szemed a labdán!

– Úgy lesz! Szia!

– Jó utat! – mondta Brody búcsúzóul, majd elindult, hogy a munkásoknak is megmutassák az újonnan szerzett kincseket.

Kate felsóhajtott, és bekönyökölt a bátyja kocsijának nyitott ablakán.

– Lehet, hogy mégsem vagy olyan lökött, mint amilyennek képzeltelek.

– Remek srác – mondta Brandon, majd szelíden megcsípte húga arcát. – Azt is láttam, hogy az apja sem közömbös a számodra.

– Micsoda éleslátás… – felelte Kate csúfondárosan. – Te csak menj, bátyó, a te bögyös kaliforniai szőkéidhez. Nekem a vidéki fickók jönnek be.

– Viselkedj szépen vele!

– Szó sem lehet róla – kacagott fel Kate.

– Viszlát, gyönyörűm! – vigyorgott rá a bátyja. Kate hátralépett, és integetett.

– Jó utat! – suttogta alig hallhatóan.

Natasha minden szilveszterkor és újév első napján bezárta a boltot. Ez idén is így történt. Az óév utolsó napját a konyhában töltötte, hogy elkészítse azt az ezernyi fogást, amelyeket feltálalt az immár hagyományossá vált újévi partin. Nemsokára családtagok, barátok, szomszédok tucatjai özönlik majd el a házat és késő estig maradnak.

– Brand ráért volna elindulni a parti után is – elégedetlenkedett

Kate.

– Bárcsak megtehetné – válaszolta Natasha, és lejjebb vette a gázt a gyümölcspuding alatt. – Ne berzenkedj, Kate! Volt idő, amikor meg te nem tudtál maradni a munkád miatt.

– Tudom – bólintott a lánya, és tovább nyújtotta a leveles tésztát úgy, ahogyan annak idején az édesanyja tanította. – Csak néha jólesik egy kicsit panaszkodni. Hiányzik az a lókötő bátyám, ennyi az egész.

– Nekem is nagyon hiányzik.

A tűzhelyen különféle étkek rotyogtak, a sütőben hatalmas sonka sült. Pár éve még, gondolta Natasha elérzékenyülten, három kisgyerek lábatlankodott folyamatosan a konyhában, amikor eljött az újévi parti ideje. A helyiséget gyermeki csevej, nevetgélés hangja töltötte meg, és állandóan törölgetni kellett a padlót, mert mindig kiborult rá valami. Az asszony türelmét nem egyszer próbára tették a testvérek.

Csodálatos időszak volt.

Mostanra csak Kate maradt, aki lelkesen gyúrja a tésztát.

– Nyughatatlan vagy – jegyezte meg Natasha az egyik fazék fedelét megemelve. – Nincs, amivel érdemben el tudnád foglalni magad, amíg a felújítás tart.

– Már vannak terveim.

– Igen, tudom – bólintott az asszony megfontoltan, majd kitöltött két csésze teát, és az asztalra tette. – Ülj le, kérlek!

– Anyu, én…

– Ülj csak le! Tehát olyan vagy, mint én – folytatta Natasha, miután mindketten leültek a zsúfolt asztal mellé. – Tervek, részletek, célkitűzések. Ezek nagyon fontos dolgok. Mindig tudni akarjuk, mi történik legközelebb, mert ha így van, akkor irányítani is tudjuk a jövőt.

– És ezzel mi a gond?

– Az égvilágon semmi. Amikor ideköltöztem, és megnyitottam a boltot, nagyon nehéz dolgom volt. Nehéz volt hátrahagynom a családomat. De tudtam, hogy meg kell tennem. Nem tudhattam, hogy itt ismerem majd meg az édesapádat. Ez nem volt benne a pakliban.

– A sors keze.

– Úgy van – mosolyodott el Natasha. – Tervezünk, számolgatunk, mégis ismerjük a végzet hatalmát. Végül is az sem lehetetlen, hogy téged is a sorsod irányított haza.

– Csalódtál bennem? – bukott ki Kate-ből a kérdés.

– Micsoda? Benned? Miféle butaság ez?

– Anyu… – keresgélte Kate a szavakat, miközben a teáscsészét forgatta ide-oda az asztalon. – Tudom, neked és apunak mennyi mindenről le kellett lemondanotok…

– Várj! – szólt közbe csillogó, sötét szemmel az édesanyja. – Lehet, hogy vénségemre nem értek már a saját anyanyelvemen sem. Nem értem, mit jelent a „lemondás” szó, ha a saját gyerekeimmel kapcsolatban használom. Soha, egyetlen percig sem kellett semmit feláldoznunk miattatok.

– Úgy értem, apu és te olyan sokat tettetek értem, támogattatok, amikor táncolni akartam. Kérlek, anyu – emelte fel a kezét Kate, amikor látta, hogy édesanyja közbe akar szólni –, hadd fejezzem be, jó? Elég régóta gondolkozom ezen. A rengeteg tanóra, az a sok év… A kosztümök, a cipők, az utazások. Elengedtetek New Yorkba, miközben tudtam, hogy apu jobb szeretett volna egyetemre küldeni. De ti engedtétek, hogy azt tegyem, amit a legjobban akartam. Ezt soha nem felejtettem el. Mindig is azt akartam, hogy büszkék legyetek rám.

– Hát persze, hogy azok vagyunk! Mindig is azok voltunk! Miféle ostobaságot vettél a fejedbe, kislányom?'

– Tudom, hogy azok voltatok, azok vagytok. Éreztem, láttam. Amikor táncoltam, és tudtam, hogy ti is ott ültök a nézőtéren, még akkor is, ha nem láttalak benneteket, akkor is éreztem a jelenléteteket. És most mindezt eldobtam magamtól.

– Mindössze félretetetted egy időre, Kate. Azt hiszed, csupán csak büszkék vagyunk rád, amikor a színpadra lépsz? Szerinted csak a művészt, a tehetséget látjuk benned?

Akaratlanul is könnyek szöktek Kate szemébe.

– Azt hittem, csalódtatok bennem, amikor mindezt feladtam azért, hogy taníthassak.

– Mindhárom gyermekem közül – mondta Natasha fejcsóválva – egyedül te nézel be minden sarokba, hátha találsz ott egy pormacskát. Még ott is hibát keresel, ahol senki más nem tenné. Válaszolj nekem: szeretnél jó tanár lenni?

– Igen, nagyon.

– Akkor az is leszel, kislányom, és mi mind nagyon büszkék leszünk rád. Ahogyan ebben az átmeneti időszakban is azok vagyunk, amíg táncosból tanár nem leszel. Büszkék, mert tudod, mit akarsz kezdeni az életeddel, és hogy ezt miként érheted el. Büszkék, mert csodaszép, fiatal nő lett belőled, akinek nemcsak a szíve, de az esze is a helyén van. Ha ebben kételkedsz, Katie, nos, akkor okozol csak csalódást nekem.

– Nem, nem akarlak kiábrándítani. Nem… – Kate nagyot sóhajtott, és megpróbálta kipislogni a látását hirtelen elhomályosító könnyeket. – Ó, anyu, nem is tudom, mi van velem mostanában. Olyan sírós lettem, akár egy kisbaba.

– Megváltozik az életed. Ez nagyon nehéz időszak. Emellett túl sok időt adsz magadnak arra, hogy aggódj, hogy fölöslegesen töprengj. Miért nem mégy el egy kicsit kikapcsolódni, Kate? Miért nem mégy bulizni kicsit valami jóképű fiatalemberrel ahelyett, hogy itthon sütnél sonkát az édesanyáddal?

– Szeretek veled lenni.

– Kate, kérlek…

– Jól van, jól van – adta be a derekát Kate, de azért felállt, hogy befejezze a tésztanyújtást. Érezte, hogy valamivel le kell foglalnia reszkető kezét. – Arra gondoltam, ma este elmegyek valamelyik buliba, de a legtöbb barátnőm már férjhez ment, vagy legalábbis jár valakivel.

Én viszont nem akarok úgy tűnni, mint aki… szétnéz a piacon, érted, mire gondolok?

– Hm. És vajon miért nem?

– Mert már… tudom, hogy kire fáj a fogam.

– Nocsak. Ki lenne a szerencsés kiválasztott?

– Brody O’Connell.

– No lám – válaszolta Natasha, és elgondolkozva emelte ajkaihoz a teáscsészét. – Értem.

– Nagyon tetszik.

– Mert nagyon vonzó férfi – mosolyodott el Natasha. – Igen, kifejezetten vonzó. Nekem is nagyon bejön.

– Anya… – döbbent meg Kate. – Mondd, ugye nem azért küldted hozzám, hogy… összehozz bennünket, úgy értem…

– Nem. De ha tudtam volna, akkor így teszek. Nos tehát, akkor miért nem Brody O’Connellel töltöd a szilvesztert?

– Mert fél tőlem – nevetett fel Kate, mikor édesanyja hitetlenkedve horkant fel. – Talán jobb azt mondani, hogy nagyon távolságtartó velem. Meglehet, hogy egy kicsit túlságosan   is rányomultam az elején.

– Te? – csodálkozott Natasha tágra nyílt szemmel. – Az én édes, félénk kis Katie-m?

– Jó, jó – Kate kuncogva tette félre a nyújtófát. – Tényleg elég erősen nyitottam. De amikor először összefutottam vele a játékboltban, amikor a fiának vásárolt ajándékot, és flörtöltünk egy kicsit, rögtön úgy éreztem, hogy azonos hullámhosszon vagyunk.

– A játékboltban – morogta Natasha, akinek eszébe jutott, hogy ő és Spencer is ott találkoztak először, amikor jövendőbeli férje lányának, Freddie-nek választott épp játékbabát.

Ez maga a sors, gondolta. Nem lehet előre megjósolni, milyen tréfát őz az életünkkel.

– Igen – lendült bele Kate a történetbe –, és amikor rájöttem, hogy a fiának veszi azt a betonkeverőt, rögtön azt hittem, házas ember, ezért nagyon zavart, amikor ő is flörtölni kezdett velem.

– Mi sem természetesebb – vigyorodott el Natasha. Ez a történet kezd egyre bonyolultabbá válni, gondolta.

– Aztán persze rájöttem, hogy nem az, és szabad a pálya. Én is tetszem neki – motyogta Kate, és a nyújtófával dühösen rácsapott a deszkára. – De túl csökönyös ahhoz, hogy beismerje.

– Csak túl magányos.

Kate felnézett, tekintetében frissen ébredő indulat villant.

– Tudom, de ő mégis mindig visszatáncol. Szerintem Jack kivételével mindenkivel így bánik.

– Velem nagyon kedves és barátságos. Ennek ellenére, amikor meghívtam a holnapi partira, folyamatosan kifogásokat próbált találni. Reméljük, rád jobban hallgat majd – döntötte el Natasha, és visszatért a főzéshez. – Igen. Később menj majd arrafelé, vigyél neki egy tál lencsefőzeléket, hogy szerencsés legyen az újévben, és vedd rá, hogy jöjjön el holnap!

– Elég átlátszó dolog egy férfi háza táján ólálkodni szilveszterkor – jegyezte meg Kate elgondolkozva, de aztán elvigyorodott. – Mindazonáltal tökéletes ötlet. Köszi, anyu.

– Remek – felelte édesanyja. – Ezek szerint ma este édesapáddal kettesben bulizunk.

Brody egy üveg sörrel a kezében nyúlt el a kanapén a fia mellett, és azt kívánta, bárcsak ne ette volna meg azt az utolsó szelet pizzát. A szoba, amelyet közös megegyezéssel a nappalijukként emlegettek, úgy nézett ki, mintha valami tornádó söpört volna végig rajta. A tévében valamilyen ZS-kategóriás horrorfilm ment: a képernyőn éppen egy kocsányon lógó szemű őrlény próbált meg nagyon ijesztően hörögni.

A férfi imádta az ilyen filmeket – képtelen volt leszokni róluk. Néhány órán belül átkapcsol majd a Times Square-ről sugárzott egyenes adásra, mert Jack látni akarta az éjféli ünneplést, és esküdözött, hogy ébren tud maradni addig.

Mindent meg is tett, hogy ne aludjon el, éppen csak a szemhéját nem támasztotta ki, és ez valamelyest magyarázatot adott a csatatérre, amellyé a nappali vált. Az álommal folytatott hősies küzdelemben azonban végül kudarcot vallott, és Jack elszenderült az édesapja karján.

Brody úgy döntött, nem mozdul, és csak öt perccel éjfél előtt ébreszti fel a fiát. Addig ráérősen kortyolgatta a sört, és vigyorogva figyelte, amint a hatalmas szemű lény a földlakókat fenyegeti.

Majd’ szívbajt kapott, amikor valaki bekopogott az ajtón.

Halkan káromkodva, óvatosan fektette le Jacket a kanapéra, hogy fel tudjon tápászkodni. Annak az esélye, gondolta, hogy valaki este tíz után engem keressen, nagyjából ugyanannyi, mint hogy gülüszemű szörnyek támadják meg a Földet.

A szanaszét szórt játékok, cipők és zoknik között óvatosan lépkedve indult ajtót nyitni. Valaki nyilván eltévedt, esetleg lerobbant a kocsija, hiszen minden ismerőse így, vagy úgy, de az év utolsó estéjét ünnepelte.

De akkor mégsem minden ismerőse, döbbent rá, amikor kinyitotta az ajtót, és meglátta Kate-et.

– Jó estét. Ezek szerint jól gondoltam, hogy itthon van – hadarta a nő. – Tessék, ezt az édesanyám küldi magának.

A férfi tanácstalanul vette át a kis, jól becsomagolt edényt.

– Az… édesanyja?

– Igen. Tegnap eléggé megbántotta azzal, amikor azt mondta neki, hogy nem ér rá elmenni az újévi partira.

– Nem azt mondtam, hogy nem érek rá, csak… – hebegett Brody meglepetten, aztán rájött, hogy teljesen elfelejtette, milyen kifogással mentette ki magát, hiszen akkor találta ki, és most már képtelen lenne felidézni.

– Ez a lencse szerencsét hoz – mondta Kate. – Anyu reméli, hogy holnap mégiscsak el tud jönni, Brody. Jack miatt ne aggódjon, sok hasonló korú kissrác lesz majd ott. Tényleg, ébren van a fia? Szeretném üdvözölni.

A nő válaszra sem várva, gyorsan besiklott a házba Brody mellett, aki zavarában meg sem próbálta megállítani, csak követte a parányi előszobán át a tatárjárás dúlta nappaliba, ahol a villódzó képernyőn teli torokból üvöltött a földön kívüli lény.

A férfi szégyenkezve szedegette fel Kate mögött a játékokat és a különböző ruhadarabokat.

– Hagyja csak! – intett a nő türelmetlenül. – Tudom, milyen az, amikor gyerek van a háznál. Jómagam is így nőttem fel. Csodálatos ez a karácsonyfa!

Brody játékokkal megpakolva, csodálkozva meredt a fára. Nemrégiben látta a szülei karácsonyfáját, amely műalkotásnak is beillett volna a rengeteg, gondosan elhelyezett, drága dísszel. Ehhez képest Jack és az övé úgy nézett ki, mintha másnapos törpék estek volna neki, hogy mihamarabb végezzenek a feladattal.

– Nekünk is volt egyszer egy hasonló – tűnődött el Kate. – Freddie, Brand és én addig nyaggattuk anyut, amíg megengedte, hogy abban az évben mi díszítsük fel a karácsonyfát. A végeredmény elképesztően kaotikus lett, de mindannyiunknak nagyon tetszett.

A kandallóban pattogva égett a tőz, így Kate odalépett, hogy megmelegítse a kezét. Mielőtt elindult, több mint egy óráig válogatott a ruhái között, így remélte, még véletlenül sem tűnik úgy, hogy ki akarta csípni magát. Bíborszínű pulóverét lazán betűrte a szürke nadrág derekába. Fülében apró aranykarikák csillantak. Derékig érő haját hosszas tűnődés után nem fogta össze, így fürtjei teljes hosszukban, szabadon omlottak le.

Irigykedve gondolt arra, hogy a férfi minden bizonnyal csak magára kapta farmerját és pulóverét, mégis remekül néz ki.

– Gyönyörű ez a ház – jegyezte meg. – Terméskőből épült, ugye? Nagyon csöndes helyen laknak. Bizonyára Jack is élvezi, hogy ekkora területen rohangálhat. Előbb-utóbb vennie kell majd neki kutyust.

– Igen, már régóta vágyik rá – felelte a férfi. Most mi a fenét kellene tennie? Mihez kezdjen ezzel a hívatlan vendéggel? – Mondja meg az édesanyjának, hogy köszönöm a lencsét.

– Köszönje meg saját maga! – Kate megfordult, és észrevette Jacket, akinek fél karja lelógott a kanapéról. – Nem bírt ébren maradni?

A nő ösztönösen felemelte a fiú lelógó karját, majd egy régi gyapjúkendővel letakarta a kis testet.

– Gondolom, éjfél előtt ébreszti majd fel.

– Ööö… igen.

Olyan csalódottnak tűnik, gondolta Kate. Csalódottnak, ziláltnak és imádnivalónak, ahogy ott állt egyik kezében az ételhordóval, a másikban meg azzal a tömérdek játékkal.

– Nagyon jó film – jegyezte meg könnyedén. – Különösen az a rész, amikor kinyílik az ajtó, és mögötte megszámlálhatatlan gülüszemű őrlény hadonászik a csápjaival. Szívesen elfogadok egy italt, ha megkínál.

– Csak sör van itthon.

– Az rengeteg kalória… Nem baj, éljünk veszélyesen – felelte Kate, majd a férfihoz lépett, és elvette az edényt. – Merre találom a konyhát?

– Hát… hogy a konyha… – A nő parfümje  egyszerűen lenyűgöző volt. Ebben a házban még soha nem érzett ilyen ravaszul kifinomult illatot. Brody elfordult, a dömper kicsúszott a kezéből, és a lábára esett.

– Nem baj, megtalálom – jelentette be Kate. – Kér még egyet?

– Nézze… – az isten szerelmére, gondolta Brody, majd ledobta a többi játékot is, és a nő után eredt. – Szóval Kate, az a baj, hogy most nem alkalmas…

– Ó, te jó Isten! – vágott közbe a nő. – Hogy néz ki ez a mennyezet! Nem értem, miért nem újította fel eddig…

– Majd, ha lesz egy kis szabad időm. Nézze… – a férfi elhallgatott, halkan káromkodott, és Kate után törtetett a konyhába.

– Ez igen – mondta Kate, amikor végignézett a gránit pultokon, csúszásmentes járólapokon, körtefa konyhaszekrényeken és az elbűvölő kis kemencén.

Ekkor kénytelen volt észrevenni a majdnem minden egyes négyzetcentimétert elfoglaló koszos tányérokat, edényeket, iskolai munkafüzeteket, újságokat, és mosatlan alsónadrágokat is.

– Ezt nevezem – füttyentette el magát a nő. – Ez nem semmi.

A pulthoz lépett, melynek szélén a pizza maradéka szomorkodott a dobozában, és letört belőle egy darabot.

– Finom – vigyorgott.

A másnapos törpéknek, gondolta a férfi, semmi közük a konyhát utóbb lerohanó gonosz manókhoz.

– Higgye el, általában nincs ilyen rendetlenség itt.

– Semmi baj, a fiával bulizott, nincs miért mentegetőznie. A sört a hűtőben tartja?

– Igen… hogyne – nyögte ki Brody. A fenébe is! – De hát maga miért nem bulizik valahol?

– De hisz éppen azt teszem – nézett rá csodálkozva a nő –, csak kicsit elkéstem.

Brodynak és magának is kivett egy-egy sört.

– Kinyitná nekem? – nyújtotta oda a férfinak az üvegét, és közben beleszimatolt a levegőbe. – Pattogatott kukorica?

– Már alig maradt belőle.

– Nos, ez marad azoknak, akik elkésnek – sóhajtotta Kate a pultnak dőlve, és belekortyolt a sörbe. – Mit szólna, ha visszaülnénk a kanapéra, megnéznénk a film hátralévő részét, és jól éreznénk magunkat?

– Rendben… nem, mégsem.

– Mégsem mi? A filmet nem akarja befejezni, vagy nem szeretné jól érezni magát?

A bolondját járatja velem, jött rá Brody, és ezen nagyon szeretett volna felháborodni, de azon kapta magát, hogy minél dühösebb, annál jobban kívánja ezt a nőt.

– Ugye, nem véletlenül futunk össze újra meg újra?

– Eltalálta. Most mi lesz? Elfenekel?

A férfi közelebb lépett, de közben egy pillanatra sem vette le a szemét Kate-ről. Elvette a nő kezéből az üveget, és félretette.

Elvégre szilveszter éjszakája van. Félre az óévvel, itt az ideje valami újba kezdeni…

– Jól van – suttogta Kate, és kezét a férfi mellkasára csúsztatta, de Brody nem engedte.

– Ne – súgta rekedten – Most én jövök. Lehajtotta a fejét, ajkaik egyre közelebb kerültek egymáshoz.

– Apu…?

– Ó, Istenem – nyögött Brody, és hátralépett. Jack állt az ajtóban a szemét dörgölve.

– Mit csinálsz, apu?

– Semmit – ráadásul pontosan ez a baj, gondolta a férfi keserűen.

– Az apukád valójában éppen meg akart csókolni engem.

– Kate! – csattant fel a férfi ugyanolyan hangon, mint amit a fia fegyelmezésekor szokott használni.

– Hiszi a piszi – mondta Jack figyelmesen tanulmányozva őket. A kisfiú haja kócosan meredezett mindenfelé, arca még mindig gyűrött volt az alvástól. – Apu nem szokott nőket csókolgatni.

– Valóban? – mielőtt Brody hátraléphetett volna, Kate megragadta a férfi inggallérját. – És vajon miért nem?

– Mert nők – jelentette ki Jack a szemét forgatva. – Puszilkodni különben is undorító dolog.

– Tényleg? – kérdezte Kate a férfit félretolva, és begörbített mutatóujjal hívta magához a srácot. – Gyere csak ide, te nagyfiú!

– Miért?

– Mert szeretnélek megpuszilni.

– Neem… – a kisfiú szeme rémülten, nagyra nyílva cikázott ide- oda. – Fúúj…

– Rendben – biccentett Kate, odadobta a férfinak a kabátját, és úgy tett, mint aki felgyűri az ingujját. – Te akartad. Most véged van.

A fiúra rontott, elég időt adva Jacknek, hogy felvisítson és fedezéket keresve rohangálni kezdjen. Pár percig kergetőztek, közben Brody ámulva nézte, hogy a nő milyen könnyedén ugrál úgy, hogy közben egyetlen játékra sem lép rá. Jack kacagva rimánkodott kegyelemért, és láthatólag remekül érezte magát.

Kate végül elkapta, a kanapéra szorította, miköz-a kisfiú visongva, nevetve könyörgött kegyelemért.

– Most pedig megkapod méltó büntetésed – szólt Kate elmélyített hangon, majd cuppanós puszik özönét zúdította Jack arcára.

– Mondd, hogy fincsi! – kiáltotta félelmetesnek szánt, tágra nyílt szemmel a nő.

– Neee…! – kurjantotta a fiú kifulladva, a nevetéstől fájó hassal.

– Mondd, hogy fincsi, vagy soha nem hagyom abba!

– Fincsi! – harsogta Jack kacagva. – Fincsi, fincsi!

– Nos, elvégeztem a feladatomat – dőlt hátra Kate, hogy kicsit kifújja magát.

Jack egyenesen a nő ölébe mászott.

– Itt maradsz éjfélig, az új évig?

– Nagyon szeretnék – felelte Kate a férfira pillantott. – De csak akkor, ha apukád is beleegyezik.

Bizonyos háborúk, töprengett a férfi, már azelőtt elvesznek, hogy egyetlen csatáját is megvívták volna.

– Hozok még sört – mondta, és belenyugodott az kerülhetetlenbe.

5.

– Gyere velem! – fogta meg húga karját Frederica Kimball LeBeck, és becsukta maguk mögött Kate hálószobájának ajtaját. Úgy számította, hogy ezzel körülbelül öt percig tudnak majd háborítatlanul beszélgetni. – Beszélj! Mindenre kíváncsi vagyok, kezdd a legelején.

– Rendben – felelte Kate mosolyogva. – A tudósok szerint minden az ősrobbanással kezdődött, majd…

– Nagyon vicces vagy. Brody O’Connellről mesélj! – sürgette testvérét a nyolc évvel idősebb Freddie, aki szinte mindenben más volt, mint Kate. Sötét hajú húgával szemben éles ellentétben álltak az ő szökés fürtjei, és míg Kate a végletekig sudár és hajlékony, ő inkább törékeny testalkatú volt. Freddie az ágyra huppant. – Anyu mondta, hogy ő lett a célszemély.

– Igen, ő az igazi nagyvad – vigyorgott Kate nővére mellé dőlve.

– Ugye, milyen remek példány?

– Ez kétségtelen. Micsoda remek vállak… Szóval, mi a helyzet?

– Az a helyzet, hogy özvegy, felújításokat vállal, és közben egy tüneményes kisfiút nevel. Láttad már ezeket?

– Nehéz őt nem észrevenni. Max mindig vele lóg – tette hozzá Freddie saját hatéves fiáról beszélve. – Talán túl sokat is játszanak azokkal a szörnyű video-játékokkal.

– Szerintem jót tenne Brodynak is, ha néha játszana egy kicsit. Ráférne, ha többet lenne társaságban.

– Most aztán lesz rá alkalma, ha akarja, ha nem – mondta Freddie elgondolkozva. – Nagyapát és Mihail nagybácsit borzasztóan érdekli a felújítás. Láttam őket, amint együtt mennek ki az utcára, hogy jobban lássák a házadat, aztán csak hümmögtek meg dörmögtek egymás között, ahogy a férfiak szokták ilyenkor.

– Tökéletes! – mondta Kate vidáman.

– De ne térjünk el a tárgytól! – intette Freddie mosolyogva. – Mondd tovább. Csak hormonális alapú a vonzalom, vagy többről van szó?

– Nos, először valóban a hormonokkal kezdődött. A mirigyeimet mindig is érdekelték a nagydarab, erős férfiak, különösen azok, akik munkaruhát és szerszámövet hordanak.

Freddie felkacagott, Kate pedig a hátára fordult az ágyon, és a mennyezet repedéseit kezdte tanulmányozni.

– Akár több is lehet belőle – töprengett hangosan. – Olyan… nem is tudom. Nagyon kedves férfi. Megbízhatónak, felelősségteljesnek, hőségesnek látszik. Olyan, amilyet keveset talál az ember lánya. Kicsit bizalmatlan is a maga aranyos módján, és éppen emiatt olyan nagy kihívás.

– Ráadásul te imádod a kihívásokat.

– Ez igaz. Azt sem bánnám, ha ezen a szinten maradna az egész, de valahányszor meglátom Jackkel, valami mintha… belém markolna itt, belül. Ismered ezt az érzést?

– Ó, hogyne… – válaszolta Freddie, és eszébe jutott, hogy már körülbelül tizenhárom éves kora óta ezt érzi, ha a férjére, Nickre néz. – Kezdesz beleszeretni, ugye?

– Túl korai még ezt eldönteni, de igen, a legfontosabb dolgok remekül illeszkednek, és ez jól ellensúlyozza a féktelen vágyat, amely néha elfog, ha vele vagyok.

Kate felemelte a lábát, lábujjait a mennyezetre irányozva. – Tényleg szeretném letépni a ruháit, ha egyszer kettesben maradhatnánk, de azt is tudom, hogy beszélgetni is imádok vele. Tegnap együtt néztük azt a filmet, amelyben azok a gülüszemű őrlények megtámadják a Földet.

– Imádom azt a filmet – mondta Freddie.

– Én is. Látod, erről beszélek. Arról, hogy milyen nagyszerűen éreztem magam vele – de még mennyire, gondolta Kate jólesően nyújtózva egyet. – Amellett, hogy felforr a vérem, ha a közelemben van, jólesik vele a kanapén üldögélni, és régi filmeket nézni. A legtöbb pasi, akivel eddig randevúztam, mindig táncolni, bulizni, táncolni, kiállításra menni, aztán megint csak táncolni akart velem. Egyikük sem mondta soha, hogy maradjunk otthon, és lazítsunk kicsit, én pedig sokszor csak ezt szerettem volna.

– Kisváros, tánciskola, románc a helyi áccsal… Ez nagyon is illik hozzád.

– Bizony… – felelte Kate, és hasra fordult. Örült, hogy nővére is így látja a helyzetet. – Nagyon is illik.

Jurij Stanislaski, ez a nagydarab férfi, hajában a jellegzetes ősz tinccsel, a leendő táncterem kellős közepén állt.

– Nagyon szép helyiség. Az unokám megbecsüli a teret. Erős építmény – mondta, majd a falhoz sétált, és ökle alsó részével nagyot csapott rá. – Régebben még tudták, hogyan kell falat húzni. Mihail, Jurij legidősebb fia az ablaknál állt.

– Itt majd felidézheti a gyermekkorát. Ez nagyon jó dolog.

Emellett – fordult meg mosolyogva – az emberek benéznek majd ezeken a hatalmas ablakokon, hogy a táncosokat nézzék. Ingyen reklám. Az unokahúgom nagyon okos lány.

A lépcsőkön számtalan láb dübörgött. Brodynak fogalma sem volt arról, hogy hány fiatal és gyermek jött megnézni a házat. Arra gondolt, hogy legtöbbjük Mihail rokona, de  egyszerűen képtelenség volt mindegyikük nevét, arcát megjegyezni, annyira sok egyformán csinos és jóképű emberke szaladgált az épületben.

A férfi nemigen volt hozzászokva a nagy családokhoz, a folyamatos kapcsolattartáshoz és beszélgetési kényszerhez. Ráadásul úgy érezte, hogy Stanislaskiék családja akkora, hogy még egy-két újabb családtag, és felrobban, rokonokat szórva szerteszét.

– Papa! Gyere gyorsan! Ezt látnod kell! Ősrégi ez az épület. Nagyon klassz!

– A fiam, Griff – jelentette be Mihail nagyot kacsintva. – Szereti a régi dolgokat.

– Akkor most jobb lenne, ha felmennénk – mondta Jurij, és akkorát csapott Brody hátára, hogy az egy kisebb vízilóval is végzett volna. – Rajtad tartjuk a szemünket, majd meglátjuk, mit kezdesz ezzel a szép, régi épülettel. Ennek a tündérszép kislánynak boldognak kell lennie. Ő az én kis gyönyörűségem. Érted?

– Ööö… igen – válaszolta Brody igen óvatosan, majd könyörögve Mihailra nézett, de csak egy vakító fogsorú mosolyt kapott cserébe.

Jurij jóízűen kacagott, és miközben leplezetlenül kacsintgatott a fiának, mintha csak remek tréfa lenne az egész, elindult a lépcsőn felfelé.

Brodynak fogalma sem volt arról, hogyan fajulhatott idáig a dolog. Azt tervezte, hogy csak pár percre ugrik be Kimballékhoz, hogy udvariasan megköszönje Natasha kedvességét, és persze a lencsefőzeléket.

Aztán a parti, a család magába szippantotta, és nem eresztette. Talán egész életében nem látott ennyi rokont egy időben, egyazon helyen.

Mivel a saját, kis családja mindössze belőle, Jack-ből és a szüleiből állt – a három nagynéni, nagybácsi, illetve a hat unokatestvér mellett, akik mind valahol délen éltek –, Stanislaskiék esetében már a puszta létszám is ijesztőnek tűnt.

Többek között el nem tudta képzelni, hogyan képesek ennyi nevet megjegyezni.

Mindannyian harsányak, szépek, zabolátlanok, érdeklődők és nagyon beszédesek voltak, amellett állandóan készek vitatkozni. A ház annyira megtelt velük, hogy habár Brody majdnem este nyolcig maradt, mindössze nagyritkán válthatott pár szót Kate-tel.

Nem egyszer vonszolták a bejárat elé, és folyton a felújításról faggatták, de a férfi tudta, hogy ez csupán jóindulatú érdeklődés.

Kate családja méregette, kiértékelte. Annak idején Connie is ugyanezzel próbálkozott, emlékezett vissza, de egyáltalán nem ilyen kedvesen, szórakoztatóan. A kérdés ettől függetlenül ugyanaz volt: elég jó-e ez a pasi a család szeme fényéhez? Connie esetében a válasz egyértelműen nemleges volt, és ez bizony beárnyékolta együtt töltött éveiket.

Brodynak az volt a benyomása, hogy Stanislaskiék még nem döntöttek. Habár tapintatosan igyekezett értésükre adni, hogy nem áll szándékában ajtóstul rontani a házba, és leteperni féltett kis balerinájukat, ez nem akadályozta meg őket, hogy alaposan, módszeresen ki ne kérdezzék, igaz, soha nem tolakodóan. Kérdéseiket udvariasan tették fel, de Brody egy pillanatra sem érezte úgy, hogy ravaszkodni próbálnak vele.

Mindenesetre hálát adott az istennek, hogy agglegény, és ezen a világ minden kincséért sem szeretett volna változtatni.

A parti a vége felé járt, Jack téli szünete is hál’ istennek, véget ért. Újra lehet dolgozni, de persze soha nem feledkezhet meg arról, hogy Kate Kimballra csakis a megrendelőjeként tekinthet.

Egy teljes hétig folyt a takarítás, meszelés, főtés-szerelés. Közben a lány még csak felé sem nézett.

Minden nap, amikor elkezdte a munkát, a férfi várta, hogy Kate valamikor lejöjjön, és megnézze, halad-e a munka, majd esténként, mikor elpakolta a felszerelést, azon tűnődött, vajon minden rendben van-e vele.

Nyilván nagyon elfoglalt, gondolta, és ezért nem ér rá a felújítással törődni. Nyilvánvaló, hogy mégsem vagyok olyan érdekes, mint az elején állította.

Éppen ezért örült annyira annak, hogy nem került közelebbi kapcsolatba ezzel a nővel, aki éjszakánként biztosan valami New York-i ficsúrral hetyeg. Egyáltalán nem lepődne meg, ha tényleg így lenne. Azon sem, ha a nő már azt tervezné, hogy eladja az ingatlant, és elhagyja ezt a poros és unalmas kisvárost.

Azon viszont meglepődött, amikor azon kapta magát, hogy felmegy a lépcsőn, és bekopog a bejárati ajtón.

Brody türelmetlenül járkált fel-alá a tornácon. Végül is a nő akart mindent olyan részletesen ellenőrizni, vagy nem?! Visszament az ajtóhoz, és újra kopogott. Ha mást nem is, de legalább színlelje, hogy érdekli a saját házának sorsa…

Türelmetlenül toporgott a tornácon. Mi a fenét keres itt egyáltalán? Rájött, hogy butaságot művel. Semmi köze ahhoz, hogy ez a lány mit tesz, mivel foglalkozik, amíg rendesen fizet. Brody mélyet sóhajtott, próbált lehiggadni, amikor az ajtó kinyílt.

Kate álmosan pislogva, gyűrött arccal, kicsit kócosan nézett rá. Nagyon úgy festett, mint aki éppen most kelt fel, és semmi másra nem vágyik, mint visszabújni az ágyba, és folytatni az alvást.

A fenébe is! – bosszankodott a férfi.

– Nahát, Brody… Mit tehetek magáért?

– Ööö… elnézést, hogy felébresztettem, tudom, hogy még csak délután négy óra van.

Kate olyan álmos volt még, hogy a csípős megjegyzés elkerülte a figyelmét. Bágyadtan elmosolyodott.

– Jöjjön be! Kávé, kávét kell innom… Kér maga is? – kérdezte, majd megfordult, és úgy indult a konyha felé, hogy meg sem nézte, a férfi követi-e. Hallotta, hogy becsapódik az ajtó, de mivel ez gyakran megtörtént ebben a házban, nem is fordult hátra. Elmerevedett izmait kezdte nyújtóztatni. – Hogy halad a munka?

– Meglehetősen hullámzó a lelkesedése.

– Hogyan? Micsoda? – kérdezte Kate, miközben spiccelt, hogy elérje a bögréket.

– Már egy hete nem járt még a ház közelében sem.

– Mert el kellett utaznom. Ugye, jól emlékszem, hogy feketén szereti? Volt egy kis zűr New Yorkban.

A férfi bosszankodása azonnal aggodalomba váltott át.

– Remélem, nem a családjával történt valami…

– Ó, dehogyis! Ők remekül vannak.

Kate háta ívbe hajlott, felszisszent a fájdalomtól.

– Megtenné, hogy… egy ponton nagyon fáj a hátam…

Hátranyúlt, próbálta elérni a lapockái közötti, görcsbe rándult izomcsoportot.

– Csak nyomja oda a hüvelykujját egy ideig. Egy kicsit lejjebb – mondta a bódultan engedelmeskedő férfinak. – Ez az… hő, de jó… keményebben!

A nő torka mélyéről elégedett nyögés tört elő, fejét hátrabillentve, szemét lecsukva adta át magát az élvezetnek.

– Igen… ne hagyja abba…

– A fenébe is! – mormolta a már régóta komolyan felizgult Brody, majd megpördítette a nőt, a konyhaszekrényhez szorította, és határozottan, minden előzetes figyelmeztetés nélkül megcsókolta.

Kate álomtól elnehezült testébe mintha villám csapott volna. Ajkai az első döbbenetet követően szinte maguktól nyíltak szét,     és engedelmesen adták meg magukat a szenvedélyes csóknak. Keze tehetetlenül emelkedett fel, ujjai öntudatlanul a férfi vállába, karjába kapaszkodtak. Csapdába esett a szekrény és Brody teste, a két erős, szilárd felület között. A nő fáradtsága, korábbi bizonytalanul kellemetlen közérzete egy pillanat alatt szertefoszlott a tüzes csók hatására.

Amióta meglátta a nőt, Brodyban egyre csak kavargott a csalódottság, a düh és a vágy. Most, hogy a nyomás már nem fokozódhatott tovább, a lerobbanó szelepen át csak úgy ömlött ki az eddig elfojtott szenvedély. Elvette, amit eddig megtagadott magától, a szája őrjöngve feszült a nő ajkaira, hogy legalább részben oltsa a vágy kínzó szomját.

Amikor pedig a nő remegő testtel átölelte, már nem is lett volna képes megálljt parancsolni magának.

Mindketten kifulladtak, mikor ajkaik végül elváltak egymástól.

Egy végtelenül hosszúnak tetsző pillanatig álltak egymás szemébe nézve, miközben a férfi Kate haját simogatta, és a nő ujjai még mindig Brody vállába kapaszkodtak.

Aztán ajkaik egyszer csak újra összefonódtak, nyelvük, fogaik is csatasorba álltak, és belevetették magukat az édes, vad küzdelembe. Kate ujjai a férfi mellkasára siklottak, Brody keze a nő pulóvere alatt kezdett érzéki felderítőútba. Egyre többet, egyre merészebben követeltek egymástól. Öntudatlan táncuk közben Brody háta a hűtőnek csattant, aztán Kate a nyakát kezdte finoman harapdálni. Addig köröztek a konyhában, míg bele nem ütköztek az asztal masszív tömegébe. Tébolyult csókjuk közben testük egyre lejjebb haladt, le, a sima, széles felületre.

– Katie, nem láttad a… – Spencer Kimball döbbenten állt meg az ajtóban. Szíve elszorult, amikor meglátta, hogy az ő édes kicsi lánya úgy fonódik az ács hatalmas testére, mint a szőlőkacsok a faágra.

Szétrebbentek, bűntudatosan, akár a gyerekek, ha rajtakapják őket, amikor megdézsmálják a lekvárosüveget.

Öt szörnyen kínos, végtelennek tőnő másodpercig senki nem szólt, mindannyian mozdulatlanul, zavartan álldogáltak csak.

– Én csak, ööö… – te jószagú atyaúristen, gondolta Spencer. – Azt hiszem… azt hiszem, már tudom is, hol van…

Sietősen, botladozva hátrált, majd sarkon fordult, és elsietett. Brody elkeseredett mozdulattal túrt a hajába.

– Jézusom… – nyögte. – Országomat egy pisztolyért… A legjobb lenne itt, a helyszínen főbe lőnöm magam.

– Nem tartunk itthon fegyvert – felelte Kate, és megkapaszkodott az egyik szék háttámlájában, mert érezte, a szoba még mindig dülöngélve forog körülötte. – Nincs semmi baj. Apám tudja, hogy néha- néha megesik az ilyesmi.

Brody bűnbánóan eresztette le a kezét.

– Igazság szerint nem csak csókolózni akartam veled, ráadásul az édesanyád ebédlőasztalán…

– Hidd el, tudom. Mi több… – Kate ekkor döbbent, hogy a dübörgés, amelyet hall, a saját felgyorsult szívverése, és hogy a férfi szemében saját eszelős vágyát látja visszatükröződni. – Sajnálom. Azt hittem, apu estig tanít.

– Nem helyes, amit az előbb műveltünk – válaszolta a férfi, majd hátrafordult, szó nélkül kivett egy poharat a faliszekrényből, és a csapból hűvös vizet töltött bele. Először arra gondolt, hogy az egészet a fejére borítja, de aztán úgy döntött, inkább gyorsan kiissza. Ettől ugyan még nem higgadt le, de kezdetnek ez is megtette.

– Ez nem így történt volna, ha nem kezdesz ki velem.

– Valóban? – nézett rá dühösen Kate, ujjaival vadul fésülgetve összezilált haját. – És vajon mivel?

– Azzal, hogy megérintettél, meg azokkal a szexfilmekbe illő nyögésekkel.

Francba a kávéval, döntött Kate, inni kell egyet.

– Nem olyan hangok voltak – szögezte le, majd kinyitotta a hűtőszekrényt, és kivett egy üveg fehérbort. – Jó érzés volt, hogy az izomgörcs felengedett, ennyi az egész. Kérlek, vegyél le két borospoharat, mert különben én leszek ideges.

– Te?! – mérgelődött a férfi, de közben kinyitotta a megfelelő szekrényt, kivette az első, keze ügyébe kerülő poharat, és már tovább is adta a nőnek. – Éppenséggel te szoktál szó nélkül hetekre New Yorkba utazni, és közben még véletlenül sem mondod el, hogy merre jársz.

– Még a végén nekem kell majd elnézést kérnem… – a nő hangja semmi jót nem ígért. – A szüleim például mindketten tudták, hová megyek.

Kate lendületesen töltötte ki a bort, majd nagy csattanással vágta le az üveget a konyhapultra. – Ha éppen tudni akarod, fogalmam sem volt arról, hogy nap, mint nap ellenőriznem kellene a munkát.

– Hát nem azért szerződtettél, hogy elvégezzek egy munkát, egy feladatot? Ráadásul olyat, amellyel kapcsolatban esküdöztél, hogy mindennap, lépésről lépésre ellenőrzöd majd. Nos, a héten több fontos lépés is történt, amíg te a láthatatlan embert játszottad.

– El kellett mennem… – nézett rá Kate értetlenkedve. Nagyot kortyolt a borból, próbálta lecsillapítani keze, egész teste remegését. – Különben is, tudod, hogy bármilyen gonddal, kérdéssel nyugodtan fordulhatsz a szüleimhez, akik azonnal felhívnak. Miért nem őket kérdezted?

– Mert… – valamilyen indokot kell találnom, méghozzá gyorsan, futott át a férfi fején. – Mert képzeld, az ügyfeleim vannak olyan megfontoltak, hogy megadják a telefonszámukat, és nem az anyukájukat, vagy az apukájukat kell a kérdéseimmel zaklatnom.

– Ez nagyon béna indok, Brody O’Connell – felelte Kate, habár a férfi gúnya nagyon is bántotta. – Mindenesetre a jövőben kérlek, hogy ha nem érsz el közvetlenül, akkor a szüleimmel beszélj. Rendben?

– Világos – válaszolta Brody, és zsebre vágta a kezét. – Értettem.

– Ennek nagyon örülök – nézett rá Kate félrehajtott fejjel. Nevetséges ez a vita, gondolta, és habár soha nem volt ellenére egy parázs kis szópárbaj, azért nem szerette volna a kelleténél tovább feszíteni a húrt. – Valóban New Yorkban voltam, a Társulattal. Amikor visszavonultam, szavamat adtam az igazgatónak, hogy ha kell, bármikor beugrom egy-szerep erejéig. Most éppen ez történt, én pedig mindig állom a szavam. Számos táncost, vezető táncosokat is ágynak döntött az influenza. Táncolunk sérülten, betegen, de néha mi is képtelenek vagyunk dolgozni. Egy hetet vállaltam, amíg a beteg táncosok valamivel jobban lettek, bár közben továbbiak dőltek ki.

Kate a pultnak dőlve kortyolgatta tovább a bort.

– Nem ismertük egymást az új partneremmel, ért nagyon sokat kellett próbálnunk. Jómagam három hónapja nem táncoltam, nem voltam formában, minden nap kora reggel kezdtem a felkészülést, emiatt nem sok időm maradt aggódni a felújítás miatt, amelyről egyébként úgy tudtam, hogy hozzáértő kezekben van. Eszembe sem jutott, hogy szükséged lesz rám a munkálatok ilyen korai szakaszában is, ráadásul nem olyan régen szerintem alaposan átbeszéltük a dolgot. Remélem, most már világosabb, hogy miért nem voltam elérhető egy hétig.

– Úgy van. Sokkal érthetőbb. Kérhetek egy kést?

– Micsoda?

– Ha már pisztoly nincs a háznál, kénytelen leszek elvágni a torkomat.

– Inkább otthon tedd, kérlek. Az anyám nagyon begurulna, ha összevéreznéd a padlót.

– Lehet, hogy édesapád meg attól lesz nagyon ideges, ha a lánya a konyhaasztalon szeretkezik az áccsal.

– Nem tudom. Ez eddig még nem került szóba.

– Nem akartalak… ilyen helyzetbe hozni.

– Tényleg? Miért, valójában milyen helyzetbe szerettél volna hozni?

– Leginkább semmilyenbe – vont vállat a férfi, majd kivette Kate kezéből a poharat, és belekóstolt. Láthatod, milyen bonyolulttá kezd válni a helyzet. A munka, te, meg én. No és a szeretkezés.

– Nagyon jól tudok szervezni, és a dolgokat beskatulyázni. Némelyek szerint ez a legidegesítőbb tulajdonságom.

– Azt meghiszem – felelte a férfi, és visszaadta a poharat. – Kate.

– Brody – mosolyodott el a nő.

A férfi felnevetett, és zsebre dugott kézzel elkezdett fel-alá járkálni a konyhában.

– Sokszor, túl sokszor szúrtam már el az életem. Többek között Connie-val, a feleségemmel, és Jack-kel. Nagyon keményen dolgozom azon, hogy ezt megváltoztassam. Jack mindössze hat éves. Csak én vagyok neki. Erről soha nem szabad megfeledkeznem.

– Ha mégis megfeledkeznél róla, sokkal kevésbe lenne jó a véleményem rólad. Nem lennél ennyire vonzó a szememben.

– Néha nehezen igazodom el rajtad – mondta a férfi Kate arcát tanulmányozva.

– Talán át kellene gondolnod az időbeosztásodat, hogy egy kicsit többet tudj foglalkozni ezzel a problémával.

– Talán  egyszerűbb lenne, ha szállodai szobát vennénk ki, és úgy tennénk, mintha semmi baj nem lenne.

A férfi meglepetésére Kate felkacagott.

– Ezt is lehet – nevetett. – Személy szerint én mindkettőt szeretném. Rád bízom, Brody, hogy honnan közelítsük meg a problémát.

– Nos, talán… – a férfi a faliórára pillantott. – El kell mennem Jackért. Jó lenne, ha holnap dél körül át tudnál jönni a házba. Veszek neked finom szendvicset, és megnézhetnéd, hol is tartunk.

– Rendben, így lesz – felelte Kate a férfira nézve. – Mit szólnál egy búcsúcsókhoz?

Brody a konyhaasztalra pillantott, majd a nőre.

– Most inkább nem – ingatta a fejét. – Lehet, hogy mégis van fegyver ebben a házban, csak te nem tudsz róla.

Spencer Kimball mégsem a vadászpuskáját töltötte. Kate a dolgozószobában talált rá, ahol a férfi éppen az óravázlatait tanulmányozta.

Kate édesapjának az ablaknál elhelyezett íróasztalához ment. Letette a magával hozott kávét, majd átölelte apját, és állát a vállára tette.

– Szia, apa.

– Szervusz, kislányom. Köszönöm a kávét.

Kate megsimogatta édesapja arcát, és ő is megnézte, milyen kilátás nyílik a hátsó udvarra. Eszébe jutott, hogy meg kellene kérnie az édesanyját, segítsen megtervezni a tánciskola kertjét.

– Brody attól tart, hogy agyon akarod lőni.

– Nincs is fegyverem.

– Ezt mondtam neki én is. Joggal feltételezi, hogy sejted, néha én is szoktam csókolózni. Ugye, ezt azért tudod, apuci?

A férfi tudta, hogy Kate csak akkor hívja így, ha valamit el akar nála érni.

– Elméleti szinten tudni valamit még korántsem készít fel arra, amikor belépsz a konyhába, és látod, hogy a kislányod… Ott volt a keze a… Szóval… – Spencer képtelen volt befejezni a mondatot.

– A te drága kislányod is igen szorgalmasan részt vett ebben a szerepjátékban – mondta Kate, majd megkerülte a széket, és édesapja ölébe ült.

– Kötve hiszem, hogy a konyha volna a legmegfelelőbb hely arra, hogy… – tényleg, mire is? Spencer nem is mert belegondolni.

– Hát ebben természetesen igazad van – bólintott Kate. – A konyhában főzni szokás. Valóban soha nem láttalak téged és anyát a konyhában csókolózni, hiszen ha rajtakaplak benneteket, minden bizonnyal megállok a fejlődésben.

A férfi ajka önkéntelenül is mosolyra görbült, de időben ráparancsolt magára.

– Hallgass, lányom!

– Mindig is sejtettem, hogy amikor a nappaliba lépve úgy tűnt, hogy anyával csókolóztok, akkor mindössze a mesterséges lélegeztetés megfelelő technikáját gyakoroljátok. Soha nem lehet tudni, ugyebár.

– Ha továbbra is ilyen hangnemben folytatod, egy percen belül valóban szükséged lesz a mesterséges lélegeztetésre.

– Addig is hadd kérdezzek tőled valamit. Kedveled Brodyt?

– Hát persze. De ez nem jelenti azt, hogy táncra perdülök örömömben, amikor meglátom, hogy… Szóval, amit láttam.

– Az a helyzet, hogy kivehetünk egy szobát is.

– Istenem… – Spencer lehajtotta a fejét. – Katie… kérlek…

– Anyuval mindig azt mondtátok, hogy soha semmit ne titkoljatok el előletek. Sem az érzelmeimet, sem a tetteimet. Brody egyáltalán nem közömbös a számomra. Még nem tudom, hogy ez pontosan mit jelent, de a tetteim mindenesetre ehhez igazodnak majd.

– Ahogy mindig is, de eddig volt bennük némi ésszerűség is.

– Ez remélhetőleg így is marad.

– És ő hogy érez?

– Még bizonytalankodik, de hamarosan elhatározza magát.

– Micsoda?! – A férfi szeme ugyanúgy keskenyült el, mint a lányáé szokott. – Ajánlom, hogy minél előbb döntse el, hogy mit akar, különben…

– Jaj, apuci! – sikkantott fel Kate szaporán pislogva, tettetett izgalomtól remegve. – Megvered a kedvemért? Nézhetem majd?

– Neked tényleg szükséged lesz arra a mesterséges lélegeztetésre

– morogta Spencer.

– Imádlak – mondta Kate, és cuppanós puszit nyomott édesapja arcára. – Te is hosszú évekig egyedül neveltél egy gyereket. Tudod, hogy mit jelent ez, tudod, mit jelent elkötelezettnek lenni.

Freddie, gondolta a férfi. Az első gyermeke, akinek immár saját utódai vannak.

– Igen, ezt nagyon is jól tudom.

– Hogyan nem vonzódhatnék ahhoz, amit benne is, benned is annyira szeretek?

– Na, erre mit válaszolhatnék? – ölelte át a lányát Spencer, és nagyot sóhajtott. – Mondd meg Brody-nak, hogy a közeljövőben nem veszek fegyvert. Egyelőre nem veszek.

Kate másnap délben átment a házba, és később is minden nap átlátogatott, süteményt, kávét vitt Brodynak és a munkásoknak.

A férfi mindezt nyíltan vesztegetésnek nevezte, mivel a finom falatok és a frissítők megoldották a munkások nyelvét, amikor Kate a kérdéseivel bombázta őket, vagy változtatásokat kért.

Brody nagyon várta a nő látogatásait, és úgy osztotta be az idejét, hogy naponta fél órára el tudjanak menni a közeli kávézóba egy kicsit beszélgetni.

Tudta, hogy az emberei egymásra kacsintgatnak, mutogatnak, amikor Kate-tel otthagyják a felújítást, de nem nagyon érdekelte, mert a legtöbbjüket már gyerekkora óta jól ismerte.

Ha nagyritkán rajtakapta valamelyiküket, hogy a lány fenekét, vagy lábait bámulja, elég volt egy határozott pillantás, hogy az illetőnek sürgősen másutt akadjon dolga.

Még mindig nem értette ezt a nőt, aki folyton úgy nézte meg, mi folyik a felújításon, mintha valami divatmagazin címlapjáról mászott volna le, tökéletes, hibátlanul nőies megjelenéssel. Mégis úgy matatott a koszos, poros helyszíneken, mintha ő maga is csak valami munkás lenne, és úgy kérdezősködött, mintha mindenhez értene.

Egyszer hallotta, amikor Kate az egyik munkással szenvedélyes vitába bocsátkozott valamilyen, a baseballal kapcsolatos kérdésről. Egy órával később hallotta, amint a nő folyékony franciasággal cseveg valakivel telefonon.

Nem, még két hét elteltével sem tudott rajta eligazodni, és mégis vagy éppen ezért állandóan ő járt a fejében.

Most, hogy a nagy táncteremben járkált, már a szemét sem tudta levenni róla.

Kate aznap sötétkék pulóvert és szürke, szűk nadrágot vett fel. A haját úgy tőzte fel, hogy nyakszirtje vágyakat ébresztően fedetlen maradt.

A teremben a felújított főtésnek köszönhetően kellemesen meleg volt. A gipszvakolással jól haladtak, és Brody már bemutatott pár olyan minta-faanyagot, amely a megtévesztésig hasonlított az eredetire.

Brody apja nem sokkal korábban ment el egy fél napos vízvezeték-szerelés után. Hat kényelmetlenül nehéz óra után, gondolta Brody megkönnyebbülve. Micsoda megkönnyebbülés ezek után Kate-re nézni!

– Gyönyörű munka ez a vakolás – jelentette ki a lány, miután megvizsgálta a falakat. – Szinte szégyellem, hogy majdnem a teljes falfelületet tükrök fedik majd.

– Már meg is rendeltük a tükröket. Február közepére érnek ide. Kate a famintát vette a kezébe.

– Hát ez… ez csodaszép, Brody! Lehetetlen lesz megkülönböztetni az eredetitől.

– Ez a terv.

– Valóban – helyeselt a nő. – Jól haladsz, az ütemtervnek megfelelően. Azonban… Kate habozva indult el a férfi felé.

– A magánügyekben késel egy kicsit.

– Időbe telik megásni az alapokat.

– Az attól függ, mit szeretnél rá építeni, Brody – ölelte át a férfi nyakát Kate. – Randevúzni akarok veled.

– Együtt ebédeltünk.

– Én felnőtt-randit szeretnék. Olyan ésszerű, független találkát, amilyet számtalan más ember szokott kiélvezni. Vacsorát, O’Connell. Esetleg moziba is mehetnénk. Lehet, hogy eddig nem vetted még észre, de sok étteremben akár éjfél után is lehet vacsorázni.

– Képzeld, erről már én is hallottam. Nézd, Kate – Brody hátralépett, de a nő követte. – Ott van Jack, a tanulás, a bonyodalmak.

– Igen, tényleg ott van Jack. Tudod, hogy nagyon szeretek vele lenni, de alig várom, hogy egy kicsit kettesben maradhassak az apjával is. Nem hiszem, hogy a fiad halálra rémülne, ha csak egyetlen estére egyedül kellene maradnia. Valójában már el is terveztem ezt az estét, amely pénteken lesz, és kettesben töltjük majd. A vacsorához majd én foglalok asztalt. Hétre gyere értem! Szombat délután már hármasban leszünk, moziba megyünk. Én fizetem. Egyre jövök értetek. Megfelel így?

– Nem ilyen  egyszerű a dolog. Itt van a bébiszitter kérdése. Fogalmam sincs, hogy kit…

Brody ekkor meghallotta, hogy nyílik az ajtó, és titokban örült, hogy nem kell tovább folytatnia ezt a beszélgetést.

Kate édesapja és Jack álltak az ajtóban.

– Apa! – kiáltotta Jack. – Megláttuk a teherautódat, és Mrs. Skully azt mondta, megállhatunk. Szia, Kate!

A nő elvigyorodott, és Brodyt megelőzve kapta fel a srácot.

– Szia, Jóképű Jack! Megpuszilsz?

– Dehogyis! – fintorgott a kisfiú, de látszott rajta, nagyon szeretné már, hogy Kate ismét megpuszilja.

– Látod, ez a baj veletek – jegyezte meg Kate nagyot kacsintva, miközben az ajtón egy egész család, az anya, kisfia és kislánya lépett be. A nő szeme huncutul csillogott.

– Szia, Brody. Megláttuk a kocsidat, és arra gondoltam, leadom Jacket, így megspórolok neked egy utat.

– Nagyszerű ötlet, köszönöm – felelte Brody. – Ööö… Beth Skully, hadd mutassam be Kate Kimballt.

– Szegről-végről már ismerjük egymást. Rod, ne rohangálj idebenn! Lehet, hogy te nem emlékszel rám – folytatta Beth szinte levegőt sem véve. – A nővérem, JoBeth a te nővéred, Freddie barátnője.

– JoBeth, hát persze. Hogy van?

– Remekül. A családjával együtt Michiganben él. Nővér. Remélem, nem bánod, hogy beugrottunk a kis betyárcsapattal együtt. Sokat tűnődtem azon, hogy mit kezdesz ezzel az ősrégi hellyel.

– Anyu… – szólalt meg panaszosan mellettük egy szőke, nagy szemű kislány.

– Mindjárt, Carrie! Csak még egy percet várj!

– Körbevezetlek benneteket – ajánlotta fel Kate. – Persze, csak ha ráértek.

– Köszönöm, nagyszerű lenne, de rohannunk kell. Taxisofőr lettem a gyerekek mellett. Mikor nyitod meg a tánciskolát?

– Remélem,     hogy    áprilisban         már      fogadhatok      délutáni-esti tanítványokat.

Ránézett Carrie-re, és rögtön észrevette a kislány szemében a kimondatlan vágyat.

– Érdekel a balett?

– Balerina szeretnék lenni – suttogta a lány.

– A balerinák anyámasszony katonái – kiabálta Carrie öccse.

– Anya… – pityeredett el a kislány.

– Rod, fogd be a szád! Sajnálom, hogy ez a kis butus ilyeneket hord össze, Kate.

– Ne, ne kérj bocsánatot! Anyámasszony katonái? – kérdezte Kate a kisfiútól, aki önelégülten álldogált mellettük.

– Ja, mert hülye ruhákban rohangálnak, így – mondta Rod, majd lábujjhegyre emelkedett, és pár ügyetlen, szándékosan nevetséges lépést tett.

Nővére ekkor ismét az anyjának kezdett el bőgni.

Mielőtt Beth megszólalhatott volna, Kate a fejét csóválva elmosolyodott.

– Ez elég érdekes. Vajon hány anyámasszony katonája tudja ezt megtenni?

Ezzel csípőre tett kézzel felemelte a jobb lábát úgy, hogy lábujjai a mennyezet felé mutattak.

Atyaisten, gondolta Brody, mivel a látvány minden más gondolatot kiűzött a fejéből.

– Fogadjunk, hogy ez nekem is sikerül – kiáltott föl Rod, majd a saját bokáját fogva megpróbálta felemelni a lábát, de elvesztette az egyensúlyát, és a fenekére esett.

– Kisfiam, vigyázz, el ne törd valamidet! – figyelmeztette Beth a fiát, majd fél kezével Carrie-t ölelve Kate-re mosolygott. – Nem fáj?

– Csak nem szabad rágondolni – válaszolta Kate, majd leguggolt Carrie mellé. – Hány éves vagy?

– Öt, és meg tudom fogni a lábujjaimat!

Öt éves, gondolta Kate. Ilyen idős korban a csontok még nem szilárdulnak meg teljesen, és az izmok akár hihetetlennek tőnő teljesítményekre is képesek.

– Ha az anyukáddal úgy döntőtök, hogy tavasszal eljössz az iskolámba, megtanítalak táncolni, és akkor megmutathatod az öcsédnek, hogy a balett nem a nyámnyila gyerekeknek való.

Carrie-re kacsintott, majd hídállásba dőlt, lábát kecsesen a mennyezet felé lökte, végül egy mozdulattal ismét felállt.

– Hőha – suttogta Rod Jacknek. – Nagyon király!

Brody szóhoz sem jutott, csak a saját nyálát nyeldesve állt.

– A balett az atléták sportja – mondta Kate Rodnak, miután hátradobta a haját. – Számos hivatásos futballjátékos vesz balett- leckéket, hogy gyorsabban, ügyesebben mozogjanak a pályán.

– Ezt nem hiszem el – ingatta a fejét a fiú.

– De bizony. Ha eljössz a nővéreddel, megmutatom majd.

– Elég lesz, gyerekek, kezd megfájdulni a fejem – szólalt meg Beth nevetve, és megfogta fia kezét. – Gyere, te rosszaság!

Brody igyekezett felébredni abból az ábrándozásból, melynek középpontjában egy döbbenetesen hajlékony női test szerepelt.

– Köszönöm, hogy vigyáztál Jackre, Beth.

– Tudod, hogy nem gond. Örülök, ha láthatom.

– Valóban? – mormolta Kate a férfi arcát fürkészve.

– Persze, hiszen… – Beth felváltva nézte Brodyt és Kate-et, majd alig sikerült elnyomnia egy vigyort. Lám, lám. Ideje, hogy ez a férfi tovább lásson a saját orránál. – Hiszen Jack csupa öröm. Erről jut eszembe, szeretnék a héten egy hatalmas tál spagettit főzni, és megkérdezni, hogy Jack nem akar-e Roddal vacsorázni.

– Pénteken nagyon jól esik egy kis spagetti – mondta Kate halkan, behízelgően. – Mit szólsz hozzá, Brody?

– Nem is tudom. Én…

– A péntek tökéletes lenne – ütötte a vasat tovább Beth, remélve, hogy minél többet segíthet ezzel Kate-nek, miközben az ajtó felé terelgette a gyerekeket. – Akkor számítunk rátok. Jack iskola után ott marad majd, és együtt vacsorázunk. Utána megnézhetnek valami rajzfilmet is. Akár éjszakára is maradhat. Csak pénteken tegyetek be egy váltás ruhát a táskájába. Örülök, hogy újra láttalak, Kate.

– Én is nagyon örülök.

– De jó! Rodéknál alszom! – ujjongott Jack. – Köszi, apu!

– Hát igen – mosolygott Kate, és mutatóujjával könnyedén végigsimította Brody mellkasát, majd felnevetett a férfi döbbent arckifejezésén. – Köszi, apuka…

6.

A péntek ezúttal nem a hét legvidámabb munkanapja volt. Brody egyik embere beteget jelentett. Influenzás lett. Úgy tűnt, a vírus magabiztosan, vidáman, megállíthatatlanul szedi áldozatait. Délben már egy másik munkást is haza kellett küldenie, mert szegény flótás már az ötkilós kalapácsot sem bírta megemelni a láztól.

Mivel a férfi négyfős csapatának másik fele a folyó túlpartján, Marylandben fejezett be egy szegélyezést, Brodynak egyedül kellett egyezkednie a hatósági ellenőrrel, felállítania a gipszkarton válaszfalat Kate irodája és a leendő iskolai konyha között, és mindkét helyiségben befejeznie a hátralévő ácsmunkát.

A legnehezebb az volt, hogy a nap nagy részében kettesben kellett maradnia az édesapjával.

Bob O’Connellből csak a lába látszott, annyira bebújt a mosogató alá. Ősrégi csizmáinak talpát számtalan helyen ragasztotta már vissza. Inkább tekeri körbe szigetelőszalaggal, gondolta Brody, mint hogy újat vegyen.

Soha ne dobj el semmit, ami még használható! – hajtogatta az öreg. Sajnos ez a legapróbb, filléres vackokra is vonatkozott.

Az ő dolga, vont vállat Brody, és azt kívánta, bárcsak ne neheztelne ennyire az apjára.

Ez azért van, döntötte el, mert mindketten csökönyösek, mint az öszvér. Mindig is így viselkedtek egymással.

Bob a csőkulccsal zörgött, Brody a gipszkarton falat mérte ki.

– Kapcsold már ki ezt a rettenetes vinnyogást – csattant fel az idősebb O’Connell. – Nem lehet így dolgozni.

Brody szó nélkül odalépett, és kikapcsolta a rádiót. Megszokta már, hogy bármilyen zenét hallgat is, az biztosan nem tetszik az apjának.

Bob tovább zsémbeskedett és morgott, ahogyan munka közben mindig is. Talán éppen ezért hallgatnék inkább zenét, gondolta Brody.

– Micsoda ostobaság így kettévágni ezt a konyhát – dörmögött az öreg a bajsza alatt. – Időt és pénzt pazarol vele az a nő. Iroda, na hiszen. Mi a fenének iroda ahhoz, hogy egy csapat pipogya frátert terelgessen?

Brody mostanáig húzta-halasztotta, hogy a konyhai oldalon kelljen dolgoznia, de most már nem menekülhetett távolabb. Felemelte a méretre vágott gipszkartont, és a helyére illesztette.

– Az én időmet pazarolja – mondta szándékosan semleges hangsúllyal. – A pénz pedig az övé. Ő a megrendelő.

– Ja, persze… Kimballéknak van mit a tejbe aprítaniuk, igaz? De akkor sincs értelme csak úgy elherdálni azt a sok pénzt. Meg kellett volna mondanod, hogy hiba feldarabolni a konyhát.

Brody a szegélyléceket kezdte felszegezni. Tudta, hogy nem kellene válaszolnia, de a szavak maguktól buktak elő.

– Szerintem nem rossz ötlet. Nincs szükség ekkora konyhára. Eredetileg úgy tervezték, hogy egy egész éttermet lásson el. Miért kellene egy tánciskolának egy ekkora konyha?

– Tánciskola… – húzta el a száját Bob undorodva. – Megnyitja, aztán egy hónap múlva már be is zárhatja. Akkor meg hogy tudja eladni, ha ennyire felszabdaltatja? A fürdőszobában gyerekmagasságra szereltette fel a mosdókagylókat. Azokat is újra le kell majd szedni. Csodálom, hogy a hatósági ellenőr nem röhögte el magát.

– Ha gyerekeket tanít, akkor mindent azokhoz kell igazítania.

– Erre való az elemi iskola, vagy nem?

– Amennyire én tudom, az általános iskolában nem tanítanak balettet.

– Valamit még meg kell tanulnod, fiam - válaszolta Bob, akit idegesített a fia feleselése. Tudta, hogy jobb lenne, ha csöndben maradna, de Brodyhoz hasonlóan ő sem tudott megálljt parancsolni saját szavainak. – Nem csak a pénzt kell ám felvenni, hanem azt is kell tudni, hogyan lehet a megrendelőt a helyes irányba terelni.

– De ezt az irányt csakis te határozhatod meg. Kezdem érteni.

Bob kimászott a mosogató alól. Kopott sapkája félrecsúszva ült gyérülő, őszes haján. Még mindig jóképű arcát kemény, férfias ráncok szabdalták. Azonnal látszott, hogy Brody tőle örökölte a zöld szempárt.

Néha úgy tűnt, apa és fia másban nem is hasonlít egymásra.

– Jobb lenne, ha vigyáznál a szádra, fiam.

– De persze összedőlne a világ, ha néha te is megválogatnád a szavaidat, igaz? – felelte Brody, érezvén, hogy fejét egyre keményebben feszíti a düh. Az O’Connell-féle fejfájás érkezett menetrendszerűen.

Bob a földhöz vágta a csőkulcsot, és felállt. Nagydarab, szikár férfi volt, az a fajta, aki soha nem hízik el. Még hatvanévesen is csupa izom volt.

– Majd ha már annyi élettapasztalatod lesz, és annyi évet töltöttél el a szakmában, mint én, akkor úgy beszélhetsz velem, ahogy tetszik.

– Valóban? – nézett rá Brody, felemelt egy újabb gipszkartont, a fűrészbakra tette, és kezdte kimérni, hogy hol kell majd méretre szabni.

– Már nyolcéves korom óta ugyanezt hajtogatod. Mostanra már azt hiszem, elég tapasztalatot gyűjtöttem. Ezt a munkát én szereztem – a tervezés és az árajánlat az enyém, a szerződést is én írtam alá. Minden úgy lesz, ahogy én mondom.

Felvette a tapétavágó kést, és édesapja szemébe nézett.

– Az ügyfél mindig megkapja, amit akar, és amíg elégedett, nincs miről beszélnünk.

– Azt rebesgetik, hogy nem csak a munkával kapcsolatban jársz a megrendelő kedvében.

Ezt nem kellett volna, gondolta Bob azonnal. Te jó isten, de még mennyire nem. De a szavak már elszabadultak, ott lebegtek, ott feszültek kettőjük között. A francba is, ez a fiú mindig túlfeszíti a húrt.

Brody keményen markolta a schnitzert. Egy végtelennek tőnő pillanatig szerette volna az öklével átrendezni apja kemény, makacs arcvonásait.

– Ami köztem és Kate Kimball között van, az kizárólag rám és rá tartozik.

– Csakhogy én is ebben a városban lakom, ahogy az anyád is. És ha az emberek a fiamról pletykálnak, akkor az engem is érint. Van egy fiad, inkább őt neveld fel tisztességesen, mint hogy egy ilyen cifra nővel szűrd össze a levet, hogy aztán szájára vegyen az egész város.

– Jacket ne merd belekeverni ebbe az egészbe, mert nem állok jót magamért.

– Ő az unokám, ha nem tudnád, és ezen még te sem változtathatsz. Egész nap másra bízod, hogy a piszkos kis ügyeidet intézhesd, de ebből elég volt. Nem engedem, hogy szégyenbe hozz engem és az unokámat a saját városomban.

Piszkos kis ügyek, gondolta Brody undorodva. Orvosokhoz, kórházba, gyógyszertárba rohangált egész álló nap. Piszkos kis ügy az is, ha az ember megpróbál úrrá lenni a gyászán, és azt tenni, ami a legjobb egy olyan kisfiúnak, aki elveszítette az édesanyját.

– Te semmit nem tudsz rólam - szólalt meg. – Fogalmad sincs, mit tettem vagy mit teszek. Azt sem tudod, ki vagyok.

Megpróbálván féken tartani dühét, elkezdte levágni a gipszkartont a jelölés mentén.

– De abban biztos vagyok, hogy mindig találtál valami mocskot, amit a képemre dörgölhettél.

– Ha annak idején erősebben dörgölöm - vágott vissza Bob – , akkor lehet, hogy nem kellene az unokámat az anyja nélkül nevelned.

Brody megmarkolta a borotvaéles tapétavágó kést, megemelte, majd a saját tenyerébe vágott vele.

Bob felkiáltott, amikor meglátta a kifröccsenő vért, és gyorsan letépte a nyakából a selyemkendőt. Döbbent aggodalma hamarosan dühkitörésbe váltott át.

– Hát még ennyire sem tudsz bánni a szerszámokkal?!

– Húzz el a francba! – mondta Brody hátralépve, a kendőt a sebre szorítva. Hátrált, mert immár nem tudta magát türtőztetni, és nem akart semmi olyasmit tenni, amit később nagyon megbánna. – Fogd a szerszámaidat, és takarodj innen!

– Azonnal szállj be a kocsiba – ripakodott rá Bob. – Össze kell varrni a sebet.

– Nem érted? Azt mondtam, hogy tűnj el innen. Ki vagy rúgva. Bob arcvonásain felváltva ömlött el a szégyen és a düh, miközben a szerszámait pakolta össze.

– Ezek után nincs mit mondanunk egymásnak!

– Soha nem is volt – mormolta Brody.

Brody O’Connell ezt nem ússza meg szárazon, ha egyáltalán ide meri tolni a képét. Hamarosan megtudja, hogy a hét óra valóban hét órát kell hogy jelentsen, nem pedig fél nyolcat.

Most már nagyon sajnálta, hogy rávette a szüleit egy péntek esti kiruccanásra, így senkinek sem panaszkodhatott. A nappaliban fel-alá járkálva, dühösen meredt a telefonra.

Nem, semmiképpen nem hívja fel újra. Húsz perccel hét után már hívta, de akkor csak az üzenetrögzítő idegesítően személytelen sípolása válaszolt.

Volt számára egy üzenete, de persze ezt csak személyesen adhatja át.

Ekkor eszébe jutott mindaz, amit annak érdekében tett, hogy az este összejöjjön. A megfelelő étteremben foglaltatott asztalt, kiválasztotta az alkalomhoz legjobban illő ruhát. Most pedig ebben a pillanatban lemondom, gondolta. Ha ez a Brody úgy gondolja, hogy ő elmegy vacsorázni egy pontatlan férfival, hát akkor nagyon téved.

Kate éppen a telefonért nyúlt, amikor csöngettek. Kihúzta magát, és nagyon nem sietett ajtót nyitni.

– Elkéstem. Sajnálom. Feltartottak. Telefonálnom kellett volna.

A gondosan előkészített, dühös tirádák azon nyomban céljukat vesztve foszlottak szét.

– Valami… Jackkel történt valami?

– Dehogyis. Az előbb beszéltem vele. Sajnálom, Kate – a férfi bocsánatkérően emelte fel a kezét. – Talán legközelebb.

– Mi történt a kezeddel? – ragadta meg Kate a férfi csuklóját, amelyen látta a kötést, alatta pedig a fertőtlenítőszer sárgás, szemcsés kristályait.

– Butaság volt. Nem fontos. – magyarázkodott Brody. – Csak egy pár öltés. Sokat kellett várakoznom a sürgősségi osztályon, ezért késtem.

– Nagyon fáj?

– Dehogyis – erősködött a férfi. – Katonadolog.

Dehogyis, döntötte el a nő. Valami más történt, amelynek csak része volt a fizikai sérülés.

– Menj inkább most haza – mondta a férfinak. – Fél órán belül ott vagyok.

– Hogyan?

– Az éttermet legközelebbre halasztjuk.

– Kate, biztos, hogy ezt akarod…?

– Brody, hallgass végig – felelte a nő, és tenyerébe fogta a férfi arcát. Szegény ördög, gondolta. – Menj haza, nemsokára én is odaérek.

De a férfi nem mozdult, még akkor sem, amikor Kate rácsukta az ajtót.

A lány szokása szerint most is hajszálpontosan érkezett. Amikor kinyílt az ajtó, karján egy hatalmas kosárral ellépdelt Brody mellett.

– Marhasültet kapsz – jelentette be. – Szerencséd, hogy otthon anyuék kivették ezt a szeletet a fagyasztóból, mielőtt elküldtem őket egy romantikus vacsorára.

Egyenesen a konyhába sietett, a pultra tette a kosarat, levette a kabátját, és elkezdte kicsomagolni az ételt.

– Ki tudod nyitni a bort, vagy nagyon fáj a kezed?

– Elboldogulok vele – felelte a férfi, elvette Kate isteni illatú kabátját, és felakasztotta a konyhai fogasra. Furcsán fest itt, gondolta, ez a gyönyörű, puha női kabát az ő kopott munkáskabátja a mellett.

Kate maga is idegenül fest ebben a lenyűgözően előkelő szabású, nyálcsordítóan csinos ruhában.

– Figyelj, Kate…

– Tessék, vedd át!

A férfi átvette az üveget és a dugóhúzót.

– Miért, Kate? Miért teszed ezt velem?

– Mert kedvellek, mert tetszel nekem – felelte a nő, és a mosogatóba tett két döbbenetesen nagy krumplit, hogy megmossa, majd meghámozza. – És azért, mert úgy látom, rád fér egy kiadós vacsora.

– Hány férfi járta már meg, hogy beléd szeretett? Kate hátrafordult, és a válla felett rámosolygott.

– Az összes. Nyisd ki a bort, Brody!

– Igenis.

A férfi bekapcsolta a rádiót, és addig-addig tekergette az állomáskeresőt, amíg meg nem találta azt a komolyzenei adót, amely reményei szerint Kate-nek is tetszik majd. Hónapok óta először vette elő az ünnepi étkészletet, és az étkezőben terített, ahol Jack-kel csak ünnepi alkalmakkor szoktak enni.

Megtalálta az áramszünetek esetére tartogatott  egyszerű, praktikus gyertyákat, amelyeket a legkevésbé sem lehetett ünnepinek nevezni. Azon gondolkozott, hogy illendő lenne-e az asztalra tenni őket, de az utolsó pillanatban meggondolta magát.

Mikor visszament a konyhába, a lány éppen salátát készített – és a pulton,  egyszerű, fehér csészealjakon két karcsú, csavart viaszgyertya égett.

Hát ez a lány mindenre gondol, nyugtázta Brody elismerően.

– Tudtad, hogy alig találtam friss zöldséget a hűtőben? – kérdezte Kate.

– Persze, mert ezeket a salátának valókat csak nagy, kilós zacskókban árulják, és ha egyszer kibontom, akkor persze, hogy megfonnyadnak.

– Lusta vagy – mosolyodott el a nő.

– Csak hatékony – felelte a férfi. Mivel látta, hogy keze vizes, felvette a lány borospoharát, és az ajkaihoz emelve megitatta.

Kate kortyolt egyet, közben a férfit nézte.

– Köszönöm – cuppantott elégedetten. – Nagyon kedves vagy. Brody letette a poharat, majd pillanatnyi habozás után lehajolt, és lágyan megcsókolta a nőt.

– Hm – sóhajtott Kate, majd nyelvét a felső ajkaihoz érintette. – Ez még finomabb volt. Most pedig, mivel megsérültél, nyugodtan ülj le, és pihenj, amíg ezt befejezem. Vacsora előtt még bőven lesz alkalmad, hogy telefonálj, és ellenőrizd Jacket.

– Ennyire látszik, hogy aggódom? – fintorodott el a férfi.

– Ne aggódj, jól áll. Add át az üdvözletemet, és hogy majd holnap találkozunk.

– Tényleg moziba akarsz menni?

– Szoktam olyan dolgokat tenni, amelyekhez nem igazán fűlik a fogam, de soha nem önként vállalom őket. Menj, hívd fel a fiadat! A sült negyedórán belül elkészül. Közepesen átsülve jó lesz?

Kate szeretett a konyhában sürögni-forogni, ahogy a férfi körül is szívesen tüsténkedett. Lehet, hogy csak azért, mert Brody annyira nyilvánvalóan nem várta el tőle, és olyan hálás volt azokért az apróságokért is, amelyeket mások természetesnek vettek.

Habár soha nem tekintette magát anyáskodónak, azért jól esett, hogy szükség van rá.

Várt, amíg asztalhoz nem ültek, amíg a férfi már majdnem befejezte a vacsorát, és már a második pohár bort kortyolgatta.

– Mondd el, mi történt!

– Semmi, csak zűrös napom volt. Ez a krumpli… Egyszerűen isteni.

– Lenni titkos ukrán recept – felelte a nő eltúlzott, vaskos akcentussal. – Ha elmondani neked, meg kell ölni tégedet.

– Mindegy, nekem amúgy sem sikerülne. A főzőtudományom abban merül ki, hogy villával kilyukasztgatom a fagyasztott készétel fedő fóliáját, majd beteszem a mikróba. Beszélsz ukránul? Valamelyik nap hallottam, amikor valakivel franciául telefonáltál.

– Igen, egy keveset tudok ukránul is. Ráadásul angolul is elboldogulok. Beszélj, Brody, miért volt ilyen zűrös a mai nap?!

– Tudod, hogy van ez. Valahogy minden összejött – vont vállat a férfi. – Két emberem is lebetegedett. A New York-i influenza felütötte a fejét errefelé is. Mivel a csapat többi tagja máshol dolgozott, háromszor annyit kellett dolgoznom, mint máskor. Aztán a gipszkarton helyett a saját kezemet vágtam el, mindent összevéreztem, kirúgtam a saját apámat, végül pedig órákig várakoztam a baleseti ügyeleten, mire összevarrták a vágást. Dióhéjban ennyi történt ma.

– Összevesztél az édesapáddal? – nézett rá Kate szomorúan, és finoman rátette a kezét Brody bekötözött kezére. – Sajnálom.

– Soha nem jöttünk ki jól egymással.

– Mégis alkalmaztad.

– Mert máskülönben remek vízvezeték-szerelő.

A férfi elhúzta a kezét, és megfogta a borospoharat.

– Ugyan már, Brody…

– Igen, én alkalmaztam – ismerte be a férfi. – Hiba volt. Amikor a többiek is ott vannak, apám egész elviselhető alak, de ha kettesben vagyunk, mint ma, akkor előbb-utóbb kitör a botrány. Állandóan azzal jön, hogy egy rakás szerencsétlenség vagyok, és mindig is az leszek. Szerinte nem végzem jól a munkámat, és az életemet is tönkretettem. Azt mondta, ne cifra nőcskék után koslassak, hanem törődjek a magam dolgával.

– Gondolom, én lennék az a cifra nőcske.

– Ne haragudj – mondta Brody, arcát kezébe temetve. – Ez nagyon jellemző rám. Ha róla van szó, képtelen vagyok leállni.

– Semmi baj – felelte Kate. – Nem bánom, ha annak tart.

A lányt mélyen sértette, amit Brody apja mondott róla, de a férfinak legkevésbé arra volt szüksége, hogy ezt most szóvá tegye.

– Valószínűleg ő is ugyanolyan mérges és ideges amiatt, ami ma köztetek történt, mint te. Nem tudja, hogyan viszonyuljon hozzád ezek után, ahogyan te sem tudod, mit kezdj vele. De tudom, hogy nem a te hibád volt. Remélem, később kibékültök majd.

– Látni sem akar.

Kate szívből sajnálta a férfit.

– Ez sem a te hibád, Brody. Én is nagyon akartam, hogy a szüleim büszkék legyenek rám, ezért iszonyúan sokat, és nagyon keményen dolgoztam. Ez nem az ő hibájuk volt.

– De az én családom nem olyan, mint a tiéd.

– Való igaz. Mégis tévedsz, mert te és Jack, vagyis a saját kis családod sokban hasonlít a szüleimre. Meglehet, az édesapád azon rágódik, hogy miért nem engedte magához soha közel a saját fiát.

– Mert mindig is egy csődtömeg voltam.

– Ez nem igaz, csak sokat kellett veled foglalkozni.

– De még mennyire… Úgy tűnt, soha nem tudok semmit véghezvinni. Nem tudtam elvégezni a középiskolát, alig vártam a tizennyolcadik születésnapomat, hogy végre elszabaduljak otthonról, mert aznap tényleg azt tettem. Összecsomagoltam, és körülbelül ötszáz dollárral a zsebemben világgá mentem. Nem volt munkám, szállásom, semmim, de végre elszabadultam otthonról.

– De aztán sikerült megállnod a saját lábadon.

– Három évig napról napra éltem. Építkezéseken dolgoztam, a pénzt pedig sörre, meg… nőcskékre vertem el – vigyorodott el Brody. – Aztán megismertem Connie-t. Abban a csapatban dolgoztam, amely a szülei nyaralóját újította fel. Összeszedtem a bátorságom, randevúra hívtam, és a legnagyobb meglepetésemre igent mondott.

– Ezen miért lepődtél meg?

– Egyetemre járt, egy konzervatív család konzervatív lányaként. Volt pénze, stílusa, műveltsége. Hozzá képest nekem éppen csak a kapanyél nem lógott ki a számból.

A nő némán tanulmányozta Brodyt. Kemény vonások, gondolta. Erős kéz, erős elme.

– Nem hiszem, hogy így gondolt volna rád – mondta végül.

– Persze, hogy nem. Ő volt az első, aki azt mondta, vannak bennem kiaknázatlan lehetőségek. Hitt bennem, sőt arra is rávett, hogy bízzak magamban, hogy azzá legyek, akit bennem látott. Abbahagytam az önpusztító életet, és kezdtem megváltozni, felnőni. De biztosan unalmas, amiről itt fecsegek.

– Korántsem – felelte Kate, majd, mintegy biztatásképpen, telitöltötte a férfi poharát. – Ő segített beindítani a vállalkozásodat is?

– Ez később történt – Brody még soha nem beszélt erről senkivel, sem a szüleivel, sem a barátaival, még Jackkel sem. – Rájöttem, hogy jól bánok a szerszámokkal, van szemem az épületekhez, és erős vagyok, csak éppen soha nem használtam ki ezeket a lépességeimet. Aztán felismertem, hogy sokkal jobban érzem magam akkor, amikor mégis latba vetem mindezt.

– Nyilván azért, mert olyankor tisztelted magad.

-– Pontosan – ez a nő ismét fején találta a szöget, gondolta Brody. Vajon soha nem hibázik? – Ettől függetlenül még mindig csak afféle szakmunkás voltam, nem pedig orvos, ügyvéd, esetleg ügyvezető igazgató. A szülei körömszakadtáig ellenezték a kapcsolatunkat.

– Akkor a szülei nagyon rövidlátóak voltak – gondolkodott el Kate. – Ellentétben Connie-val.

– Nem lehetett könnyű szembeszállni velük, de ő mégis ezt választotta. Georgetownba járt, ahol jogot hallgatott. Én egész álló nap dolgoztam, majd egy esti iskolában vállalkozási ismereteket tanultam. Terveket szőttünk. Úgy terveztük, pár év múlva összeházasodunk. Connie lassan az államvizsgájára készülődött, én pedig arra, hogy saját céget alapítok. Ekkor állapotos lett.

A férfi nézte, ide-oda forgatta a borospoharát, de nem emelte meg, hogy belekortyoljon.

– Mindketten akartuk a gyereket. Ő eleinte kicsit jobban, mint én, mert számomra az egész kezdetben olyan valószerűtlennek tűnt. Összeházasodtunk. Connie nem hagyta abba a tanulást, én pedig még több munkát vállaltam el. A szülei nagyon dühösek voltak. Azt mondták, Connie meg is érdemli azok után, hogy olyasvalakinek dobta oda magát, mint én. Szinte még beszélni sem akartak vele, ami nagyon elkeserítette.

Ezt nagyon is megértem, gondolta Kate, hiszen velem teljesen másképp viselkedtek a szüleim.

– Nem érdemelték meg a lányukat.

– De még mennyire nem – nézett Brody a nő szemébe. – Minél durvábban ellenezték, annál inkább megmakacsoltuk magunkat. Ezt is átvészeltük. Számtalanszor megijedtem, sokszor szerettem volna visszavonulót fújni, meghátrálni. Connie visszament volna a szüleihez, és mindenki elégedett lehetett volna.

– De nem futamodtál meg, hanem kitartottál mellette.

– Nagyon szeretett – hajtotta le a fejét a férfi. Amikor Jack megszületett, én a szülőszoba előtt várakoztam, és azt kívántam, bárcsak máshol lehetnék. De ő azt akarta, hogy ott legyek a közelében, mert ezt nagyon fontosnak tartotta, tehát úgy tettem, mintha én is boldogan lennék ott. Közben pedig csak arra tudtam gondolni, hogy milyen jó lenne, ha már túl lennék rajta, mert annyira nehéz volt. Ezt senkinek nem szabadna megtapasztalnia. Aztán… aztán egyszer csak megérkezett Jack, ez az angyali kis rosszcsont. Minden megváltozott. Minden a helyére került. Soha nem gondoltam volna, hogy ennyire lehet szeretni, minden egyes szívdobbanással, lélegzetvétellel, testtel-lélekkel. Az akartam lenni, annak kellett lennem, aminek, amilyennek ez a kisfiú akart. Abban a pillanatban váltam férfivá. Connie és Jack tett azzá.

A nő arcán könnyek csorogtak. Nem tudta, de nem is akarta megállítani őket.

– Ne haragudj… – mondta a férfi, és erőtlenül megemelte a kezét.

– Nem tudom, mi ütött belém.

– Ugyan, hagyd el… – motyogta a nő a fejét ingatva. Te bolond, gondolta haragosan. Mindent megtettél, hogy beléd szeressek. Mi lesz most?

– Szép… szép volt, ahogy Connie-ról beszéltél – sikerült végre kinyögnie. – Csak egyetlen percet adj…

Kate felállt, és elsietett a fürdőszobába.

Brody felállt, és járkálni kezdett, mert ha ülve marad, minden bizonnyal a fejét veri az asztalba. Ő is ugyanolyan ostobának tartotta saját magát, mint Kate, de teljesen más indokkal. Idejött hozzá ez a gyönyörű nő, hogy remek, remélhetőleg némileg romantikus hangulatú vacsorát készítsen neki, erre ő vég nélkül a múltjáról kezd siránkozni.

Ráadásul meg is ríkatta.

Gratulálok, gondolta Brody undorral. A továbbiakban esetleg beszélhetnél arról, milyen szörnyű volt, amikor tízéves korodban meghalt a kutyád. Ez valóban emelné az est fényét.

Meggyőződése volt, hogy a lány mielőbb haza akar menni, ezért elkezdte leszedni a terítéket, hogy ezzel is segítsen neki.

– Sajnálom – mondta, amikor meghallotta Kate lépteit a háta mögött. – Tökkelütött hülye vagyok, amiért mindezt rád zúdítottam. Ezt elintézem, te pedig…

A férfi elhallgatott, amikor megérezte, hogy Kate átöleli a derekát, arcát pedig a vállára simítja.

– Tudnod kell, O’Connell, hogy az ereimben szláv vér folyik, és mi nagyon szentimentálisak tudunk lenni. Szeretünk sírni. Tudtad, hogy amikor a nagyszüleim elmenekültek a Szovjetunióból, édesanyám még kislány volt? Rachel nagynéném az egyetlen, aki itt, az Egyesült Államokban született. Három kisgyerekkel, gyalog indultak át a Kárpátok nevű hegyeken, Magyarországra.

– Ezt nem tudtam – fordult meg óvatosan a férfi, majd Kate szemébe nézett.

– Fáztak, éheztek, rettegtek. Aztán átjöttek ide, ebbe az idegen országba, ahol az emberek furcsa nyelven beszélnek, és ahol szegényen, magukra hagyatva éltek. De tudták, érdemes küzdeniük, érdemes talpra állniuk. Akárhányszor hallom ezt a történetet, mindig sírnom kell, mindig büszkeséget érzek.

Kate elfordult, hogy a mosogatóba tegye a tányérokat.

– Miért mondod ezt el nekem? – kérdezte a férfi.

– A bátorság sokféleképpen nyilvánulhat meg, Brody. Kell hozzá erő. Anélkül tényleg nem megy. De a szeretet a lelke mindennek. Ha együtt van mind a kettő, akkor bármit megtehetsz. Ez megér pár érzelgős könnycseppet, vagy nem?

– Tudod, délután még azt gondoltam, nem is lehetne ennél rosszabb napom, de te megváltoztattad a véleményem.

– Köszönöm. Figyelj, mosogassunk el, aztán táncoljunk! – javasolta Kate. Ideje kicsit felpörgetni az eseményeket, gondolta. – Sokat elmond egy férfiról, hogy hogyan táncol, és én nagyon kíváncsi vagyok rád.

Brody kivette a tányért a nő kezéből.

– Hagyjuk a mosogatást! Táncoljunk most!

– Nem lehet. Ha úgy tetszik, jellemhiba, de ha nem mosogatok el, álmomban is látom a mosatlan lényeket.

– Ez kényszerképzet – ragadta meg a nő kezét a férfi, és próbálta elhúzni a mosogatótól.

– Nem, ez csupán rendszeretet. Többet tudsz teljesíteni, kevesebbet idegeskedsz – magyarázta a lány, folyton hátrapillantgatott.

– Csak pár perc, ígérem.

– Később is éppen annyi lesz – válaszolta Brody mélyen Kate szemébe nézve. Lehet, hogy nem a legjobb formáját hozza az udvarlás frontján, de azért emlékszik még egy-két cselre.

– Rendben. Egyezzünk meg! Válaszd ki a zenét, amíg elmosogatok!

– Ez tényleg kényszeres – nevetett fel a férfi, miközben a nappaliba érkeztek. Brody bekapcsolta a hifitornyot. – Tegnap éjjel ezt hallgattam, és közben rád gondoltam. Tetszik?

– Valóban rám gondoltál? – kérdezett vissza Kate, miközben a zene lassú, pikáns dallama körbeölelte őket.

– Biztosan a sors keze volt – vigyorodott el a férfi, majd átölelte Kate-et.

– Tudom, hogy az volt – válaszolta a nő, és szíve azonnal hevesebben kezdett el verni. Próbált lazítani, de ekkor észrevette, hogy ennél már nem is lehetne nyugodtabb. A férfihoz simult, együtt mozdultak, és természetes, szinte kötelező mozdulattal arcát Brody mellkasára fektette.

– Remek érzés, O’Connell – mormolta halkan. – Nagyon finom.

– Te is tudod, hogy bizonyos dolgokat nem lehet elfelejteni – mondta Brody, majd megpörgette a kacagó nőt.

– Szép mozdulat – dicsérte Brodyt. Jaj, nekem, gondolta. Egyre nehezebb megőrizni a józan ítélőképességemet. Amikor az előbb a könnyeivel küszködött, rájött, hogy ideje lenne nagyon komolyan elgondolkodni Brody O’Connellről, és ez most egyre kevésbé tűnt kivitelezhetőnek.

Nem is gondolta volna, hogy a férfi ilyen jól táncol. Ha netán kiesne a ritmusból, akkor ő finoman átvenné az irányítást. Megőrizné az egyensúlyt. Mindkettőjükét. Túlságosan sok váratlan, izgalmas tulajdonságot fedezett fel a férfiban. Mindenesetre… csodálatos érzés volt összefonódva siklani a zene ritmusára.

Kate haja mesésen jó illatú volt. Brody már majdnem el is felejtette, hogy egy nő milyen sokféleképpen lehet csábító. A lágyan ívelt formák, a puha, édes érintés… kis híján feledésbe merült, milyen jó érzés ilyen szoros közelségben, lassan táncolni velük.

Ajkai a nő haját cirógatták, majd lassan az arcára siklottak, végül kábítóan édes csókban értek a nő ajkaihoz.

Kate mélyet sóhajtva adta át magát az érzésnek, amelytől mintha a csontjai is kocsonyássá váltak volna. Amikor a szám véget ért, és a következő elkezdődött, némán ringatózva álltak mindketten.

– Ez  egyszerűen tökéletes volt – szólalt meg Kate még mindig ködös tudattal, szapora szívveréssel. Hasában, ágyékában követelőzött a vágy, amelyről korábban azt hitte, képes rajta felülkerekedni. – Mennem kell.

– Miért? – kérdezte Brody tágra nyílt szemmel, értetlenül.

– Csak – válaszolta Kate, majd a férfi arcához emelte a kezét, és elhúzódott. – Rossz az időzítés, ma este barátra volt szükséged.

– Igazad van – bólintott Brody. Végigsimította a nő karját, végül megfogta Kate ujjait. – Lehet, hogy tényleg lehetne jobb is. Okosabb, ha lassítunk kicsit.

– Hiszek benne, hogy képesek leszünk megfontoltak lenni.

– Hát persze – sóhajtotta a férfi, miközben az ajtóhoz kísérte Kate-et. – Sokáig én is meg voltam győződve arról, hogy megfontoltan tudok viselkedni.

Elhallgatott, majd szembefordult a nővel.

– Valóban barátra volt szükségem ma este. De még mindig szükségem van rád, Kate – tette hozzá, lehajtotta a fejét, de szemét nem csukta be, amikor ajkuk találkozott.

– Maradj velem, Kate!

7.

Brody szobájának fala nem volt sem kifestve, sem kitapétázva. A sarokban elektromos vezetékkupac pihent békésen egy szájával lefelé fordított festékes vödrön az egyébként szépen kivakolt fal előtt. A hatalmas ablakok függöny nélkül, csupaszon ásítottak. A férfi levette a szekrényajtókat, amelyek odalent, a garázs-műhelyben várták a gyalulást és újrafestést.

A padlót csodálatos, változó szélességű tölgyfa-elemekből összeállított, az évek során homályos-sötétre színeződött parketta fedte. A csiszolás és a szegélyezés, bár már régen tervbe vette, még mindig váratott magára.

Az ágyat hirtelen ötlettől vezérelve vette meg annak idején, mert annyira megtetszett neki a kovácsoltvas ágytámla. Megfelelő ágyneműt viszont akkor nem talált az üzletben, ezért azóta is egy oda nem illő ágytakaróval fedte le a paplanokat és párnákat, ezzel elintézettnek tekintve a problémát.

Kate ennél biztosan sokkal jobbhoz szokott, gondolta Brody.

– Ez itt nem a Taj Mahal – jegyezte meg, miközben próbált nem nézni a nő szemébe.

– Újabb befejezetlen feladat – mondta Kate a szobát felmérve. Örült, hogy van egy kis ideje megnyugodni, bár nem értette, miért aggódik egyáltalán.

– Nagyon szép ez a helyiség – mondta, és végigsimította az alacsony, kezeletlen fenyőfából készült ablakpárkányt. – Mindenben meglátom a lehetőséget.

Visszafordult a férfi felé.

– Először Jack szobáját akartam befejezni – magyarázkodott a férfi. – Aztán jobb ötletnek tűnt a konyhát és a nappalit rendbe hozni. Itt kizárólag csak alszom. Illetve ez idáig csak aludtam.

Kate szíve megdobbant. Én vagyok az első nő, akit a hálószobájába hívott, gondolta örömmel.

– Gyönyörű lesz, ha elkészül – beszéd közben a férfi felé indult, pulzusa meglódult. – Használod majd a kandallót is?

– Már most is használom – felelte Brody. – Kiválóan főt. Arra gondoltam, hogy a nagyobb hatékonyság kedvéért körberakom majd pár samott téglával, de…

Ekkor észbe kapott. Ostobaságot művelsz, gondolta, főtésről, műszaki részletkérdésekről beszélsz, miközben a világ legszebb nője áll előtted a saját hálószobádban?!

– De akkor nem lenne ilyen elbűvölő – fejezte be Kate a mondatot, majd mindvégig Brodyra nézve elkezdte kigombolni a férfi ingét.

– Meglehet. Ne gyújtsak be a kandallóba?

– Talán később. Egyelőre úgy hiszem, mi ketten is tudunk elég hőt termelni.

– Kate – suttogta Brody, ujjait a nő csuklójára fonva, mialatt azon tűnődött, hogy az ereiben lüktető, elemi erejű vágy nem csaphat-e ki az ujjbegyein át, megpörkölve az alattuk lévő gyönyörű, hibátlan bőrt.

– Ha nagyon ügyetlenkedem, ráfoghatom majd erre? – kérdezte a férfi, felmutatva bekötözött kezét.

Ő is ideges, gondolta Kate elégedetten. Remek, így legalább egyenlő esélyekkel indulnak.

– Lefogadom – búgta halkan –, hogy egy ilyen ügyes férfi a sérülésétől függetlenül is képes elboldogulni ezzel a cipzárral. – Ezzel megfordult, és megemelte a dús hajkoronát. – Megpróbálod?

– Hogyne. Örömmel…

Brody lassan húzta le a cipzárt, centiméterről centiméterre fedve fel a nő sápadt, aranyszínű bőrét. A nyak és a váll hajlata hívogatóan mozdult meg előtte, így a férfi lehajolt, és végigfuttatta ajkait az izgató íven. Amikor a nő megborzongott, és háta ívbe hajlott, Brody csókjait átirányította a gerincére, lapockáira.

Amikor Kate megfordult, hogy szembenézzenek egymással, már érezhetően gyorsabban szedte a levegőt.

Ajkaik türelmetlenül keresték az alkalmat, hogy összeforrjanak, és amikor ez megtörtént, egy hosszú, kéjes, zsigereket megreszkettető csók vette kezdetét. Eközben Brody keze a nő arcán, hajában, hátán kalandozott, mintha csak valami egzotikus ínyencséget talált volna, amelyet minden ízében alaposan ki kell élvezni.

Kate arra számított, hogy a szenvedély ismét úgy csap fel közöttük, mint nem is olyan régen ott, a szülei konyhájában, de megdöbbentette a túláradó gyengédség.

– Mondd meg… – súgta a férfi Kate nyakába – Mondd, ha van valami, amit nem szeretnél!

A nő hátrahajtotta a fejét, mintegy felkínálva nyakának finom vonalát.

– Nem hiszem, hogy lenne ilyen – felelte rekedtes hangon Kate. Brody erős, türelmes keze a nő oldalán siklott fel, majd elérkezett a ruha vállához.

– Sokat gondoltam arra, hogy megérintelek. Majdnem megőrültem a vágytól, amikor erre gondoltam.

– Jelen pillanatban én vagyok az, aki kezd megőrülni a vágytól – szögezte le Kate, és kihúzta a férfi flanelingét a nadrágból, majd tenyerét az atlétatrikóra simította, amely alatt közvetlenül már Brody kidolgozott hasizmai hullámzottak.

Ám a férfi türelemre intette. Régóta nem volt már ilyesmiben része, és nem állt szándékában siettetni az eseményeket.

Kate tenyerét, ujjait kezdte el csókolgatni. Érezte, ahogy a nő pulzusa felgyorsul, légzése elnehezül.

– Engedd, hogy én… – mormolta. Lesimogatta a pántokat Kate válláról, és tágra nyílt szemmel nézte, amint a könnyű szövet a padlóra vitorlázik.

A nő olyan karcsú, olyan arányos felépítésű volt, hogy Brody majdhogynem megfeledkezett az aranyszín bőr alatt feszülő acélkemény izmokról. Kate teste minden ízében karcsú, kifinomult női eleganciát hordozott magában, amely nemcsak érintésre csábított, de meg is követelte azt.

Kate lélegzete időnként elállt, amikor a férfi ujjai a mellei körvonalát követték a melltartó csipkés szegélye mentén, majd időnként alá nyúlva, mintegy memorizálta a keblek alakját, tapintását. A bőrkeményedések izgatóan karcolták az érzékeny mellbimbókat, cseppfolyósították Kate térdízületeit.

A nő remegését érzékelve Brody ismét partnere arcát kezdte figyelni, miközben keze annak felsőtestén, csípőjén, combján csapongott.

– Sokat gondolok a lábadra – mondta a férfi, és keze Kate harisnyakötőjére siklott. – Nagyon tetszik.

– Ne is nézz a lábfejemre. Minden táncosnak ilyen, nincs benne semmi vonzó.

– Csak erős – jelentette ki Brody. – Elképesztően érzéki. Később mutathatnál még pár olyan lépést, mint amilyet Rodnak. Döbbenetesen hajlékony vagy. Majdnem leesett az állam, amikor megláttam.

Kate felnevetett, és térde egészen elgyengült, amikor a férfi fején át lehúzta az atlétatrikót, és ujjai megérintették a hasizmok kőkemény falát.

– Persze. Még annál is sokkal érdekesebb dolgokat tudok mutatni – kacsintott a nő.

Brody átölelte, felkapta, és mindketten az ágyra dőltek.

Ha a tánc nyelvén kellene megfogalmazni azt, ami most történik velünk, akkor ez most keringő, gondolta Kate. Lassú, körkörös, ütemes mozdulatok egy ősi, ösztönös koreográfia szerint. Hosszú, mély csók következett, amely lassan egész testüket átmelegítette. A nő elégedetten, lustán sóhajtott, karja átölelte Brody nyakát.

A szerelem halkan, észrevétlenül bontakozott ki Kate lelkében, akár egy rózsabimbó.

Brody szája finoman, mégis érezhető türelmetlenséggel csapott le a nő keblének igéző halmára. Nyelve érzékien, izgatóan, az izzó forróság ígéretével járta körül a vékony selyemszövet mögül kíváncsian, peckesen meredező mellbimbókat. Kate csípője önálló életre kelve mozdult meg, ujjai a férfi vállába vájtak.

A keringő lassú, érzéki tangóra váltott.

A férfi elméjét teljesen kitöltötte Kate illata, bőrének tapintása, halk sóhajai. A képek, az érintés gyönyöre kábító, részegítő tornádóként söpört végig tudatán. A nő szoborszerűen tökéletes alakja szédítően érzéki hatással volt rá. Minden egyes porcikáját meg akarta érinteni, kóstolni, ízlelni.

Mindenben Kate kedvére tett, testük együtt emelkedett, fordult, lüktetett. Amikor pedig ez a gyönyörű női test íjként feszült meg a kéjtől, és kapkodva, zihálva kezdte szedni a levegőt, Brody testében kábítószerként áradt el a mámor, hogy ennyi örömöt, élvezetet adhat át.

Több kell, nincs megállás, futott át a férfi fején. Mozdulataik mohóbbá, gyorsabbá váltak. Brody kapkodva, türelmetlenül söpörte félre a selymet, mert immár csak a forró, nedves, puha hús csillapíthatta fellángoló vágyait.

Kate hozzá igazította saját ritmusát, megnyílt, kitárulkozott a férfi előtt. Ajkaik egymásra találtak, ahogy testük végiggördült az ágytakarón, és érzéki, szenvedélyes csókban forrt össze, miközben kezük szégyentelenül, kíváncsian kereste, kutatta a még ismeretlen területeket.

Kate kigombolta a férfi farmerét, és határozott mozdulattal húzta le róla.

– Imádom a tested – zihálta. – Megőrjítesz, amikor ezt… Gyerünk, siess… Azt akarom, hogy…

Kate testének mélyén mintha vulkán tört volna ki, gondolatait elhomályosította a kéj, ám bármennyire elgyengült is, ujjai tovább cirógatták a férfi bőrét. – Többet akarok.

Brody nem felelt, szó nélkül halmozta el a nő mellét, hasát, ölét apró csókok százaival. Kate is megmozdult, közben meg-megrándult a lassan kibírhatatlanná fokozódó vágyakozástól. Szeme elhomályosult, teste megremegett, ahogy a férfi lassan fölébe kerekedett.

Brody kalapáló szívvel, Kate-re összpontosítva egyetlen, erőteljes lökéssel töltötte be a nő kéjtől remegő, forró, nedves ölét. Torkából mély morgás szakadt fel, ahogy egy percre megállt, megpróbálván a lehető leghosszabbra nyújtani az édes, gyönyör teli pillanatot, amely egész testét az élvezet lángnyelveivel borította be.

Kate csípője megemelkedett, hogy aztán a férfiéval összeforrva hulljon alá. A csak általuk hallott zene ritmusára, folytonosan a másik tekintetét keresve, zihálva járták az ősi, gyönyörű táncot. Testük lassan, lágyan mozdult, szívük egyszerre, egy ütemre dobbant egyre gyorsabban, megkergült metronómként jelezve, hogy mindez nem csak álom, hanem maga az édes, gyönyörű valóság.

Amikor a beteljesülés hulláma felkapta és elragadta mindkettőjüket, a férfi lehajtotta a fejét, hogy csókjával mindenestül összekapcsolja testüket.

Kate olvadt viaszként ellágyulva, csukott szemmel, mosolyogva feküdt, és élvezte a rajta elterülő férfi súlyát, érintését. Brody szíve továbbra is gyorsan, erőteljesen vert – Kate elégedetten vette tudomásul, hogy a férfi teste ugyanolyan édes kimerültségbe roskadt, mint az övé.

Madarat lehetett volna vele fogatni, olyan boldog volt, amiért kiderült, hogy remekül összeillenek az ágyban.

Varázslatos érzés újra szerelmesnek lenni, gondolta. Igazán belebolondulni ebbe a férfiba. Ezúttal nemcsak a szerelem ígérete nyűgözte le, mint korábban már jó néhányszor. Ez váratlanul jött, szenvedélyesen, mindent elsöprő módon.

Mélyen, elégedetten sóhajtott, és megígérte magának, hogy ezzel az újonnan jött szerelemmel – illetve annak következményeivel – később majd behatóan foglalkozik. Pillanatnyilag csak ki akarta élvezni az érzelmet, és vele együtt Brodyt is.

Soha senki nem volt még rá ilyen hatással. Senki nem mutatta meg neki, hogy ennyire mély érzésekre is képes. A sors keze, gondolta. Ez a férfi hozzá tartozik, és ezt valahol a lelke mélyén már akkor is tudta, amikor először meglátta.

Ha eljön az ideje, tette hozzá gondolatban, gondoskodnia kell arról, hogy ezt Brody is így vélje.

Rátaláltam, ujjongott némán, miközben féktelen boldogság töltötte el, ahogy a férfi hátát simogatta. És meg is tartom.

– Ahhoz képest, hogy nem is olyan régen arra panaszkodtál, mennyire kijöttél a formából, egy szavam sem lehet.

Brody megpróbálta újra felfedezni, hogyan kell agyát gondolkodásra sarkallni, és rájött, hogy beletelik némi időbe, amíg a boldogságtól újra szóhoz tud jutni. Egyelőre csak valami nem különösebben kifinomult nyögésre futotta. Az ideiglenes beszédképtelenség láthatólag szórakoztatta Kate-et, aki kacagva ölelte át a férfit.

Brody összeszedte minden erejét, és elfordította a fejét. Ekkor észrevette, hogy arca elsüllyedt a nő hajzuhatagában, de ezt a legkevésbé sem bánta.

– Szeretnél megmozdulni?

– Dehogyis – sóhajtotta Kate.

– Jó. Bökj meg, ha horkolni kezdenék!

– Brody, kérlek.

– Csak vicceltem – a férfi felemelte a fejét, testsúlyát Kate-ről a könyökére helyezve át. Zöld szeme kielégülten, boldogan csillogott. – Hihetetlenül szép vagy.

– Te is – a nő felemelte a kezét, és Brody hajába túrt. Nem teljesen szőke, gondolta lustán, barnának sem mondanám, mégis észbontóan vonzó kinézetű és tapintású. Akárcsak maga a férfi.

– A legelső pillanattól fogva kívántalak – mondta, és csak annyira emelte fel a fejét, hogy gyengéden a férfi állába haraphasson. – Mindent elsöprő vágy már az első látásra; nos, tudnod kell, hogy ez egyáltalán nem jellemző rám.

– Én is valahogy így éreztem – biccentett a férfi. – Olyan folyamatokat indítottál el bennem, melyek létezéséről már majdnem teljesen el is feledkeztem. Rád gerjedtem.

– Tudom – vigyorgott Kate. – Nagyon tetszett benned, hogy igyekeztél rosszalló arcot vágni, de közben láttam, hogy legszívesebben rám vetnéd magad. Nagyon vonzó voltál, de ugyanakkor láttam, hogy nem vagy könnyű dió.

– Nos, most végre ott vagyok, ahol mindig is szeretted volna – mondta a férfi sokat sejtetően lefelé pillantva, majd gyorsan, lágyan megpuszilta a nő ajkait. – Köszönöm.

– Részemről a szerencse – kacsintott rá Kate.

– És ha már itt vagyok… – Brody nem fejezte be a mondatot, hanem beletemette arcát a nő nyakába, és szaporán csókolgatni kezdte.

Kate nevetése csodálkozva csuklott el, amikor megérezte, hogy a férfi megmoccan benne, és mozogni kezd.

– Remélem, nem baj – nézett rá Brody bocsánatkérő mosollyal. – Rengeteg pótolnivalóm van.

– Persze, hogy nem – felelte Kate megérezvén a saját testében is újraébredő vágyat. – Nekem is van lemaradásom.

Brody rájött, hogy nem is olyan könnyű viszonyt folytatni, ha az embernek gyereke van. Nem mintha megbánta volna, hogy így alakultak a dolgok, de rendkívül találékonynak kellett lennie, ha férfiúi és apai vágyait is egyaránt ki akarta elégíteni.

Hálás volt azért, hogy Kate a jelek szerint igen jól érzi magát Jackkel, szeretett a kisfiúval lenni, és azt az időt sem kérte számon, amit Brody töltött a fiával. Az a helyzet, gondolta a férfi, hogy ha Kate nem fogadná el az ő Jackkel járó feladatait és kötelezettségeit, akkor valószínűleg nem működne kettejük kapcsolata sem.

Brody tudta, és elfogadta, hogy viszonya van a legszebb ügyfelével. Ez volt az első ilyen jellegű kötelék az életében, hiszen a Connie-hoz főződő kapcsolatát soha nem nevezte volna viszonynak. Az valódi szerelem volt. Brodynak állandóan emlékeztetnie kellett magát arra, hogy ne legyen túl érzelgős, amikor Kate-re gondol, illetve arra, ami kettejük között zajlik.

Tetszettek egymásnak, kívánták egymást, élvezték a másik társaságát. Egyikük sem jelezte, hogy egy kellemes beszélgetőpartnernél, vagy a még kellemesebb együttléteiknél többre vágyna, így lesz a legjobb, döntötte el.

Elsősorban apa akart lenni. Tudta, hogy a legtöbb fiatal nő – akik előtt karrier, és lehetőségek egész sora áll – nem köti le magát egy ácsnál és annak hatéves fiánál.

Akárhogyan is, Brody nem szeretett volna többet, mint amit már megkapott, mert ha így lenne, azonnal elkezdhetne megoldást keresni az ezzel járó, mindhármuk életét gyökerestől felforgató változások, egyezségek és alkuk végtelen sorára. De ez még feltételes módban is ijesztően bonyolultnak tűnt.

Elvégre egy felnőtt férfi miért is ne folytathatna viszonyt egy hasonló gondolkodású nővel anélkül, hogy mindkettőjük jövőjét telezsúfolnák többségében amúgy is kivitelezhetetlen tervekkel?

Így legalább mindenki boldog, gondolta.

Hátralépett, leeresztette a szögbelövő pisztolyt, és úgy vizsgálta a Kate irodájának falára felerősített szegélylécet. Az összhatás könnyed, elegáns, előkelő, döntötte el végül. Nagyon is illik Kate-hez.

Azon tűnődött, vajon hol járhat a lány, és mit tesz éppen. Ha sikerül lopniuk egy pásztorórát, mielőtt hazamegy, akkor otthon talán még lesz idő arra is, hogy megoldja a dinoszaurusz-poszter gondját, amit Jacknek kell elkészítenie házi feladatként.

Szex, szegélylécek, első osztály, jutott eszébe, ahogy átment az ablakhoz, hogy ott is elkezdje a szegélyezést. Egy férfi soha nem tudhatja, milyen irányt vesz az élete.

– Ezt biztosan imádja majd – mondta Kate a vicsorgó, harapásra készülő műanyag dinoszaurusz figurára.

– Ezekért kivétel nélkül minden gyerek rajong – válaszolta Annie néhány olyan játékot megigazítva, amelyek már addig is glédában álltak, majd Kate-re nézett. – A kis Jack O’Connell nagyon helyes srác.

– Mmm.

– Az apja is irtó helyes.

– Igen, mindketten nagyon helyesek, és igen, még mindig együtt járunk.

– Eszembe sem jutott volna rákérdezni – Annié szorosan összepréselt ajkaiból látszott, hogy megsértődött. – Nem szeretek kíváncsiskodni.

– Persze, hogy nem. Csak kotnyeleskedni – mosolyodott el Kate.

– Ezt imádom benned. Megyek, köszönök anyának, mielőtt elindulok.

– Becsomagoljam?

– Ne. Ha becsomagolod, akkor az ajándék. De ha nem, akkor kiváló szemléltetőeszköz egy iskolai házi feladathoz.

– Mindig is helyén volt az eszed, Kate.

Ha így lenne, fancsalodott el Kate, akkor nem csak azt tudnám, mit akarok, hanem azt is, miként szerezzem meg. Két hét telt el azóta, hogy először szeretkeztek Brodyval. Azóta csak egyetlen éjszakát töltöttek kettesben, de egy-két órát mindig sikerült elcsenniük.

De a lány ennél sokkal többre vágyott.

Az elmúlt két hét során párszor moziba vitték Jacket, néha hármasban vacsoráztak, múlt szombaton pedig, a kiadós havazás után megvívták minden idők legnagyobb hócsatáját.

Jackkel kapcsolatban is jóval többet szeretett volna.

Bekopogott édesanyja irodájának ajtaján, majd kíváncsian benézett.

Natasha feltőzött hajjal ült az íróasztalánál, és telefonált.

Begörbített mutatóujjával integetve jelezte a lányának, hogy nyugodtan bejöhet.

– Igen, köszönöm – mondta a kagylóba. – Remek. Akkor jövő héten várom a szállítmányt.

Valamit begépelt a számítógépbe, letette a telefont, és nagyot sóhajtott.

– Tökéletesen időzítettél – mosolygott Kate-re. – Mit szólnál egy csésze teához, és egy olyan beszélgetéshez, amely még véletlenül sem babákról szól?

– Örömmel – mosolygott vissza Kate. – Még a teát is szívesen megfőzöm.

Letette a dinoszauruszt az íróasztalra, mielőtt elindult, hogy vizet töltsön a teáskannába.

Natasha először a játékra, majd a lányára pillantott.

– Jacknek viszed?

– Igen. Házi feladatot kapott, és úgy gondoltam, hátha kap néhány pluszpontot ezért az aranyos figuráért.

– Nagyon helyes kisfiú.

– Én is úgy vélem – felelte Kate, majd a csészékbe töltötte a lobogó, forró vizet. – Brody jól neveli, habár a srác nem éppen angyal.

– Igazad van – bólintott Natasha. – Nagyon nehéz lehet egyedül gyereket nevelni.

– Nem is hagyom, hogy túl sokáig nevelje egyedül – jelentette ki Kate, az egyik csészét letette az édesanyja elé, a másik mellé pedig letelepedett. – Beleszerettem Brodyba, anyu, és feleségül akarok menni hozzá.

– Ó, istenem, Katie! – pattant fel Natasha könnyes szemmel, hogy átölelje a lányát. – Ez csodálatos! Annyira örülök, hogy ki sem tudom mondani! A kislányom férjhez megy…

Sírva-nevetve csókolta meg Kate arcát mindkét oldalról.

– Te leszel a világ legszebb menyasszonya! – örvendezett. – És tudjátok már, mikor lesz az esküvő? Rengeteg mindent el kell intéznünk addig. Apádnak is mondd el, biztosan ő is nagyon örül majd!

– Várj, anya, várj egy kicsit… – Kate nevetve tette félre a csészét.

– Még nincs konkrét időpont, mert ezidáig nem sikerült meggyőznöm arról, hogy kérje meg a kezem.

– De…

– Biztos vagyok benne, hogy egy olyan férfi, mint Brody – hiszen ő alapvetően nagyon hagyománytisztelő pasi – idővel meg fogja kérni a kezem. Csupán kissé noszogatnom kell, hogy a következő szintre lépjen, így hamarosan továbbléphetünk.

Natasha aggódva ült vissza a helyére.

– Kicsikém, Brody nem holmi felújítási terv, itt nincsenek kivitelezési fázisok…

– Nem pontosan így értettem. De azért ismerd el, anyu, hogy a kapcsolatokban igenis léteznek különféle szintek és szakaszok, és erre előbb-utóbb mindenki ráébred.

– Édesem – az asszony felállt, és átült az íróasztal szélére – , mindig is szerettem, hogy ilyen logikusan gondolkozol, hogy ennyire gyakorlatias vagy, és minden kitőzött célt ilyen makacsul el akarsz érni. Azt azonban meg kell értened, hogy a szerelem, a házasság, a család nem ilyen logikus ismérvek mentén működik.

– De anyu, én szeretem őt – felelte Kate  egyszerűen, mire újra könnyek szöktek édesanyja szemébe.

– Igen, tudom, kicsim… Láttam, látom. Hidd el, hogy ha ennyire akarod őt, akkor én is azt szeretném, ha ő lenne a férjed, de…

– Jack anyja akarok lenni – most Kate hangja csuklott el egy kicsit. – Eleinte csak egy elbűvölő kisfiúnak tűnt, szerettem, ha a közelemben van, de én amúgy is szeretem a gyerekeket. Vele azért más a helyzet, mert belé is kezdek szerelmes lenni. Mindent megtennék azért a fiúcskáért.

Natasha felvette a dinoszauruszt, és mosolyogva nézegette.

– Nem tudom milyen érzés beleszeretni egy olyan gyerekbe, aki nem a tiéd, aki már készen, saját személyiséggel lép be az életedbe, de nem vonom kétségbe, hogy ugyanúgy szereted majd, mintha a sajátod lenne, Kate.

– Hát akkor miért aggódsz?

– Azért, mert a lányom, a gyermekem vagy – válaszolta Natasha a játékfigurát félretéve. – Nem akarom, hogy csalódj. Készen állsz arra, hogy tágra nyisd a szíved és a lelked, de nem tudom, Brody-e a megfelelő férfi számodra.

– Törődik velem – állította Kate meggyőződéssel. Ebben biztosan nem téved… De a kétely a szívébe hasított. – Csak óvatos.

– Tudom, hogy jó ember, és elhiszem, hogy törődik veled, de azt nem tudhatom, hogy valóban szeret-e téged.

– Ezt én sem tudom – ismerte be Kate elgondolkozva, majd felállt.

– Lehet, hogy szeret, de még magának sem meri beismerni. Éppen ezért vagyok ennyire türelmes vele kapcsolatban. Próbálok ésszerű lenni, de anyu… nagyon, nagyon fájdalmas erre gondolnom.

– Jaj, kincsem… – sóhajtotta Natasha, majd átölelte a lányát. – A szerelem soha nem lehet ésszerű. Soha nem is lesz az, még a te kedvedért sem.

– Türelmes leszek, legalábbis egy darabig – válaszolta Kate nevetve, de könnyes szemmel. – Majd megoldódik ez is.

Majd én megoldom, gondolta lehunyt szemmel.

Nagyon nehéz volt nem átmenni a felújításhoz. Tucatszor parancsolt megálljt saját magának, amikor lábai maguktól indultak el, hogy megnézze, mi a helyzet odaát, és… hogy lássa Brodyt. Azzal tette valamivel elviselhetőbbé ezeket a délutánokat, hogy válaszolgatott azokra a telefonhívásokra, melyek az iskola megnyitójával kapcsolatban feladott hirdetésre érkeztek.

A Kimball Tánciskola áprilisban nyit, de máris jelentkezett hat leendő tanítvány. A jövő héten érkezik egy újságíró a helyi laptól, aki cikket szeretne írni róla és az iskoláról. Ez is nagyobb érdeklődést, több telefonhívást és tanítványt jelent majd.

Már csak pár hét, gondolta, miközben megállt Brody kocsija mögött a férfi házának kocsifelhajtóján, és szakmai szempontból új szakasz kezdődik az életében. Nem szerette volna, ha eközben magánélete továbbra is egy helyben topog.

Brody mezítláb, zsírkrétával összekent arccal és kézzel nyitott ajtót. Az, hogy ezt szeretetreméltónak és vonzónak találom egy felnőtt férfival kapcsolatban, gondolta Kate, mindössze azt mutatja, milyen fontos a számomra ez a kapcsolat.

– Szia… – kezdte bátortalanul. – Elnézést, hogy hívatlanul toppanok be, de hoztam valamit Jacknek.

– Semmi baj – felelte a férfi, majd felmutatta zsírkrétás ujjait. – Éppen a házi feladat kellős közepén tartunk… A konyhában van, de előre figyelmeztetlek, hogy hatalmas a felfordulás.

– A házi feladatok igen ritkán  egyszerűek.

Brody meglepődött, hogy a lány ezt sem felejtette el. Talán túl sokat beszéltem volna róla? – tűnődött, miközben Kate mögött a konyha felé bandukolt. Biztosan csak futólag említettem meg, talán egy kicsit nyavalyogtam is miatta, döntötte el végül.

A lány elsőként lépett a konyhába, és döbbenten nézett körül.

Jack a konyhaszék ülőkéjén térdepelt egy kartonlap felé hajolva, és zsírkrétáját marokra fogva, széles mozdulatokkal dolgozott egy képen, amely leginkább egy hatalmas disznóra emlékeztetett Salvador Dali stílusában lerajzolva.

Az asztalon dinoszauruszokról írt, kinyitott képeskönyveket látott, mellettük valószínűleg számítógéppel            kinyomtatott   illusztrációk hevertek számtalan műanyag játékfigura és még ennél is több szétszórt zsírkréta, filctoll és ceruza között.

A sarokban egy pár munkacipő és a kisfiú tornacipője pihent békés összevisszaságban, valószínűleg úgy, ahogy gazdáik még órákkal ezelőtt odarúgták őket. A konyhapulton egy üvegkancsóban valamilyen gyanús, élénkvörös folyadék lötyögött. Mivel Jack szája is ugyanilyen árnyalatú volt, Kate feltételezte, hogy valamilyen ital, nem pedig festék lehet a kancsóban.

Ahogy belépett, cipőtalpa azonnal a padlóhoz ragadt, és csak némi ráncigálás után vált el tőle ismét egy diszkréten cuppanó hang kíséretében.

– Kiömlött némi csiriz – magyarázta Brody a padlóra nézve. – Lehet, hogy nem mindenütt sikerült felmosnom.

– Szia, Kate – üdvözölte a boldogan felpattanó Jack. – Dinoszauruszt rajzolok.

– Látom – mosolyodott el a jövevény. – Mifélét?

– Strego… stegoszauruszt. Látod? Itt van, ebben a könyvben, csak sajnos apuval nem tudunk valami jól rajzolni.

– Viszont nagyon szépen színezel – vigasztalta Kate a legújabb alkotás neonzöld fejét csodálva.

– A körvonalakon belül kell maradni. Ezért vastagítottuk meg annyira.

– Ez okos döntés volt – hagyta rá Kate, majd állát a fiú fejére támasztva tanulmányozta a rajzot.

Meglátta a vékony, vonalzóval húzott ceruzavonalakat, amelyekkel Brody a címsort jelölte ki. Jack a Dinoszaurusz parádé címet adta az alkotásnak. Találó, gondolta Kate, mert a rajzon szereplő hüllők mintha mindannyian bumfordi tánclépésekkel masíroztak volna.

– Olyan szép munkát végeztél – dicsérte meg Jacket –, hogy talán nem is lesz szükséged arra, amit hoztam neked.

– Mi az? Mi az? – türelmetlenkedett a kisfiú.

– Egy gyilkos ragadozó – felelte Kate, és előhúzta a dinoszauruszt.

– Egy T-Rex! – ujjongott Jack. – Nézd, apu! Ezek mindenkit felfaltak!

– Nagyon rémisztő – értett vele egyet Brody, és fia vállára tette a kezét.

– Magammal vihetem a suliba is? Nézd, mozog a karja, a lába, mindene, még a szája is! Megmutathatom majd a többieknek?

– Szerintem sokat segít majd, amikor bemutatod a házi feladatodat, nem igaz, apuka? – mondta Kate. – Itt van ez a kis füzetke is, amely arról szól, hogyan és mikor éltek ezek a szörnyek, és hogy miként ettek meg mindenkit.

– Biztosan nagyon hasznos lesz, Jack. Nem is köszönöd meg Kate-nek?

– Köszi, Kate – mondta Jack illedelmesen, és az új játékot végigsétáltatta a rajzon. – Nagyon köszönöm. Tényleg király.

– Szívesen. Mit szólnál egy puszihoz?

A fiúcska elvigyorodott, és arcát kezébe temette.

– Neeem…

– Jó, akkor az apukádat puszilom meg – felelte Kate, majd oldalra fordult, és még mielőtt Brody tiltakozhatott volna, szájon csókolta a férfit.

Brody soha nem érintette, csókolta, simogatta meg, ha a fia is jelen volt. Ennek, döntötte el Kate, egyszer s mindenkorra véget kell vetni.

Jack halkan kuncogott a tenyere mögött, de ujjai között mindent látott, és a gyomra furcsán elszorult.

– Manapság a nők ott gyűjtik be a puszikat, ahol rájuk akadnak – sóhajtotta Kate ellépve a zavartan köhécselő Brody mellől. – Most, hogy ez is megvolt, mennem kell.

– Ó, nem maradhatsz még egy kicsit? Segíthetnél dinoszauruszt rajzolni, aztán velünk vacsorázhatnál. Tocsogós hamburger lesz.

– Megtisztelő ajánlat, de sajnos tényleg mennem kell.

Megbeszélésem lesz a városban – felelte Kate. Ez igaz is volt. Arra gondolt, hogy az orvtámadás (a villámlátogatás, helyesbített gyorsan) hatékonyabb, ha fesztelenül viselkedik, és rövidre fogja.

– A hétvégén, ha nem lesz más dolgod, újra moziba mehetnénk.

– Juj, de jó! – kiáltotta Jack.

– Viszlát holnap, Brody. Ne, ne kísérj ki, magamtól is kitalálok. Te csak foglalkozz a dinoszauruszokkal!

– Kösz, hogy beugrottál – mondta Brody, de aztán elhallgatott. Még akkor sem szólalt meg, amikor a nő becsukta az ajtót maga mögött.

– Apu…

– Igen?

– Te szereted, ha ez a Kate puszilgat?

– Hogyne. Azaz… – rendben, Brody, szedd össze magad, gondolta a férfi, mert látta, hogy kisfia feszülten várja a választ. – Ezt elég nehéz megmagyarázni, de ha idősebb leszel… A fiúk szeretik a lányokat puszilgatni.

– De csak a csinosakat, ugye?

– Ööö… igen… vagyis az olyanokat, akiket megkedvelnek.

– És mi már eléggé megkedveltük Kate-et, nem?

– De még mennyire – Brody nagyot sóhajtott, és örült, hogy a beszélgetés nem terelődött el a nemi felvilágosítás irányába. Most ugyan még nem, gondolta, de annak is eljön majd az ideje.

– Apu?

– Hm?

– Elveszed Kate-et feleségül?

– Hogy én… – Brody akkor sem lepődött volna meg jobban, ha kisfia kirúgja alóla a széket. – Jézusom, Jack, honnan jut eszedbe ilyesmi?

– Onnan, hogy kedveled, meg szereted puszilgatni, és nincs feleséged. Rod anyukája és apukája is szokott néha, titokban puszilkodni a konyhában.

– Nem mindenki… Szóval házasság nélkül is lehet puszit adni egymásnak… – Ó, Istenem, most aztán benne vagy a slamasztikában, gondolta a férfi. – Tudod, fiam, a házasság igen fontos dolog. Ahhoz nagyon jól kell ismerni a másikat, értened és kedvelned kell őt.

– De te ismered és kedveled is Kate-et.

– Hát persze… – Brody érezte, amint egy verítékcsöpp hideg, kellemetlen érintéssel kezd lefelé gördülni gerince árkában. – Ez igaz. De sok nőt ismerek, sőt, kedvelek is, Jack.

A férfi csapdában érezte magát, ezért felállt az asztaltól, és kivett két tiszta poharat a szekrényből.

– Mégsem veszem őket feleségül. Ahhoz, hogy valakit feleségül kérj, szerelmesnek kell lenned belé.

– És te nem vagy szerelmes Kate-be, apu?

Brody kinyitotta, majd rögtön be is csukta a száját. Furcsa, gondolta, mennyivel nehezebben tud az ember a saját fiának hazudni, mint önmagának. A leg egyszerűbb az lett volna, ha bevallja, erre még ő maga sem tudja a választ. Nem tudta hová tenni az érzéseit, ha Kate Kimballra gondolt.

– Ez nagyon bonyolult dolog, Jack.

– Miért?

Ennél még az is könnyebb lenne, jött rá Brody, ha a fia a szeretkezésről kérdezősködne. Letette a poharakat, majd ismét leült az asztalhoz.

– Ugye, tudod, hogy nagyon szerettem az anyukádat?

– Ühüm. Anyu nagyon csinos is volt, és ti mindig gondoskodtatok egymásról, meg rólam is, amíg anyunak el nem kellett mennie a mennyországba. Bárcsak velünk maradt volna!

– Tudom, fiam. Én is ezt kívántam. Az a helyzet, Jack, hogy miután elment, nagyon jól esett az, hogy csak téged kellett szeretnem. Igyekeztem jó munkát végezni, és szerintem jól kijövünk egymással, nem igaz?

– Aha. Egy csapatba tartozunk.

– Ahogy mondod, fiam – Brody feltartotta a tenyerét, és Jack belecsapott. – Most nézzük meg, hogy ez a csapat mit tud kezdetni a dinoszauruszokkal.

– Rendben – bólintott Jack, és megragadta a zsírkrétát, majd apja arcára nézett. Nagyon tetszett neki, hogy egy csapatban vannak, de közben arra gondolt, milyen jó lenne, ha Kate-et is bevennék.

8.

Brody rögzítette az első faliszekrényt a konyhában, majd a vízszintezővel még egyszer ellenőrizte, hogy nem ferdén rakta-e fel. A földszintről felhallatszott, amint a munkások éppen a villany- és vízvezeték-szerelési munkálatok utolsó simításait végzik, a felső szinten pedig szaporán csattogott a szögbelövő, sivított a fúró, hiszen a többiek éppen Kate lakásának hálószobáján dolgoztak.

Gyönyörű hely lesz, amikor elkészül, gondolta a férfi. A lakás tökéletesen megfelel egy egyedülálló nőnek, vagy egy gyermektelen párnak, de egy család számára már kissé szűkös lenne, tűnődött, miközben lehajolt a fúrógépért.

A mozdulat félbeszakadt, és Brody csak állt ott, a messzeségbe meredve.

Elveszed Kate-et feleségül?

Honnan a fenéből jutott ez Jack eszébe? Azóta minden olyan kellemetlenül lelassult, szinte ragadóssá vált. Eddig még nem gondolt házasságra, mert nem is gondolhatott. A kisfiát nem hagyhatta ki a számításból, és a vállalkozása is csak most kezd beindulni. Ráadásul ott van még a saját, a legnagyobb jóindulattal is csak félkésznek nevezhető háza, amelyet ideje lenne már befejeznie.

Már csak az hiányzik, hogy ebbe az amúgy is bonyolult egyenletbe belekeverje a házasságot.

Egyszer már került ilyen helyzetbe. Nem mintha megbánta volna akár egyetlen percét is, de azt azért el kellett ismernie, hogy az időzítés azért lehetett volna jobb, méghozzá mindenki számára, aki ebben részt vett. Mi értelme lenne újra ugyanabba a hibába esni, ha az élete e nélkül is ennyire zűrös?

Csak magamnak keresném a bajt, döntötte el.

Emellett elég egyértelműnek tűnt, hogy Kate sem akar még férjhez menni, hiszen még le sem telepedett igazán. Minden bizonnyal az iskola foglalja le minden gondolatát. Szabad, független nő.

Franciául is tud, jutott eszébe az oda nem illő gondolat. Már járt Franciaországban, sőt Angliában és Oroszországban is. Könnyen lehet, hogy újra el akar menni Európába. Miért is ne tenné? Miért akarná itt lekötni magát egy gyerek mellett, akit ráadásul nem is ő szült?

Mindenesetre a férfi rájött, hogy Connie-val egészen másként élte meg a szerelmet. Fiatalok és buták voltunk, gondolta elérzékenyülve. Kate-tel már felnőtt fejjel talált rá ez az érzelem. Mindketten értelmes emberek vagyunk, gondolta, akik jól érzik magukat egymás társaságában.

Túl értelmesek vagyunk ahhoz, hogy butaságokat műveljünk, tette hozzá.

Ekkor valaki a vállára tette a kezét, mire Brody úgy megijedt, hogy a lábára ejtette a fúrógépet.

– Jézusom. O’Connell, szellemet láttál, vagy mi?

A férfi nagyot sóhajtva felállt, és szembefordult Jerry Skullyval. Rod édesapja gyerekkori pajtása volt. Annak ellenére, hogy már elmúlt harmincéves, megőrizte vidáman fiatalos kinézetét és idétlen mosolyát, amely most is elömlött az arcán.

– Nem is hallottam, hogy jössz.

– Ne viccelj! – húzta fel a szemöldökét Jerry. – Többször is szólítottalak. Hát te nagyon elbambultál, haver…

Jerry csípőre tett kézzel járt fel-alá a helyiségben. Az ilyen öltönyös fickók elég furcsán festenek egy felújításon, jutott Brody eszébe.

– Dolgozni szeretnél? – élcelődött a barátjával. – Tessék, van itt pár szerszám, ragadd meg valamelyiket!

– Hú, de vicces vagy! – Már ősidők óta ugratták egymást. Jerry értett a számokhoz, a társadalmi élethez, ugyanakkor részletes használati útmutató nélkül képtelen lett volna kicserélni egy izzót.

– Felszerelted már azokat a polcokat a mosókonyhában? – élcelődött tovább Brody.

– Képzeld, valahogy felkerültek a falra. Beth szerint koboldok szerelhették fel – válaszolta Jerry, majd fejét félrebillentve nézett barátjára. – Biztosan nem a te kezed van a dologban?

– Nem alkalmazhatok manókat. A szakszervezet azonnal kinyírna.

– Értem. Kár, mert nagyon hálás vagyok azoknak a koboldoknak, amiért Beth végre leszállt rólam.

Egyikük sem várt ennél több hálát, vagy köszönetet.

– Remekül néz ki ez a táncterem – folytatta Jerry. – Carrie meg állandóan nyúz minket ezzel a balettel. Ha jól tudom, az iskola a jövő hónapban nyit.

– Elvileg nincs akadálya. Idefent van még pár elintézendő dolog, és a kert sincs még rendben, de a földszint, a táncterem és az öltözők határidőre elkészülnek – felelte Brody, és hozzálátott a következő szekrényhez. – De mi szél hozott erre ilyen kora délután? Talán ilyen jól megy a bankároknak?

– A mi munkánk nehezebb, mint hinnéd, barátom.

– A puha kis kacsóidon látom – nevette el magát Brody, majd a levegőbe szimatolt. – Csak nem parfümillatot érzek?

– Borotválkozás utáni arcszesz, te barbár. A városban volt tárgyalásom. A vártnál hamarabb végeztem, így arra gondoltam, megnézem, mit művelsz ezzel a szép, régi épülettel, elvégre éppen a banki hitelt fúrod és kalapálod.

– Ebből is látom, hogy a megbízóm a legjobb szakembereket bízta meg a feladattal – kacsintott a válla fölött Brody.

Jerry erre tömören és velősen válaszolt, bár azt nem igazán lehetett érteni, hogy mit, mindenesetre a két férfi eszelősen vigyorgott egymásra. Tökéletes volt az összhang közöttük.

– Hallom, hogy a kis balerinádtól rendszeres táncleckéket veszel.

– Kisváros – morogta Brody –, de mindenkinek hatalmas orra van, másképp senki nem ütné a másik dolgába.

– Nagyon csinos nő – mondta Jerry, és közelebb lépve nézte, amint Brody kiszintezi a szekrényt. – Láttál már balett-előadást?

– Dehogyis.

– Én igen. A nővéremmel, Tiffanyval. Ugye, emlékszel rá? Gyerekkorunkban balettra járt. Szerepelt is a Diótörőben. A szüleim vonszoltak el az előadásra, voltak benne érdekes részek is – mélázott el Jerry. Óriási egerek, kardvívás, baromi nagy karácsonyfa. Amúgy meg csupa ugrálás meg forgás. Volt ott minden.

– Gondolom.

– Mindenesetre Tiffany épp most érkezett hozzánk látogatóba. Az utóbbi években Kentuckyban lakott. Végre elvált attól a szemét alaktól. Addig marad nálunk, amíg egy kicsit össze nem szedi magát.

– Ühüm – dörmögte Brody, és a két faliszekrény tetejére tette a vízmértéket, hogy megnézze, egy vonalban vannak-e, majd biccentett.

– Arra gondoltam – tárta szét a kezét Jerry –, hogy miután te egy ideje már szabad ember vagy, esetleg elvihetnéd néha Tiffanyt ide-oda, hogy felvidítsd. Tudod, moziba, aztán esetleg vacsorázni.

– Mmm – morogta Brody válaszként, és elkezdte kimérni a következő szekrény helyét.

– Nagyon örülnénk neki. Tudnod kell, hogy nagyon nehéz időszakot élt át. Jó lenne, ha egy olyan rendes és tisztességes fickóval találkozna, mint te.

– Ja.

– Gyerekkorunkban nagyon tetszettél neki. Akkor felhívod majd valamikor a héten?

– Hát hogyne, persze! Mi… micsoda? – ébredt fel Brody a merengésből. – Kit hívjak fel?

– Jézusom, Brody. Tiffről beszélek, a nővéremről. Azt mondtad, felhívod, és randevúzol vele.

– Tényleg?

– O’Connell, hisz éppen az előbb mondtad, hogy…

– Várj egy kicsit! – tette le Brody a fúrót, és megpróbált rájönni, hogy miről is van szó valójában. – Nézd, nem tehetem, mert… Kate-tel találkozgatok.

– De nem vetted feleségül, és nem vele élsz. Akkor meg mi a gond?

Brody azért tudta, hogy ez igenis gondot jelent. Kiesett ugyan a gyakorlatból, de azért tudta, honnan fúj a szél. Emellett Kate-en kívül  egyszerűen nem volt kedve sem Tiffanyval, sem bárki mással randevúzni, de tudta, ezt nem mondhatja barátja szemébe.

– Az a helyzet, Jerry, hogy nem nagyon megy nekem ez a randevúzgatás.

– De a balerinával mégis összejön, ugye?

– Vele nem is igazán… nem is tudom… szóval, mi csak…

Még az a szerencse, hogy miközben kifogásokat keresve hebegett, elfordult Jerrytől, és meglátta az ajtóban álló Kate-et.

– Ööö… szia, Kate!

– Szervusz – felelte a nő hűvösen, villámló szemmel. – Elnézést kérek, ha megzavartam volna valamit.

Jerry, felismervén a kínos helyzetet, felvillantotta legszebb mosolyát, és felkészült arra, hogy ott hagyja a pácban a legjobb barátját.

– Ó, üdvözlöm, Kate. Minden rendben? Te jó isten, hogy elszaladt az idő… Rohannom kell. Erről majd beszéljünk még, Brody! Szia! – hadarta, és elviharzott.

Brody felvette a fúrógépet, és zavartan rakosgatta egyik kezéből a másikba.

– Ő Jerry Skully. Talán már beszéltem róla neked.

– Igen, többször is.

– Ma a faliszekrényeket szerelem fel. Kitűnő választás volt ez a pácolt cseresznyefa. A nap végéig már csak a hálószobába kell bevinni a nagy szekrényt, és ha legletteljük a gipszkartont, akkor mára végeztünk is.

– Remek! – felelte a nő. Haragja mérges kígyóként, dühödten tekergőzött elméjében, és Kate meg sem próbálta megakadályozni, hogy a halálos mérget fröcskölő metszőfogak a férfiba marjanak. – Szóval nem randevúzunk, csak… Csak mi? Mit akartál mondani? Azt, hogy csak néha ágyba bújunk? Esetleg egy másik, kifejezőbb szóra gondoltál?

– Jerry kérdezősködött.

– Valóban? Ezért mondtad neki, hogy „találkozgatsz” velem? Nem hittem volna, hogy ilyen nehéz megfogalmaznod, mit gondolsz a kapcsolatunkról, vagy hogy ennyire kínosnak érzel a barátaid előtt.

– Álljunk meg egy szóra! – csattant fel a férfi, majd letette, sőt, inkább ledobta a fúrót. A nehéz szerszám nagyot csattant a parkettán. – Ha már hallgatózol, akkor figyelj oda az egészre! Jerry a nővérét akarta rámtukmálni, és én csak azt akartam megértetni vele, hogy ez nem túl jó ötlet.

– Vagy úgy – Kate elképzelte, hogy mind a tíz körmével végigszántja a férfi arcát, aztán sót szór rá. – Először is nem hallgatóztam. Másodszor pedig szeretném megkérdezni, hogy amikor elmagyaráztad, miért nem szeretnél Jerry nővérével randevúzni, a „nem” szó még csak eszedbe sem jutott?

– De. Nem – a férfi csak hebegett-habogott. – Azért, mert igazából nem is figyeltem, és…

– Nocsak, mégis képes vagy kimondani ezt a szót. Hadd mondjak neked valamit, Brody O’Connell – a nyomaték kedvéért Kate minden egyes szónál a férfi mellkasába döfte kinyújtott mutatóujját. – Én nem fekszem le fővel-fával.

– Miért, ki mondta ezt?

– Amikor férfival vagyok, számomra ő az egyetlen, a nagy Ő, érted? Ha pedig az illető nem hajlandó ugyanerre, elvárom, hogy legalább elmondja nekem.

– Én nem is…

– Emellett nem szeretnék én lenni az adu ász, amelyet csak akkor játszol ki, ha valamelyik haverod szívességre kér. Ne hidd, hogy valaha is így használhatsz, és velem kapcsolatban megengedheted magadnak a szánalmas, visszataszító „nem is igazán…”-t, meg a „nem is tudom…”-ot. És mivel nem tudod eldönteni, mit akarsz tőlem, hívd fel bátran Jerry nővérét, vagy akit csak akarsz, hátha segítenek megoldani ezt a bonyolult problémát!

– A fenébe is, döntsd már el, mit akarsz! – csattant fel Brody feszülten, emelt hangon. – Azért vagy ideges, mert lekoptattam Jerryt, vagy azért, mert nem?!

A nő keze ökölbe szorult. Ha bemosnék neki egyet, gondolta, attól csak még jobban a fejébe szállna a dicsőség.

– Bunkó! – vetette oda, majd sarkon fordult, a válla fölött hátraszólt még valamit ukránul, amit a férfi ugyan nem értett, de nem hangzott túl kedvesen, és kiviharzott a konyhából.

– Nők – morogta Brody, aztán belerúgott a szerszámosládába, de még a lábfejébe hasító fájdalom sem csillapította elkeseredettségét.

Egy órával később, amikor a szekrények már a helyükre kerültek, Brody a kamrában dolgozott. Már tucatszor végiggondolta az előbbi veszekedést, de akárhányszor pörgette vissza magában, mindig talált olyasmit,    amit     jó            lett       volna   még     elmondania.     Rövid, velős megjegyzések jutottak az eszébe, amelyek minden bizonnyal őt igazolták volna. Megfogadta, hogy legközelebb mindet Kate fejére olvassa.

Nem alázkodik meg előtte, ez hétszentség, miközben egy polc tartóelemeit rögzítette a falra. Nincs is miért bocsánatot kérnie. A nők, gondolta keserűen, csak újabb indok arra, hogy a férfiak jobb, ha egyedül élik le az életüket.

Ha tényleg olyan bunkó lenne, ahogy Kate állította, akkor miért kellett állandóan az ő és Jack társaságát keresnie?

Kihátrált a kamrából, megfordult, és majdnem összeütközött Spencer Kimballal.

– Ma mindenki megőrült? – horkant fel Brody.

– Elnézést, biztos a nagy zaj miatt nem hallotta, hogy jövök.

– Akkor majd legközelebb kitáblázom – morgott O’Connell, majd odament az egyik előre méretre vágott és az éleinél lecsiszolt polchoz. – Itt bent tilos öltönyt és nyakkendőt hordani, nőknek pedig kívül ágasabb.

Spencer szemöldöke magasba szökött. Hónapok óta ismerte már Brodyt, aki mindig nagyon nyugodtan beszélt. Valami baj van, gondolta.

– Úgy tűnik, ma nem én vagyok az első, aki megzavarja a munkában.

– De még mennyire nem! – válaszolta Brody a polc teherbírását ellenőrizve. Ezzel legalább sikerült, gondolta bánatosan. – Ha a konyhájuk felújításáról akar beszélni, akkor megnyugtatom, hogy egy pár héten belül elkezdhetjük. Megrendelem az anyagokat, ha ön is így gondolja.

– Ebbe, hál’ istennek, nem szólhatok bele. Natasha foggal - körömmel védi a konyháját, mintha csak ő mehetne be oda. Azért jöttem át, hogy megnézzem, jól haladnak-e, és úgy látom, remekül.

– Igen. Mint kés a vajban – vetette oda Brody, és felkapott egy újabb polcot. – Elnézést, elég rossz napom van ma.

– Megesik az ilyesmi – biccentett Spencer. Egyúttal, főzte hozzá gondolatban, azt is megmagyarázza, hogy Kate miért ilyen ingerlékeny.

– A lányom odalent van, az irodában rendezkedik.

– Nahát… – Brody megpróbált érdeklődőnek tűnni, közben talán egy kicsit túlságosan is határozott mozdulatokkal kezdte felszerelni a soron következő polcot. – Nem gondoltam volna, hogy még mindig itt van.

– Éppen most érkezett meg a bútor, amire már oly régóta vár. Ő sem fogadott kitörő lelkesedéssel, tehát arra következtetek, hogy maguk jól összevesztek.

– Én sem nevezném kulturált vitának, ha valaki ok nélkül ugrik a torkomnak. Egyszerűen letámadott.

– Hm. Nem szeretem mások magánügyeibe beleütni az orrom, de tudnia kell, hogy a családom nőnemű tagjai senkire nem szoktak indokolatlanul rátámadni. Az természetesen vitatható, hogy az indok vajon tényleg jogos-e.

– Ezért van ennyi gond a nőkkel.

– Mindenesetre elég nehéz lenne nélkülük, nem gondolja?

– Pedig már kezdtem úgy érezni, hogy Jackkel együtt nagyon is jól boldogulunk – kesergett Brody, majd szembenézett Spencerrel. – Mondja, miért van az, hogy a nők addig bonyolítják a leg egyszerűbb dolgokat is, amíg a végén az ember teljesen hülyének érzi magát?

– Erre férfiak nemzedékeinek egész sora hiába kereste eddig a választ, fiam. Erre csak egyetlen válasz van: csak!

Brody halkan nevetgélve tért vissza a munkájához, gyakorlott szemmel mérve fel a polcok helyét és illeszkedését.

– Most már mindegy. Ezen a ponton túl már nem számít. Fel is út, le is út. Kiadta az utam.

– De maga nem olyan embernek tűnik, aki ilyen könnyen feladja.

– Hát a maga lánya sem mindennapi nő – vágta rá Brody, aztán rögtön felszisszent. – Bocsánat. Kiszaladt a számon.

– Ezt bóknak veszem – vigyorodott el Spencer. Nekem úgy tűnik, alaposan belegázoltak egymás érzelmeibe, esetleg még a büszkeségébe is. De higgye el, elég jól ismerem a lányom ahhoz, hogy tudjam, ha megsértődik, először iszonyú dühös lesz, aztán olyan jeges lesz a modora, mint egy gleccser.

Brody elővette a kampókat, amelyeket a kamrában erősít majd a falakra. Talán jobb lett volna az egyik emberére bízni, de le kellett valamivel foglalnia a kezét, a gondolatait.

– Hát elég nyíltan fogalmazott. Bunkónak nevezett, mondott még valamit oroszul, vagy ukránul.

– Ukránul szidta magát? – Spencer alig bírta visszafojtani a nevetést. – Akkor tényleg nagyon fölidegesíthette…

Brody szeme résnyire szőkült, ahogy felemelte a csavarhúzót.

– Nem értettem, mit mondott, de hogy nem dicséretnek szánta, az egyszer biztos.

– Biztosan azt kívánta, hogy maga a pokol tüzére kerüljön, és ott perzselődjön az idők végezetéig. Az anyja is mindig ilyesmiket mond, ha begurul. Mondja, Brody, szereti maga a lányomat?

A kérdés hallatán a férfi tenyere azonnal izzadni kezdett.

– De Mr. Kimball…

– Szólítson csak Spence-nek. Tudom, hogy nem  egyszerű a kérdés, mégis szeretném, ha válaszolna rá.

– Ellépne a szerszámosláda mellől? Túl sok hegyes és éles eszköz van benne.

Spencer ráérősen dugta zsebre a kezét.

– A szavamat adom, hogy bármit válaszol is, nem hívom ki egy csavarhúzó-párbajra.

– Rendben. Nagyon mély érzelmeket táplálok Kate iránt. Bizonytalan, zavaros érzések ezek, de léteznek. Az elején nem akartam, hogy közelebb kerüljünk egymáshoz. Úgy éreztem, nem tehetem.

– Megkérdezhetem, miért?

– Elég nyilvánvaló. Egyedülálló apa vagyok, aki megpróbál mindent megadni a fiának. Kate ezt nem értheti. Nem akarhat ilyen életet magának.

Spencer elgondolkozva simogatta az állát.

– Kiborítóak, igaz?

– Bocsásson meg, de nem értem…

– Más családokhoz képest a miénk túl harsány, mindenbe beleütik az orrukat, körömszakadtáig védelmezik egymást, és meglehetősen idegesítőek. Ugyanakkor tisztelettudóak, messzemenően elfogadják a családtagok döntéseit és érzelmeit. Higgye el, hiba lenne elhamarkodottan ítélnie.

Spencer elhallgatott, de kisvártatva folytatta.

– De tegyük ezt most félre, mert persze magának voltaképpen Kate a fontos. Kérem, fogadjon el tőlem egy kéretlen, mégis hasznos tanácsot! Maga dönti el, hogy megfogadja, vagy figyelmen kívül hagyja. Nézzen szembe a gondokkal! Beszéljen a lányommal! Ha nem volna fontos neki, akkor gyengéden, sőt, még rosszabb esetben egészen udvarias modorban küldte volna el magát melegebb éghajlatra.

Spencer valószínűleg úgy döntött, eleget bölcselkedett, mert megfordult, és figyelmét a feldúlt konyhára fordította.

– Ezek szerint otthon is ilyen látványra kell számítanom – nézett Brodyra szomorúan. – És még maga hiszi, hogy gondjai vannak.

Amikor Spencer elment, Brody a csavarhúzó nyelét a tenyerébe csapkodva felállt. Az idős férfi tehát azt javasolta, hogy ne hátráljon meg a lánya elől. De hát miféle lökött család ez egyáltalán?!

Az ő szülei soha nem veszekedtek. Ez persze azért volt, mert mindig az édesapja mondta ki a végső szól, amit aztán már nem lehetett kétségbe vonni. Legalábbis szerinte.

Ő sem vitatkozott Connie-val. Természetesen nem mindenben értettek egyet, de mindig, mindent megbeszéltek, így a vitás kérdések kivétel nélkül békéén oldódtak meg. Ha nem, akkor viszont  egyszerűen nem foglakoztak velük. Azért, gondolta Brody, mert csak egymásra számíthattak.

A düh soha nem vezetett jóra, ezért Brody megtanult uralkodni az érzelmein az apjával kapcsolatban, iskolában és a munkájában is. Igyekezett nem ösztönösen, hanem megfontoltan válaszolni, higgadtan viselkedni. A legtöbbször sikerült is, gondolta, de ekkor eszébe jutott legutóbbi civakodásuk az édesapjával.

Meglehet, hogy ettől függetlenül helytelen a múlton rágódni. Egy dolog biztos, gondolta: addig nem szabadulhat ettől a gyomrát görcsbe rándító, szörnyű érzéstől, amíg ki nem tárja a szívét, és őszintén el nem mondja mindazt, ami bántja.

Ellenőrizte, hogy az emberei meddig jutottak az aznapi munkával, kisebb kiigazításokat még elvégett, aztán átgondolta a következő napi feladatokat. Már amúgy is majdnem lejárt a munkaidő, így szélnek eresztette az embereit. Nem kell ahhoz semmiféle közönség, amit Kate-nek akar mondani.

A nő lecsapott a szög fejére. Telitalálat! Elvigyorodott, mikor arra gondolt, hogy nemcsak az a disznó O’Connell tud egy szöget beverni.

Az utóbbi két órában folyamatosan az irodát rendezgette.

Mindennek tökéletesnek kell lennie, mire végez. Ebből nem engedhet.

Az asztala végre pontosan ott volt, ahová elképzelje, a fiókokba már be is pakolta a tánciskola ismertetőit, amelyeket ő maga tervezett és rendelt meg a nyomdától, a merített, fejléces levélpapírokat, illetve a leendő tanulók jelentkezési formanyomtatványait.

Az iratszekrénye ugyanolyan pácolt tölgyfából készült, mint az asztal. Remélte, hogy nemsokára megtelik aktákkal, és továbbiakat kell majd rendelnie.

A szőnyeget egy régiségkereskedés végkiárusításán vette. Az elegánsan kifakult, egyedi mintázat hatásosan ellenpontozta a halványzöld falakat, és ízlésesen harmonizált az asztallal szembe fordított két antik székkel.

Csak azért, mert iroda, még lehet stílusos, gondolta.

Az előbb bevert szögre akasztotta a következő bekeretezett, fekete-fehér fényképet. Hátralépett, megnézte, hogy nem ferde-e, és elégedetten bólintott. A képeken táncosok álltak a tükör előtti hosszú korlátnál, másutt próbáltak, a színpadon pózoltak, vagy a függöny mögött készülődtek a balettcipőjüket főzve.

Izzadó, megfeszülő, szárnyaló, vagy éppen kimerült, sántikáló testeket mutató képek sorakoztak a falon. Naponta emlékeztetik majd arra, hogy mit ért el, és mit kell tennie.

Újabb szöget vett fel, hegyét biztos kézzel a kijelölt pontra tette, és a kalapács ismét lesújtott. Egy biztos, fintorodott el dühösen, másodjára is keményen odaütve, hogy ezentúl nem kell Brody O’Connellre pazarolnia az idejét.

Arra a szemétládára!

Hadd tegye csak rá a kezét az a senkiházi kis Tiffany. Nagyon is jól ismerte Skullyék lányát. A középiskolában egy évvel felette járt. Sokat vihogott, és annál is több rúzst kent mindig magára. Remekül illik ahhoz a tulokhoz. De kit érdekel?!

Többé már gondolni sem akart rá.

– Ha tudom, hogy az egész falat képekkel akarod befedni, nem festettem volna ki ilyen gondosan – jegyezte meg a nő háta mögött Brody. – Észre sem lehetne venni.

Kate felakasztotta a soron következő keretet, és újabb szeget vett a kezébe.

– Látszik, milyen büszke vagy a munkádra, akár megérdemled, akár nem. De mivel fizettem ezért a falért, azt teszek vele, amit csak akarok. Semmi közöd hozzá.

– Igazad van. Lyuggasd csak szitává. A tiéd – gúnyolódott Brody. A képek nagyon ízlésesek, gondolta, de ezt a világ minden kincséért sem mondta volna ki. Nemcsak a pontos elrendezés, de a felvételek témája is nagyon tetszett neki.

A fényképek egy részén Kate-et látta kislányként, tizenévesként, majd érett nőként. Az egyiken törökülésben ült a padlón, és egy kalapáccsal a kezében lelkesen püfölt egy balettcipőt. Brody ezen akaratlanul is elmosolyodott, de még időben komor arckifejezést erőltetett magára.

– Azt hittem, azzal táncolni szoktatok – mutatott a képre.

– Csak hogy tudd: a balettcipőket alaposan be kell törni. Ez az egyik módja. Most pedig, ha megbocsájtasz… szeretném használhatóvá tenni az irodámat. Holnap délután megbeszélésem lesz itt.

– Addig még rengeteg időd van – mondta Brody. Főleg akkor, ha már most is minden tökéletesen néz ki. Nem is várt mást Kate-től.

– Akkor hadd fogalmazzak másként – felelte a nő, és beütötte az újabb szeget. – Dolgom van, és nem akarok veled beszélgetni. Különben is azt hiszem, nem azért fizetlek, hogy itt álldogálj, és velem csevegj.

– Kérlek, ne gyere ezzel! – Brody gyors mozdulattal elvette a kalapácsot. – Annak, hogy te vagy a munkaadóm, semmi köze mindahhoz, ami kettőnk között történt. Remélem, nem ebben a stílusban akarod folytatni.

– Igazad van – ismerte be Kate –, és sajnálom, hogy ezt felhoztam. Ám a kettőnk kapcsolata véget ért.

– Azt te csak szeretnéd… – a férfi szája fanyar mosolyra húzódott, miközben becsukta a tolóajtót.

– Mégis mi a fenét művelsz? – háborodott fel a nő.

– Nem akarom, hogy ország-világ hallja, amit most mondok neked, és jól tudod, mekkora a jövés-menés ebben a házban.

– Azonnal nyisd ki azt az ajtót, aztán fel is út, le is út! Mozogj!

– Fogd be a szád, és ülj le! – ripakodott rá Brody.

– Ezt… hát ez meg… miféle hangnem ez? – Kate szeme tágra nyílt, inkább meglepetésében, mint dühében.

A férfi letette a kalapácsot, a biztonság kedvéért úgy, hogy a nő még véletlenül se érhesse el, majd közelebb lépett hozzá, és finoman lenyomta az egyik székbe.

– Most pedig figyelj rám!

Kate máris fel akart pattanni, de a férfi ismét visszanyomta. A lány kezdett iszonyúan dühös lenni, de haragja nem tört ki belőle, mert annyira meglepte, hogy Brodyt ennyire feldúltnak látja.

– No, lám csak – sziszegte gúnyosan. – Bebizonyítottad, milyen nagy és erős vagy. Akkor hát most jön a tahósági bizonyítvány?

– Neked viszont nem kell bizonyítanod, mennyire durcás és ingerült vagy. Ha megpróbálsz felállni onnan, mielőtt végighallgatnál, esküszöm, hogy a székhez kötözlek. Hiszed vagy sem, a saját dolgommal voltam elfoglalva, amikor Jerry rám tört. Ő a legjobb barátom, és Beth-el együtt bármit megtennének a kisfiamért, így sokkal tartozom neki.

– És ezt persze úgy kell törlesztened, hogy randevúzol a nővérével, ugye?

– Hallgass végig, Kate! Én nem hívom találkára Tiffanyt.

Eszembe sem jutna ilyesmi. Jerry állandóan a fülembe duruzsolt, én közben a szekrényeket szereltem be, így csak fél füllel figyeltem rá, és mire észbe kaptam…

Brody zavartan túrt a hajába, és ideges léptekkel járta körül az irodát.

– Felkészületlenül ért a kérése, és én megpróbáltam úgy leszerelni, hogy közben ne gázoljak a lelkébe. Mindig is nagyon ragaszkodott Tiffanyhoz. Azt hiszem, aggódik érte, és megbízik bennem. Mit kellett volna mondanom? Azt, hogy nem érdekel a nővére?

Kate félrehajtott fejjel hallgatta.

– Igen, azt – válaszolta kicsivel később. – De nem ez a lényeg.

– Akkor mi a fene volna az?

– Maga a tény, hogy jelezted, a mi kapcsolatunkat csakis a testiség tartja össze. De ennél én többet követelek. Lojalitást, hőséget, gyengédséget, tiszteletet. A férfi, akit szeretek, legyen képes dadogás és pironkodás nélkül kijelenteni bárkinek, hogy törődik velem, és fontos vagyok neki.

– A fenébe is, értsd meg, már fél évtizede nem volt komolyabb kapcsolatom! Jó lenne, ha kicsit elnézőbb lennél velem szemben.

– Erre ne is számíts! – jelentette ki Kate határozottan. – Végeztünk?

– Te aztán kemény dió vagy – nézett rá Brody gunyoros elismeréssel. – Nem, még nem végeztünk.

Ezzel megragadta a nő csuklóját, és gyors mozdulattal felállította a székből.

– Senki más nem érdekel, mióta megismertelek. Nem is akarok mással lenni, és ezt kijelenthetem akár Jerry, vagy bárki más előtt is, ha ezt akarod. Fontos vagy a számomra, de nagyon nem szeretem, ha hülyének kell éreznem magam csak azért, mert ezt nem tudom a megfelelő illemszabályok szerint kezelni.

– Remek. Akkor most engedj az utamra!

– Ha el tudnálak engedni, akkor nem állnék itt, előtted, és nem gondolnék arra, hogy a legszívesebben megfojtanálak.

– Megbántottál engem is, a családomat is! – vágott vissza Kate a dühtől remegő hangon. – Téged kellene megfojtani!

– Nem vagyok hajlandó ismét bocsánatot kérni – válaszolta a férfi, és az ajtó felé kezdte vonszolni Kate-et.

– Ezek szerint az előbb elnézést kértél? Lehet, hogy rossz a fülem, de nem hallottam. Mit művelsz?

– Maradj csöndben! – szólt rá Brody, majd kinyitotta az ajtót, és még mindig a nő csuklóját szorítva elindult a folyosón.

– Ha nem engedsz el azonnal, akkor… – lihegte Kate felháborodva.

A meglepetéstől elállt a szava, amikor a férfi felkapta, és a vállára dobta, majd egyik karjával Kate derekát tartva kinyitotta a bejárati ajtót.

– Megőrültél? – A lány a döbbenettől bénultan abbahagyta a rúgkapálást, és félresöpörte az arcába hulló rengeteg hajat, hogy lássa, Brody hová cipeli. – Mondd, neked teljesen elment az eszed?

– Már akkor elvetted, amikor először megláttalak – dörmögte a férfi, majd végignézett az utcán, és kiszúrt egy nőt, aki éppen akkor jött ki az egyik házból. – Elnézést, asszonyom!

A nő megfordult, és értetlenül pislogott, amikor meglátta Kate-et a férfi vállán.

– Ööö… igen?

– Jó napot kívánok. Ő Kate. Én Brody vagyok. Csak azt akartam, hogy tudja, mi együtt járunk.

– Édes jó istenem… – suttogta Kate elképedve, miközben haja feltartóztathatatlanul, újra az arcába hullott.

– Értem… – nézett rájuk a nő, aki megpróbált jó képet vágni a dologhoz, és még egy halvány mosolyra is futotta. – Nos, ez igazán… derék dolog.

– Köszönjük szépen – válaszolta Brody illedelmesen, majd Kate-et levette a válláról, és a járdára állította.

– Szeretnéd, hogy másnak is elmondjam ugyanezt, vagy ennyi elég volt?

Kate képtelen volt megszólalni. A szavak mintha a torkában ragadtak volna, és sehogyan nem tudta kipréselni őket. Átmeneti beszédképtelenségét azzal palástolta, hogy ökölbe szorított kézzel, némán püfölni kezdte a férfi mellkasát, majd sarkon fordult, és elindult visszafelé, a házba.

– Ezek szerint nem volt elég. Gondolhattam volna – vont vállat Brody vigyorogva, majd a nő után eredt.

9.

Ha csak egy másodperccel később éri utol, a nő bevágja előtte az iroda ajtaját. Nem mintha ez megállította volna Brodyt most, hogy végre elszánta magát.

– Hová ez a nagy sietség, édesem?

– Ne nevezz az édesednek! – fordult meg Kate dühöngve. – Jobb lenne, ha nem is szólnál hozzám. Mit képzelsz, talán a kőkorszakban vagyunk? Hogy merészelsz úgy bánni velem, mint egy… mint egy zsákkal? Ráadásul az utca kellős közepén… Annyira kínos volt, hogy el sem tudom mondani.

– Kínos? – Brody tekintetében ugyanolyan féktelen harag villogott, mint a nőében, ahogy farkasszemet néztek. – Miért érzed annak? Egyszerűen csak elmondtam az egyik szomszédodnak, ráadásul a te szavaiddal élve „dadogás” vagy „pironkodás” nélkül, hogy együtt járunk. Mi ezzel a gond?

– Az a gond, hogy… szóval az a gond… – Kate erre nem tudott hirtelen mit mondani. Megdöbbenve tapasztalta, hogy a férfi nem csak hogy sarokba szorította a vitában, de ráadásul még meg is engedte Brodynak, hogy felülkerekedjen. Eddig soha, de soha nem hátrált meg semmilyen konfliktus elől, főként akkor nem, ha férfival keveredett összetűzésbe.

– Mégis mit képzelsz te magadról? – nézett rá zavarodottan.

– Pontosan ezt – vágta rá a férfi. – Magamat adom. Tagadhatatlanul jó érzés, gondolta Brody.

– Egy jó ideje nem tehettem, de ez is olyan, mint a biciklizés: nem lehet elfelejteni, csak kijönni a gyakorlatból. Azt is megbeszélhetnénk, ha ez esetleg nem tetszik neked.

– Ha azt hiszed, hogy ezt is megteheted, én… – Kate elhallgatott, amint a férfi megragadta az alkarját, és a fejével egy vonalba emelte. – Most már tényleg hagyd ezt abba!

– Jobb, ha hozzászoksz – felelte Brody, és ajkát a nő szájához préselte. Rögtön érezte, hogy a nő tiltakozik, de nem törődött vele.

– Ez sem tetszik? – kérdezte a férfi Kate szemébe nézve.

– Brody… – a nőnek ennyit sikerült csak kinyögnie, mert a férfi újabb csókkal fojtotta belé a szót.

– Igen, vagy nem?

– Én nem… – kezdte Kate, de ekkor a férfi fogai finoman végigkarcolták nyakának bársonyosan puha bőrét. – Ó, istenem…

Alig tudott már gondolkozni. Ezt nem szabad, futott át a fején. Tucatnyi, rengeteg érv támasztotta alá, hogy miért nem.

Majd később tisztázzuk, alkudott meg önmagával.

– Azt akarod, hogy levegyem a kezem rólad? – kérdezte Brody, miközben ujjai, tenyere parancsolóan, ellentmondást nem tűrően vették birtokba a nő nyakát, bőrét, testét. – Igen, vagy nem? Most döntsd el!

– Nem… A francba is! – sóhajtotta Kate, belemarkolt a férfi hajába, majd magához húzta a fejét, hogy könnyebben csókolhassa.

Képtelenség lett volna eldönteni, ki kit húzott le a padlóra. Nem is számított. Az sem volt fontos, hogy melyikük tépte le türelmetlenebbül a másik ruháját.

Mindössze az volt fontos Kate számára, hogy kívánta ezt a durva, dühös férfit, ahogy akkor is majd’ megőrült a vágytól, ha Brody gyengéd és türelmes volt vele. Az egész teste érte remegett, a szíve kis híján kiugrott a helyéről.

Összegabalyodva rogytak a földre. Kate a férfi vállába harapott, kiélvezvén az eleven hús vad ízét.

Brody már el is felejtette, milyen az, amikor  ennyire akadálytalanul, korlátok és megkötések nélkül engedheti szabadjára a vágyait. Sietve, fosztogatva, rabolva. Ujjai irgalmat nem ismerve tépték le a csipkés háromszöget, amely távol tartotta vágyának beteljesülésétől. Keményen, határozottan hatolt be.

A nő körmei a hátába téptek, de ez csak fokozta sötét, vészjósló izgalmát. A Kate szemében tükröződő döbbenet feltétel nélküli megadást, elsöprő győzelmet jelentett. Fékezhetetlen mohósággal ragadta meg a nő csípőjét, hogy elvegye, ami jár neki.

A nő felegyenesedett, hajlékony teste megremegett, ahogy Brody a kedvét töltötte benne. Ősi tánc volt ez, amely a kéj tüzétől felforrósodott vérből kapta hajtóanyagát. Kate felkiáltott, de a férfi még magasabbra emelte őt, amíg lába körbe nem fogta Brody derekát, és keze bizonytalan fogást nem talált O’Connell izzadtságtól csúszós vállain.

Kate kitartott, hosszan lovagolta meg a beteljesülés felé repülő hullám keskeny, borotvaéles taréját, a saját és a férfi gyönyörébe kapaszkodva. A csúcspontra érve háta ívbe feszült, majd hagyta, hogy Brody is megkapja, amire vágyott.

Olvadt viaszként csorgott le a padlóra, amikor a férfi végül finoman leeresztette. Jó ideig kimerülten, jóllakottan, csöndben hevertek egymás mellett.

Kate úgy érezte, hogy a férfi feldúlta, letarolta, kiszipolyozta a testét, de nem bánta, mert csodálatosan jól esett.

Habár Brody még mindig kicsit ködösen látta a környezetét, kíváncsian nézett a nőre, illetve arra, ami a ruháikból maradt.

– Letéptem a blúzodat – mondta halkan, bocsánatkérően. Amikor Kate szemhéja bágyadtan verdesve megemelkedett, a férfi azonnal felismerte a kielégült nő összetéveszthetetlenül ernyedt, boldog  pillantását. – Ja, és ezt is.

Felmutatta a csipke alsónemű roncsait.

– Nem kérek elnézést.

– Nem is kértelek rá.

– Az jó, mert ha mégis ez járna a fejedben, ismét fel kellene, hogy kapjalak, de ezúttal már meztelenül vinnélek ki az utcára egy újabb járókelőt meggyőzendő. Tessék, itt az ingem! Nekem van tartalék a teherautóban.

A lány felült, elvette a felkínált inget. A korábban tapasztalt, mindent betöltő ragyogás kezdett halványulni.

– Ezek szerint még mindig nem békültünk ki? – kérdezte félénken.

– Nekem már nincs veled gondom, úgyhogy rajtad múlik.

A lány felnézett. Brody immár tisztán, határozottan nézett vissza rá. Ezúttal Kate zavarodott bele a mondandójába; belekezdett, de aztán a fejét csóválva elhallgatott.

– Ne, ne! – tiltakozott a férfi. – Mondd csak végig! Ne maradjon köztünk semmilyen sértődés.

– Megbántottál – nézett rá Kate szomorúan. Nem esett jól ezt beismerni, mert a haragot mindig könnyebb kezelni, mint a sértődéseket.

– Értem, és beismerem, hogy hibáztam – mondta Brody, majd elvette az inget, és a nő vállára terítette. – Ezért hajlandó vagyok bocsánatot kérni. Tudom, hogy ettől nem lesz könnyebb az élet, de te is alaposan belém martál.

– Mit művelünk, Brody?

– Szerintem felmérjük egymást. Engem nem zavar ez a folyamat, Kate, csak éppen még nem egészen tudom, hogyan kezeljem.

– Rendben, értelek, és elfogadom – bólintott Kate. De akkor is szörnyen fáj, jött rá, miközben belebújt a kölcsön kapott ingbe. Fájt, hogy miközben ő beleszeretett Brodyba, a férfi nem viszonozza az érzelmeit. Ez persze nem azt jelentette, hogy nem változhat még. Elmosolyodott, és kicsit nyújtózott, hogy megcsókolhassa a férfit.

– Nem vagy bunkó. Sajnálom, hogy annak neveztelek.

– Azért ennél kicsit tovább is mentél, nem igaz? – kacsintott rá a férfi.

– Meglehet – Ezúttal a nő mosolya is szélesebbé, őszintébbé vált.

– Vennem kell egy ukrán társalgási zsebkönyvet.

– Hajrá! De tudnod kell, hogy bizonyos kifejezések  egyszerűen nem tűrik a nyomdafestéket.

– Akkor is beszerzek egyet – a férfi felállt, és magához vonta Kate-et. – Mennem kell. A fiam nemsokára hazaér.

Brody haja kócos, tekintete lustán csillanó, elégedett volt. Félmeztelenül állt a nő előtt. Emellett, gondolta Kate józanul, édesapa is, akinek hamarosan iskolás kisfia elé kell menni.

– Ez is a probléma része, nem? – kérdezte a lány. – Mármint az, hogy próbálod összeolvasztani magadban a férfit, és az édesapát.

– Könnyen meglehet – ismerte be Brody. – Kate, nekem már nagyon régen nem volt…

Elhallgatott, és a hajába túrt.

– Úgy értem, Connie nagyon sokáig volt beteg – most képtelen volt erről beszélni, nem tartotta illőnek éppen most felidézni ezeket az emlékeket. – Jack nagyon nehezen viselte. Ahogy én is. A legkevesebb, hogy megpróbálom elfeledtetni vele mindazt, ami történt.

– Teljesen egyetértek veled. Én is tudok zsonglőrködni, Brody. Azt hiszem, képesek lennénk addig a levegőben tartani a labdát, ameddig csak akarjuk.

– Én szívesen megpróbálnám.

– Akkor menj a fiadért!

– Rendben – bólintott a férfi, de a tekintete az ingre siklott, amelyet a nő még mindig nem gombolt össze. – Szeretném, ha tudnád: remekül festesz egy szál flanelbe öltözve.

– Köszönöm.

– Hazavigyelek?

– Nem. Tényleg van még pár elintéznivalóm itt.

– Jól van – a férfi lehajolt, és könnyed csókot lehelt Kate ajkaira, amely kezdett veszélyesen átváltozni valami egészen mássá. – Mennem kell.

Brodynak végül sikerült elszakadnia, de az ajtóból azért még visszafordult.

– Mit szólnál egy kis szombat esti lázhoz?

Kate szemöldöke csodálkozva szaladt fel a homloka tetejére. Ez volt az első alkalom, hogy a férfi ténylegesen randevúra hívta. És még azt mondják, nincs fejlődés, gondolta.

Brody nem értette, hogyan érkezhetett el a tavaszi szünet, mikor még alig voltak túl a télin. Bezzeg az ő gyerekkorában az iskolai szünetek nem követték ilyen gyorsan egymást!

Ráadásul Skullyék a fejükbe vették, hogy ennek örömére elviszik a gyerekeket Disneylandbe. Jack vég nélkül könyörgött, veszekedett és hisztériázott amiatt, hogy ő is elmehessen a kirándulásra.

Brody ugyan megpróbálta elmagyarázni, hogy ez miért nem olyan könnyű, de közben csöndben egyetértett a fiával. A vita elmérgesedett, be kellett vetnie a szülői tekintélyt – „azért, mert csak” –, és úgy tűnt, összetűzéseik soha nem érnek véget.

A következmény: Jack két napig duzzogott, ő meg tele volt lelkifurdalással. E kettő keveréke istentelenül szűkké tette a parányi fürdőszobát, ahol éppen csempézni próbált.

– Soha nem engedsz el sehová – panaszkodott a kisfiú, aki nagyon unta már azt a pár játékot, amelyeket apukája nagy nehezen megengedett, hogy magával hozzon.

Általában örült, ha az édesapjával ment dolgozni, de nem ma, amikor a legjobb barátja Disneylandben talán éppen most száll fel a hullámvasútra. Ez átverés, gondolta, szomorúan ízlelgetve a szót, amelyet nemrégiben tanult a munkásoktól.

Amikor az apja nem válaszolt, és továbbra is a csempéket rakta, Jack lebiggyesztette a száját.

– Miért nem mehettem ma nagymamához?

– Már mondtam neked – felelte Brody türelmesen –, hogy a nagyi ma nem ér rá, de egy pár órán belül eljön érted, és elvisz innen. Akkor elmehetsz hozzájuk.

Hála istennek, gondolta a férfi.

– Nem akarok itt maradni. Unatkozom. Nem ér, hogy itt kell ücsörögnöm, miközben mindenki jól érzi magát. Én soha semmit nem tehetek.

Brody a ragasztós tálba merítette a vakolókanalat.

– Nézd, fiam, dolgom van. Ha nem lenne munkám, nem lenne mit ennünk.

A fenébe is, hogyan tudott ilyen könnyen átváltani erre a bölcs apa-szövegre?

– Dolgoznom kell – magyarázta –, mert különben bajban leszünk.

– Nagyapa adott öt dollárt – bökte ki a fiú. – Már nem kell ételt venned nekem.

– Remek. Óriási. Holnaptól nyugdíjba vonulok.

– A nagyiék el tudnának vinni Disneylandbe, de te nem.

– Nem mégy sehova! – csattant fel a férfi, akit mélyen megbántott ez a gyerekes ravaszkodás. – Ha szerencséd van, harmincéves korodra eljutsz abba a fránya vidámparkba. És most kérlek, fogd be!

– A nagyit akarom! Haza akarok menni! Már nem szeretlek!

Kate ekkor lépett be, és meglátta a mérges, zokogó kisfiút. Elég volt ránéznie Brody kimerült, ideges arcára, a padlón fetrengő, hisztérikus Jackre, és máris tudta, honnan fúj a szél.

– Mi történt magával, jóképű fiatalember?

– Disneylandbe akarok menni… – hüppögött Jack a végsőkig elkeseredve.

Brody odalépett, mintegy menteni a menthetőt. Kate is letérdelt apa és fia közé.

– Ó, kicsim. Én is nagyon szeretnék elmenni oda. Szerintem mindannyian jobban éreznénk magunkat, ha most ott lennénk.

– De apu… apu nem.

– Dehogynem! Szerintem ő még nálad is szívesebben menne oda. Éppen ezért nehéz neki, mert ennyi munkája van.

– Hagyd csak, Kate! Én is boldogulok vele – szólalt meg Brody csendesen.

– Hát persze… – motyogta Kate alig hallhatóan, majd felnyalábolta a fiút, és talpra állította. – Lefogadom, hogy nagyon fáradt vagy, Jack. Miért nem jössz be velem a házba, és hagyod, hogy az apukád befejezze a munkáját?

– Az anyám pár órán belül jön, hogy elvigye. Csak hagyd, hogy…

– Brody a fiáért nyúlt, de látta, hogy Jack befészkeli magát Kate ölébe. A férfi szíve majd’ meghasadt.

Kate meglátta Brody sértődött arckifejezését, és azonnal igyekezett ölelésével távol tartani a gyereket tőle. Jobb, ha minél távolabb viszem tőle, gondolta.

– Mára végeztem itt, Brody. Miért nem engeded haza velem Jacket, legalább elszórakoztat – lefektetem aludni egy kicsit, súgta némán a férfinak. – Felhívom az édesanyádat, és megmondom neki, hogy hozzám jöjjön a fiadért.

– Kate-tel akarok menni – sírdogált Jack kimerülten, a nő vállához simulva.

– Hát ez óriási – a harag és a bűntudat érzése ismét Brody kezébe röpítette a vakolókanalat.

Pontosan olyan, gondolta Kate, mint egy duzzogó kisfiú. – Köszönöm.

A férfi leroskadt egy felfordított festékes vödörre, onnan hallgatta Jack távolodó szipogását.

– Apu kiabált velem – panaszkodott Jack remegő hangon az őt cipelő Kate-nek.

– Tudom, kicsim. – A lány megpuszilta a kisfiú forró, könnyes arcát, miközben lefelé lépegetett a lépcsőn. – De te is kiabáltál vele. Lefogadom, hogy neki is nagyon rosszul esett.

– Ez nem igazság… – Jack hatalmasat sóhajtott, és befészkelte magát Kate vállába. – Nem akar elvinni Disneylandbe, pedig Rod is oda ment.

– Hallottam róla. Szerintem miattam nem tud elvinni téged.

– Az meg hogy lehet?

– Nos, az a helyzet, hogy az apukád nekem dolgozik, és megígérte, hogy egy bizonyos időn belül elkészül a munkájával. Megígérte, erre én másoknak tettem ígéreteket, akik most már mindannyian elvárják, hogy teljesítsem a saját vállalásaimat. Ha az apukád nem tartaná a szavát, akkor én is bajba kerülnék, és ez nem lenne valami jó. Ugye te sem szeretnéd ezt, Jack?

– Nem, de ha csak ez egyszer, ha…

– Becsapott-e valaha az apukád?

– Nem – horgasztotta le a fejét a kisfiú.

– Ne szomorkodj, Jóképű Jack! Ha hazaérünk, mesélek majd neked, jó?

– Sütit is kapok majd?

– Hát persze – mondta Kate, és magához szorította a fiúcskát.

Jack már azelőtt elaludt, hogy a hétfejő sárkánynak első feje a porba hullott volna a rettenthetetlen lovag kardcsapásaitól.

Szegény kisfiú, gondolta Kate, és betakargatta Jacket egy kendővel. Szegény Brody.

Hirtelen nagyon megsajnálta a férfit. Szülőnek lenni nem csak azt jelenti, hogy állandóan a szőnyegen birkózunk és bolondozunk a gyerekkel, vagy vég nélkül dobáljuk neki a labdát kinn az udvaron. A könnyek, a hisztizés, a csalódások és a fegyelmezés is ehhez az élethez tartozott. Néha bizony akkor is nemet kell mondani, ha az ember szíve majd’ meghasad.

– Apukád mindennél jobban szeret téged – mormolta Kate, és megpuszilta a fiú kobakját. – Ezt tudnod kell.

Ahogyan az édesapád is nagyon el van kényeztetve ilyen szempontból, gondolta Kate nagyot sóhajtva.

– Bárcsak rájönne már! – mondta ki halkan. – Már nem sokáig tudok várni. Mindkettőtöket akarlak.

Megcsörrent a telefon, és a lány gyorsan felkapta, hogy fel ne ébressze Jacket.

– Halló, tessék! – szólt bele, és kihátrált az alvó gyerek mellől. – Á, Davidov… minek köszönhetem a megtiszteltetést, hogy felhívott, mester?

Később, bár kicsit butaságnak érezte, rendbe hozta a sminkjét és megigazította a frizuráját, elvégre először találkozik Brody szüleivel. Mivel előbb-utóbb szeretett volna a menyük lenni, fontos volt, hogy jó benyomást keltsen bennük.

Időközben Jack is felébredt, és ismét tele volt életerővel. Jót rohangált az udvaron, majd a játék katonák csaptak össze dühödten, végül a matchboxok okoztak szívet melengetően súlyos tömegkarambolt.

Az izgalmakat egy kis harapnivalóval vezették le a konyhában.

– Az apukám haragszik rám — vallotta be Jack, egyszerre tömve a szájába egy darab sajtot, és egy almaszeletet.

– Nem hinném. Egy kicsit talán dühös, de csak azért, mert nem tudta neked megadni azt, amit kértél tőle. Tudod, a szülők igyekeznek lehetőleg mindent megadni, amivel boldoggá tehetik a gyerekeiket, de néha ez nem megy.

Kate-nek eszébe jutott, hogy annak idején ő is milyen meggyőzően tudott hisztériázni – ha valaki rá mert förmedni, ő azonnal duzzogni kezdett, majd végül, ismerte fel, kivétel nélkül mindig a Jackéhez hasonló, bűntudattal teli boldogtalansággal fizetett erőszakosságáért.

– Néha azért – mondta tovább a szomorúan figyelő fiúnak –, mert akkor és ott nem ez a legjobb megoldás. Néha meg azért, mert  egyszerűen nem lehet. Ha egy kisfiú sokáig kiabál és toporzékol, az még a legtürelmesebb apukát is felidegesíti, de ugyanakkor nagyon el is szomorítja.

– De én nem akartam… – nézett fel Jack elkínzott arckifejezéssel és tágra nyílt, bánatos szemmel.

– Tudom, és biztos vagyok benne, hogy ha ezt elmondod apukádnak, mindketten jobban érzitek majd magatokat.

– A te apukád is kiabált már veled?

– Igen. Dühös és boldogtalan voltam emiatt, de egy idő után rájöttem, hogy megérdemeltem.

– Én is megérdemeltem?

– Attól tartok, igen. Volt valami, amit soha nem felejtettem el, Jack, még akkor sem, ha dühös és szomorú voltam, mégpedig azt, hogy az apukám nagyon szeret engem. Szerintem a tiéd is így van ezzel.

– Igen – bólintott Jack ünnepélyesen. – Egy csapat vagyunk.

– Akkor ez nagyszerű csapat.

Jack az almaszeleteket kezdte el rendezgetni, képeket, mintákat rakva ki belőlük. Kate nagyon csinos, gondolta, és iszonyú rendes. Lehet vele játszani, és nagyon jól mesél. Még azt is szerette, amikor megpuszilja, és ahogyan nevet, amikor ő, Jack, úgy tesz, mintha ez rosszul esne neki. Apu is szereti puszilgatni, jutott a kisfiú eszébe, hiszen ő maga mondta, és ő soha nem hazudik.

Hátha apu feleségül veszi, kívánta némán, hátha meggondolja magát, mert most még azt mondta, nem szeretné, és akkor Kate lehetne apu felesége, és az én anyukám. Együtt élhetnénk abban a nagy házban.

És akkor talán egy nap együtt mehetnének el Disneylandbe.

– Min töröd ennyire a fejed, Jack?

– Arra gondoltam, hátha…

– Hoppá – nézett fel Kate a kisfiút félbeszakítva, amikor meghallotta, hogy megszólal a csengő. – Szavad ne feledd, rendben? Biztosan a nagymamád lesz az.

Gyorsan megsimította Jack fejét, és rohant ajtót nyitni. Amikor megfogta a kilincset, megtorpant, és mélyet sóhajtott. Butaság ennyire izgulni, figyelmeztette magát, majd kinyitotta az ajtót Mr. és Mrs. O’Connell előtt.

– Üdvözlöm önöket – mondta udvariasan, majd hátralépett, és beljebb invitálta a vendégeket. – Jöjjenek csak! Jack a konyhában van, megéhezett, így adtam neki pár falatot.

– Nagyon örülünk, hogy átvállalta Brodytól az unokánkat – válaszolta Mary O’Connell, majd belépett az ajtón, és igyekezett minél kevésbé feltűnően körbenézni. Mielőtt elindultak, hosszasan sminkelt, férje nem kis bosszúságára.

– Jack igazán kellemes társaság, soha nincs vele baj – társalgott Kate. – Megkínálhatom önöket kávéval?

– Nem akarjuk feltartani – felelte Bob, aki persze már sokszor járt a házban. Ha az ember mások mosdóját szereli, érthető módon nem túl kíváncsi a porcelánnyulakra, csipketerítőkre, fotóalbumokra, amelyet szinte kötelező érvénnyel meg szokás mutogatni minden, jobb sorsra érdemes vendégnek.

– Ugyan már – erősködött Kate. – Éppen az előbb főtt le. Kérem, üljenek le egy kicsit, hacsak nem sietnek nagyon.

– Azt hiszem, inkább… – kezdte Bob, de a felesége ekkor finoman oldalba bökte.

– Nagyszerű ötlet – mosolyodott el Mary. – Jól esne egy csészével. Köszönjük szépen.

– Brody újítja majd fel az édesanyám konyháját – újságolta Kate befelé menet. – A szüleim ódákat zengtek az eddig végzett munkájáról.

– Mindig is ügyes keze volt – bólintott Mrs. O’Connell, és lesújtó pillantást vetett a férjére, amikor az elfintorodott.

– Az én házammal is csodákat művel – főzte hozzá Kate. – Nézd, Jack, kik jöttek érted!

– Sziasztok! – nézett fel a kisfiú a nagy bögre forró csokoládéból.

– Éppen játszottunk Kate-tel.

Az alma nem esik messze a fájától, gondolta Bob morózusan, de ettől még ugyanúgy örült, amikor meglátta unokája boldogságtól sugárzó arcát, mint mindig.

– Miféle tehén az, amelyik csokis tejet ad, fiam? – kérdezte Jacktől mosolyogva.

– A karámban tartjuk – vette a lapot Kate nagyot kacsintva. – Naponta kétszer fejjük.

– Kate-nek egy csomó játéka van – lelkendezett Jack. – Az anyukájának meg egy egész játékboltja! Azt mondta, a születésnapomon bemehetek oda, és választhatok egyet, azt, amelyiket csak akarom.

– Hát ez nagyszerű – Mary elgondolkozva nézett Kate-re. – Hogy van az édesanyád?

– Remekül, köszönöm szépen.

Mrs. O’Connellnek nagyon tetszett, hogy a Kimball-lány olyan ízlésesen, mégsem hivalkodóan tette le a csészéket, a tejszínt és a cukortartót. Külön felfigyelt a könnyedségre, amellyel átnyújtotta a konyharuhát Bobnak, hogy a férfi maga törölhesse fel azt a csepp tejet, amelyet véletlenül az asztalra csöppentett.

Jó anya lenne belőle, született meg a döntés. Isten tudja, szegény kis Jack nagyon is megérdemelne már egyet. Lehetséges menyként pedig… majd meglátjuk, gondolta.

– Mindenki a tánciskoládról beszél – említette szinte közömbösen, majd bocsánatkérően elmosolyodott, mikor meghallotta férje utálkozó horkantását. – Biztosan nagyon izgatottan várod a megnyitót.

– De még mennyire! – felelte Kate hasonlóan széles mosollyal. – Már sok leendő tanítvány adta be a jelentkezését, és a tanév kezdetéig már csak pár hét van hátra. Ha ismernek valakit, akit érdekelne a balett, nagyon hálás lennék, ha továbbadnák a hírt.

– Sheperdstown nem olyan ám, mint New York – dörmögte Bob a cukortartóért nyúlva.

– Éppen ez tetszik benne – felelte Kate könnyedén, bár nem kerülte el a figyelmét a barátságtalan hangsúly. – Nagyon szerettem ott élni, dolgozni. Természetesen nagyban megkönnyítette a helyzetemet, hogy ott is élnek családtagjaim. Élveztem a sok utazást, a rengeteg új élményt, azt, hogy világhírű helyeken léphettem fel. De ez az otthonom, itt akarok élni. Gondolja, Mr. O’Connell, hogy a balett nem ilyen helyre való?

– Nem gondolok én semmit – vont vállat a férfi.

– Az a helyzet, hogy nekem igenis megvan erről a véleményem. Szerintem egy jó tánciskola nagyon is jól megfér ebben a városkában – kortyolt bele a kávéjába Kate. – Gondolja csak meg, hogy az egyetem is milyen jót tett a városnak azzal, hogy annyi fiatalt vonzott ide.

– Kaphatok sütit? – szólt közbe Jack vékony, csengő hangon.

Kate felállt, és megdöbbenve látta meg a hátsó ajtónál álló Brodyt az ablakon át. Fejcsóválva ment ajtót nyitni.

– Megijesztettél – mondta Brodynak.

– Ne haragudj! – felelte a férfi inkább az izgatottságtól, mintsem a házaik közötti rövid távolság lefutásától lihegve.

– Próbáltalak hívni – mondta Brody, közben üdvözlésféleképpen odabiccentett a szüleinek. – Azt akartam mondani, hogy ne menj haza, de biztosan úton voltál.

– Azt ígértük, háromra itt vagyunk a gyerekért, és időben ide is értünk – szólt közbe Bob.

– Remek – nézett az édesapjára Brody. – Nos, változott a terv.

A kisfiára nézett, aki szemét a tányérjára szegezve, lehajtott fejjel ült az asztalnál.

– Jól érezted magad Kate-tel, fiam?

Jack bólintott, majd lassan, nagyon lassan felemelte a fejét. Szemében ismét könnyek csillogtak.

– Apu… Sajnálom, hogy olyan rossz voltam. Nem akartalak felidegesíteni.

Brody leguggolt, és megsimogatta Jack arcát.

– Sajnálom, hogy nem tudlak elvinni Disneylandbe, és ne haragudj, hogy rád kiabáltam.

– Már nem haragszol rám?

– Egyáltalán nem.

– Kate is ezt mondta – mondta Jack, vidáman maszatolva szét a gyorsan száradó könnyeket.

– Igaza volt – felelte a férfi, majd felkapta Jacket, és magához ölelte, mielőtt újra letette a padlóra.

– Visszamehetek veled dolgozni? – ragyogott Jack. – Megígérem, hogy jó leszek.

– Nos, talán, de ma már nem megyek vissza dolgozni.

– A félbehagyott munka annyit ér, mintha el sem kezdted volna.

– Igazad van – bólintott Brody az édesapjára nézve. – De ha nem foglalkozom néha a fiammal, akkor apaként sem érek sokat.

– Soha nem éheztél – jegyezte meg Bob csípősen.

– Ebben is igazad van. Van egy kis meglepetésem a számodra – mondta Brody a fia arcát simogatva, amely meg-megrándult, mint mindig, amikor Bobbal szóváltásba keveredtek. – Képzeld, én azt szeretném, ha Jack ennél valamivel többet tudna majd felidézni, ha rám gondol.

– Nem a Disneyland – fordult vissza Jackhez –, de szerintem jobban tetszik majd, mint akárhány menet a hullámvasúton.

– Egy új akcióhős? – kérdezte Jack izgatottan, édesapja zsebeibe túrva.

– Nem.

– Egy autó? Egy dömper?

– Hideg, hideg, és amúgy sem a zsebemben van, hanem kinn, a tornácon.

– Megnézhetem, mi az? Apa, kérlek, hadd nézzem meg! – kiabálta a kisfiú, de már rohant is az ajtóhoz, felugrott, és belecsimpaszkodott a kilincsbe. Amikor kinyílt az ajtó, döbbenten megállt, majd visszanézett az apjára, és Brody rögtön tudta, hogy az ilyen pillanatokért érdemes élni.

– Egy kiskutya! Egy kiskutya! – ismételgette Jack kábultan, majd felkapta a fekete szőrpamacsot, amely megpróbált a lábába kapaszkodva felfelé mászni. Az enyém? Tényleg az enyém? Megtarthatom?

– Úgy tűnik, ő is szeretné, ha veled maradhatna – jegyezte meg Brody az örömmámorban úszó, nyüszítő, a fiú arcát össze-vissza nyálazó kölyökkutyára nézve.

– Nézd, nagyi, kutyát kaptam, és csak az enyém! – büszkélkedett Jack. – Mike-nak hívom majd. Jaj, de Örülök!

– Aranyos kis állat. Nézd csak a kis lábait! Viszont hamarosan még nálad is nagyobb lesz – mondta Brody józanul. – Nagyon vigyázz rá, Jack!

– Úgy lesz! Ígérem! Nézd csak, Kate! Nézd Mikey-t…

Nagyon édes… – felelte Kate, majd mivel képtelen volt ellenállni a kísértésnek, ő is leguggolt, hogy kapjon néhány hamisítatlanul nyálas kutya-puszit.

– Ez… – nézett Brodyra – Ez nagyon kedves volt tőled.

– Jó dolog, ha egy fiú kutyát kap – mondta Bob, de még mindig nem bírta magát túltenni Brody előbbi megjegyzésén. – De ki vigyáz majd rá, ha Jack egész nap iskolában lesz, te meg dolgozol, mi? Az a baj veled, fiam, hogy soha nem gondolsz végig semmit, csak teszed, amit éppen jónak látsz, de a következményekre nem gondolsz.

– Bob, kérlek – Mary a férje karjára tette a kezét, hátha sikerül lecsillapítani a közelgő vihart.

– Az udvarom körül jó a kerítés – válaszolt Brody óvatosan. – Ráadásul sok olyan helyen dolgoztam már, ahová megengedik, hogy magammal vigyem. Addig velem lesz, amíg elég idős nem lesz ahhoz, hogy egyedül hagyjam otthon.

– Azért vetted ezt a kutyát, mert képtelen vagy beismerni, hogy nem tudod elvinni a fiad olyan helyekre, ahová más, rendezettebb körülmények között élő szülők viszik a gyerekeiket?

– Nem akarok Disneylandbe menni – szólt közbe Jack vékony, reszketeg hangon, sírásra görbülő szájjal. – Haza akarok menni apuval és Mike-kal.

– Miért nem viszed ki Mike-ot sétálni egy kicsit, Jack? – kérdezte Kate élettelen, merev mosolyt erőltetve az arcára. – A kiskutyák is ugyanúgy szeretnek rohangálni, mint a hozzád hasonló kisfiúk.

Ismerkedjetek kicsit össze, de előbb vedd fel ezt a kabátot!

Brody hősies erőfeszítéssel meg sem szólalt, amíg Kate ki nem tessékelte a legkisebbeket az ajtón.

– Semmi közöd ahhoz, ha a fiamnak kutyát ajándékozok, sem ahhoz, hogy miért! – tört ki belőle, mikor becsukódott az ajtó Jack és a tébolyultan ugráló kiskutya mögött. – Ha tudni akarod, Mike-ot három hete választottam ki az alomból, és arra vártam, hogy elválasszák az anyjától. Húsvét hétfőn akartam csak odaadni, de úgy gondoltam, ráfér Jackre egy kis vidámság.

– Nem tisztel majd, ha úgy adsz neki ajándékot, hogy előtte szemtelenkedett veled – mondta Bob.

– Nekem is állandóan a tiszteletről papoltál – ellenkezett Brody – , és nézd meg, mire jutottál vele.

– Az Isten szerelmére! Kérlek benneteket – tördelte a kezét Mary –, ne marakodjatok már mindig!

– Ne mondd meg nekem, hogy mit és mikor tegyek, jó?! – csattant fel Bob. – Az a baj, hogy nem csaptalak szájon olyan keményen, és olyan gyakran, ahogy kellett volna. Mindig a saját konok fejed után mentél, folyton csak az volt a jó, amit te akartál. Mindig csak kolonc voltál a nyakunkon, anyád szíve meg majd’ meghasadt miattad. Elszöktél a városba, mikor még a tojáshéj sem esett le a seggedről, csak azért, hogy elszúrd az életed.

– Nem a város vonzott – felelte Brody halkan –, hanem előled menekültem.

Bob arca megrándult, mintha pofon ütötték volna. Teljesen elsápadt.

– De azért mégis visszajöttél, ugye?! Itt küszködsz, hogy boldogulj valahogy, a fiadat meg a szomszédok nevelik helyetted. Közben a város a nyelvére vesz, mert te mindenféle nőcskékkel hetyegsz odalenn az előszobában, miközben a fiad az emeleten alszik. Szép dolog, mondhatom. Ugyanolyan vad, kezelhetetlen kamasz lesz így belőle, mint amilyen…

– Álljunk csak meg egy percre! – Kate látását elhomályosította a düh, így észre sem vette, hogy ha nem áll közéjük, a két férfi pillanatokon belül egymásnak esik. – Képzelje, Brody nem „mindenféle nőcskékkel” hetyeg, hanem velem jár, és ez egyáltalán nem tartozik senkire, különösen nem magára, habár ez sem tartozik magára, megnyugtathatom, hogy soha nem akkor „hetyegünk”, amikor Jack is a házban van.

Kate szeme villámokat szórt, zihálva szedte a levegőt.

– És ha nem tudná, hogy Brody inkább levágná a saját karját, minthogy ennek a kisfiúnak bármi bántódása legyen, akkor maga egyszerre süket és vak. Szégyellje magát, amiért így beszél a fiával, azért, amiért nem képes beismerni, hogy igenis büszke arra, amit Brody tett, és ahogyan Jacket neveli.

– Hagyd, ez úgysem érti! Csak az idődet vesztegeted.

– Te csak hallgass! – Kate immár Brodyra támadt. – Neked is van miért szégyellned magad, amiért így beszélsz az édesapáddal. Egyszerűen nincs jogod tiszteletlenül viselkedni vele, ráadásul a saját fiad előtt. Hát nem veszed észre, hogy Jack mennyire retteg, ha így marjátok egymást az apáddal?!

A lány megpördült, és ha a tekintetéből perzselő düh valóban olyan izzó lett volna, mint amilyennek látszott, akkor mindkét férfi azon nyomban porrá hamvad.

– Kettőtöknek együttvéve sincs annyi eszetek, mint egy marék molylepkének! – dühöngött Kate. – Most pedig kimegyek Jackhez, és tőlem úgy veritek péppé egymást, ahogy csak akarjátok. Nem érdekel.

Ezzel feltépte az ajtót, és kiviharzott az udvarra.

Amikor Brody pár perc múlva utánament, a lány még mindig reszketett dühében. A férfi szó nélkül, mosolyogva nézte a kiskutyával bolondozó Jacket.

– Sajnálom, hogy mindezt a saját házadban zúdítottam rád – szólalt meg végül.

– Ezek a falak már éppen elég családi vitát láttak, és szerintem ez sem az utolsó volt.

– Igazad van, butaság volt a fiam szeme láttára egymásnak esnünk. – Egy ideig hiába várta, hogy a nő válaszoljon, így zsebre vágta a kezét, és megköszörülte a torkát. – Kate, az a helyzet, hogy sajnos mindig is ez ment az apám és énközöttem. Amióta csak az eszemet tudom.

– És csak azért, mert mindig így volt, most már így is kell maradnia? Ha egy dolgot már meg tudtál változtatni az életeddel kapcsolatban, akkor többet is képes leszel. Mindössze meg kell próbálnod.

– Csak marjuk egymást, ennyi az egész. Jobb, ha tartjuk a tisztes távolságot. Nem akarom, hogy Jack is úgy gondoljon majd rám, ahogyan én gondolok a saját apámra. Persze lehet, hogy kissé túllihegem a dolgot – bizonytalanodott el Brody.

– Hadd kérdezzek tőled valamit – nézett rá a lány. – Ugye, egy egészséges, kiegyensúlyozott kisfiút látsz az udvaron?

– Nagyon úgy tűnik – válaszolta a férfi mosolyogva, a főben hempergő, kacagó Jacket nézve, aki a folyton ráugráló, boldogan vakkantgató kutyával birkózott.

– Te is tudod, hogy jó apa vagy. Nem kevés munkádba és erőfeszítésedbe telt, de ez legnagyobbrészt meg sem kottyant neked azért, mert feltétel nélkül szereted a kisfiadat. Ennél jóval többet kell tenned azért, Brody, hogy édesapádnak jó fia légy. Ez már feltétlen szeretet, és mindkettőtöknek be kell tartania ezeket a feltételeket.

– Mi nem szeretjük egymást.

– Ó, dehogynem! Ha így lenne, nem marnátok annyit a másikat. Brody vállat vont. Kate nem érti, nem értheti, hogy miről is van szó. Hogyan is érthetné?

– Tudod, most láttam először annyira megdöbbenni, hogy elállt a szava. Nem hiszem, hogy egy nő valaha is mert vele úgy beszélni, mint te.

– Remek. Ha nem szeretnéd, hogy veled is így beszéljek, akkor a lehető leghamarabb kérj elnézést az édesanyádtól. Nagyon kínos helyzetbe hoztad.

– Olyan szigorú vagy, akár egy kiképzőtiszt – kacsintott rá Brody.

– Megengeded, hogy előbb játsszak egy kicsit a kutyámmal?

– Kinek a kutyájával? – emelkedett meg Kate szemöldöke.

– Jack, de Jack és én…

– Tudom – szakította félbe a nő. – Egy csapat vagytok.

10.

Kate tervezgetett, kivárt, majd kiválasztotta a megfelelő alkalmat. Tudta, hogy ezt bármely bíróság előre megfontolt szándéknak minősítené, de ugyan miért lenne az elítélendő? Tervezés, időzítés, végrehajtás – minden valamirevaló elgondolás alapvető fontosságú elemei. Így ha szándékosan várta is ki a pillanatot azon a péntek estén, amikor Jack a nagyszüleinél aludt, illetve amikor Brody kiürült elmével, boldogan, kielégülten hevert a legutóbbi, kivételesen szenvedélyes szeretkezésük után, az nem volt más, mint ésszerű időzítés.

– Szeretnék adni valamit – szólalt meg Kate halkan.

– Még valamit? – válaszolta Brody annyira ellazulva, hogy majdnem lecsorgott az ágyról. – Finom vacsorát főztél, remek bort ittunk, és az éjszakát a világ legszebb nőjével tölthetem. Mi kell még?

– Várj, amíg megtudod, mi az – kuncogott Kate, és kisiklott a férfi öleléséből, majd felkelt.

Brody némán nézte, nem szűnt meg csodálni a nő mozdulatainak könnyed báját. Arra a következtetésre jutott, hogy mégiscsak érhet valamit ez az egész balett-dolog, ha ennyire álomszéppé varázsolja a táncosnők mozgását.

Nagyon örült, hogy a saját hálószobájában lehet együtt Kate-tel. Abban a szobában, amelyen éjszakánként, az alvástól elcsent órák során, hetekig dolgozott, hogy végre büszkén mutathassa be a végeredményt a nőnek. Hál’ istennek, gondolta Brody, most már nem csak aludni járok ide.

A falakat mély tónusú, sötétkék színre festette. Kate a határozott színeket kedvelte. A gerendák és a többi, a faanyag természetes állagát és színét hangsúlyozó, ragyogóra csiszolt gerenda és az összes tartóelem hatásosan emelte ki az éjkék falakat.

Remélte, hogy hamarosan a parkettát is le tudja majd csiszolni. A függönyökkel és egyéb apróságokkal pedig igazán ráér még foglalkozni.

Most azonban minden gondolatát, minden érzékszervét lefoglalta a nő látványa, illata, tapintása, íze. Gyönyörködve figyelte Kate sötét árnyalatú bőrének és a fal színének összhatását a kandalló tüzének lustán villódzó fényében.

Egyik reggel a nő ottfelejtette a fülbevalóját az éjjeliszekrényen. Brody szíve nagyot dobbant, amikor észrevette. Mintha… mintha a nő is ott maradt volna a hálószobában, hogy soha többé ne menjen el.

A következő reggel csalódottan fedezte fel, hogy Kate elvitte a fülbevalóját.

Brody nem értette még pontosan, mit jelent számára az ottfelejtett ékszer, de tudta, előbb-utóbb úgyis rájön.

Kate felvette a férfi ingét, és mezítláb a táskájához ment.

– Még ma veszek vagy féltucatnyi flanelinget – fogadkozott Brody –, csak hogy lássam, amint járás közben a testedre simulnak.

– Rendben, benne vagyok – felelte Kate, majd egy fehér borítékot tett a férfi csupasz mellkasára. – Ezt neked hoztam.

– Mi ez? – kérdezte Brody a borítékot nyitogatva. A két repülőjegy láttán értetlenül nézett fel. – Mit jelentsen ez?

– Két jegy New Yorkba, jövő hét péntekre. Egy neked, egy Jacknek.

– Milyen alkalomból? – nézett fel a férfi óvatosan kíváncsi pillantással.

– Abból, hogy szeretném, ha mindketten eljönnétek. Voltál már valaha New Yorkban?

– Még soha, de… – hebegte a férfi.

– Annál jobb – fojtotta belé a szót Kate. – Szeretném mindkettőtöknek megmutatni a várost.

Kate kecsesen leereszkedett a férfi mellé az ágyra.

–   hét elején fölhívott a Társulat igazgatója – magyarázta. – Különleges előadást terveznek, csak egyetlen egyet, jövő szombat este. Jótékonysági céllal. Számos táncos ad majd elő különböző balett- jeleneteket. Már korábban is megkért erre, de akkor nemet mondtam, hiszen olyan sok a dolgunk, és hamarosan elérkezik a megnyitó napja is.

– De most elfogadtad a felkérést.

– Sajnos megsérült az a táncosnő, aki a Rózsa lelkében – ebben a balettban lépett fel Davidov először a feleségével még annak idején, amikor együtt táncoltak –, a pas de deux egyik tagjaként szerepelne. A sérülés, hál’ istennek, nem súlyos, de legalább két hétig pihennie kell, így ezzel el is dőlt a kérdés. Davidov engem kért fel a helyettesítésre.

Nem nagy ügy, gondolta Kate. Brodynak esélye sem lesz tiltakozni.

– Már jó párszor táncoltam ezt a szerepet – folytatta a nő. – Mi több, az igazgató eredetileg engem kért fel rá, így nem igazán mondhattam nemet. Aztán persze arra is rávett, hogy ha már ott vagyok, a Don Quijotéban is táncoljak. Igazság szerint hétfőn kellene elindulnom, hogy rendesen felkészüljek rá, de mivel annyi minden jött össze, inkább kedden megyek.

Brody kicsit elszomorodott, mikor arra gondolt, hogy a nő ismét elhagyja őket egy időre.

– Minden rendben lesz, hidd el! – mondta. – Kate, igazán értékelem a gesztust, de értsd meg, nem vihetem így el a fiamat New Yorkba.

– Miért nem?

– Munka, iskola, csak hogy néhány indokot említsek. Most már itt van a kutya is. Ha gondolod, folytathatom.

– Pénteken, iskola után indulhatnátok, és vacsorára már New Yorkba érkeznétek. A nővéremnél aludhatnátok. Szombaton megnézhetnétek a várost, esetleg felvihetnéd Jacket az Empire State Building tetejére, aztán este megnéznétek az előadást. Vasárnap tovább folytathatnánk a városnézést, elmehetnénk vacsorázni a nagyszüleimhez, majd a késő esti géppel hazarepülhetnénk. Hétfőn mindenki időben érne az iskolába, vagy a munkába.

Egy pillanatra mindannyian elhallgattak, amíg Kate ismét meg nem szólalt.

– Ja, és persze Mike-ot is hozhatjátok.

– New Yorkba? – esett le a férfi álla.

– Hogyne. A nővérem imádja a kutyákat.

Brody hirtelen úgy érezte, hogy egy ládában ül, amelyre Kate lassan rászorítja a fedelet.

– Kate, a magunkfajta nem szokott az ilyesmihez. Mi nem nagyon repülünk New Yorkba hétvégézni.

– Nem egy idegen bolygóra szól a jegy, O’Connell – nevetett Kate, majd odahajolt a férfihoz egy csókra. – Csak egy kis kaland. Jack imádja az ilyesmit.

Kate a végére tartogatta az adu ászt, akár egy tapasztalt kártyajátékos.

– Emellett – somolygott –, kicsit Rod orra alá is dörgölheti a Disneylanddel kapcsolatos szájhősködést. Jack elmondhatja majd, hogy látta, King-Kong honnan zuhant le, amikor agyonlőtték a helikopterek.

Telitalálat! Brody próbálta eltitkolni, mennyire magával ragadta az ötlet.

Most már nem dobozban érezte magát, hanem hallá lett, amely bekapta a horgot.

– Kérlek, ne gőzölj be – puhította Kate-et –, de meglehetősen idegesít a balett.

– Jaj, Istenem! – pislogott Kate ijedten. – Ha szabad kérdeznem, pontosan melyik előadás, vagy darab rombolta le benned ennyire a műfaj nimbuszát?

– Eddig még egyet sem láttam élőben, de nem hiszem, hogy különösképpen felvillanyozna.

– Próbáld másképpen megközelíteni a kérdést! – javasolta Kate. – Jack soha nem látta még New Yorkot. Két napig szabadon csatangolhattok a városban, cserébe mindössze két óráig kellene unatkozva feszengenetek a nézőtéren. Nem rossz üzlet, igaz? Emellett soha nem láttál még táncolni.

A lány odaadó mosollyal fogta meg Brody kezét.

– Nem szeretnél a színpadon látni?

A férfi összehúzott szemöldökkel meredt a jegyekre, majd megcsóválta a fejét.

– Mindent kigondoltál, ugye?

– Remélem – felelte Kate. – Nos, megegyeztünk?

– Gondold el, milyen lesz, amikor Jack megtudja, hogy New Yorkba repülünk… Teljesen bezsong majd a hír hallatán.

Jack nem csak bezsongott, de péntek délutánra, mikor a gépre szálltak fel, már teljesen ki is vetkőzött önmagából.

– Apu! Kérhetem, hogy Mike velünk utazzon? Biztosan halálra rémül abban a ketrecben.

– Már mondtam neked, Jack, hogy ezt nem engedélyezhetik. Biztosan ellesz, ne aggódj! Ne feledd, hogy két játékát is odatettük mellé, és hogy vele együtt két másik kutyus is utazik.

– Jól van, hiszek neked – felelte Jack, majd szeme izgatottan, csodálkozva és ijedten nyílt tágra, amint beléptek az utastérbe.

– Nézd – suttogta iszonyú hangerővel az apjának. – Ott mennek a pilóták…

Az utaskísérő jó tempóérzékkel lépett közbe, és egyenesen a pilótafülkébe vezette Jacket, ahol a fiú kapott egy pár vékony, műanyagból készült repülőgép-szárnyat. Mire a gép előkészült a felszálláshoz, Jack esküdözött, hogy pilóta akar lenni.

A következő ötven percben kérdések özönével árasztotta el édesapját, gyakran az ablakra szorított arccal, szájjal. Brody füle már csengett, mire szerencsésen leszálltak, de el kellett ismernie, hogy kisfia valószínűleg soha nem érezte még magát ilyen jól.

Most már csak az elkövetkező pár napot kell túlélnünk, gondolta Brody, ami nem is lesz olyan könnyű Kate családtagjainak társaságában.

És ha mindez nem lenne elég, szorult össze a gyomra, még mindig ott várakozik rájuk az az elkerülhetetlen balett-előadás.

És mi a fenét kezdesz majd ott, O’Connell? – kérdezte saját magától elkeseredetten, egyre inkább rettegve. Hétvége New Yorkban. Balett. Az Isten szerelmére, miért is nem maradtál otthon gipszkartont glettelni a szokásos péntek esti pizzára vágyva?!

Kate miatt, érkezett a kéretlen válasz, mire azonnal félelem szorította el a torkát. Ez a nő valahogy mindent megváltoztatott.

Egyik kezében a kézicsomaggal, a másikkal Jack kezét szorítva léptek be a repülőtér érkezési csarnokába. A férfi megpróbálta tekintetével higgadtan, érzelmektől mentesen – elvégre mindössze pár napja nem találkoztak – megkeresni Kate-et a várakozók között. Helyette valami magas, szőke fiatalember integetett nekik, és Brody megpróbált valamilyen nevet kapcsolni Kate egyébként ismerős sógorának arcához.

– Nick LeBeck – segített a fiatal férfi, és azonnal elvette Brody csomagját.

– Sziasztok! Nálunk alszotok most egy-két éjszakát. Kate szeretett volna személyesen elétek jönni, de a próbák miatt most nem ér rá.

– Nagyon kedves vagy, hogy kijöttél értünk, de nem lett volna az sem gond, ha fogunk egy taxit.

– Semmi gond – felelte Nick széles vigyorral. Van még poggyászotok?

– Csak Mike – kotnyeleskedett Jack.

– Hát persze – hajolt le Nick, hogy kezet rázzon a kisfiúval. – Örülök a találkozásnak. Max alig várja, hogy lásson. Az újévi partin találkoztál vele, emlékszel?

– Ööö… igen – felelte Jack kisvártatva. – Kate azt mondta, nálatok alszunk egy-két éjszakát.

– Ez így van. De előbb nagy vacsorát rendezünk a megérkezésetek alkalmából. Szereted a halászlevet?

Jack szomorúan, tágra nyílt szemmel ingatta a fejét.

– Remek – felelte Nick széles vigyorral –, mert azt nem is kapsz. Gyere, szedjük össze Mike-ot!

Brody rájött, hogy nem is érzi magát olyan kellemetlenül ebben az idegen nagyvárosban, a korábban ismeretlen házban, ráadásul olyan emberek között, akiket alig ismert. Jack fejest ugrott az új élmények áradatába. Könnyedén vette fel futó barátságuk fonalát Max-szel, akivel eddig ugyan mindössze egyszer találkozott csak, most mégis olyan összhangban voltak, mintha egyetlen perce váltak volna el. Mike osztatlan sikert aratott, és a figyelem középpontjába kerülve zavarában a szőnyegre pisilt.

– Borzasztóan sajnálom – szabadkozott Brody –, pedig már azt hittem, szobatiszta.

– Én is ezt szeretném hinni a gyerekeimről – válaszolta Freddie vödörrel és felmosóronggyal a kezében. – Ne aggódj, ebben a házban hozzászoktunk már a kisebb-nagyobb tócsákhoz.

Aztán Brody, legnagyobb meglepetésére, valóban nem is idegesítette magát tovább. Érdekes volt megfigyelni, hogy Jack hogyan lép kapcsolatba a család mindennapjaival, miként illeszkedik be pillanatok alatt a seregnyi különböző korú fiú és lány közé. Aranyos volt, ahogy a hároméves kis Kelseyvel játszott: mintha valóban a kishúga lenne.

Nem mindig könnyebb az egykéknek, tűnődött Brody.

– Gyere, hagyjuk őket játszani! – intett Nick fejével az ajtó felé. Brody elindult, és a gyermekzsivaj hamarosan eltompult mögöttük, ahogy kiléptek a közlekedőfolyosóra.

Nick a zeneszobába kalauzolta vendégét, melynek közepén viharvert zongora terpeszkedett, a falak mellett pedig hívogatóan öblös, kényelmes bőrfotelok sorakoztak. A polcokon kristálypoharak csillogtak, az asztalon nyitott kottafüzet hevert.

Nick a sarokban álló mini hűtőhöz lépett.

– Kérsz sört?

– Remek ötlet – válaszolta Brody hálásan.

– Gyerekekkel utazni – elmélkedett Nick, miközben kivett két sört – olyan, mintha megszűnne a világ az ember körül, mert mást sem lehet hallani, mint az ő hangjukat.

Kinyitotta és átadta az egyik üveget Brodynak.

– Adjunk hálát az égnek, hogy tíz áldott percig elszakadhatunk tőlük.

– Jacknek azóta be nem áll a szája, hogy elindultunk – vigyorodott el Brody. – Szerintem megdöntötte a saját rekordját.

– Akkor próbálj elképzelni egy tengerentúli járatot. Kilenc óra összezárva Maxszel és Kelseyvel… – borzongott meg Nick. – El tudod képzelni, hány kérdést lehet feltenni ennyi idő alatt? Ne, ne is emlegessük, mert mindkettőnknek rémálmai lesznek.

Nick néma jelzésére Brody hálásan ült bele az egyik bőrfotelbe.

– Nagyon szép ez a ház. Érdekes, hogy eddig, ha New Yorkra gondoltam, mindig parányi garzonok jutottak az eszembe, ahol az ablakok mind a tűzfalra néznek.

– Abban is volt részünk – felelte Nick. – Amikor Freddie-vel összeköltöztünk, a bátyám sörözője felett laktunk a Lower East Side-on. A söröző és a lakás is kiváló volt, de azért nem szívesen neveltük volna ott a gyerekeinket.

Nick felnézett, és elvigyorodott.

– Megérkezett a mi kis balerinánk.

– Elnézést a késésért – szabadkozott Kate. Megpuszilta Nicket, Brody pedig jóval ráérősebb és finomabb üdvözlésben részesült.

– Bocsáss meg, hogy nem tudtam elétek menni a reptérre!

Davidovra megint rájött a bolondóra. Előbb-utóbb az őrületbe kerget. Nick, én hősöm, ha hozol nekem egy pohár bort, egy életre a rabszolgád leszek.

– Megfontolandó ajánlat.

– Mondd meg Freddie-nek, hogy hamarosan megyek, csak előbb kifújom magam egy kicsit.

– Ülj le! – parancsolt rá Nick, és gyengéden lenyomta abba a székbe, amelyből ő az előbb állt fel. – Pihentesd a vagyont érő lábaid.

– Azt teszem, elhiheted – felelte, de inkább csak nyögte Kate, majd hátradőlt, és lerúgta a cipőjét, miután Nick kiment a szobából.

Brody elkáromkodta magát, és azonnal letérdelt a nő elé, óvatosan megemelve Kate lábfejét, melyen lassan átvérzett a kötés.

– Mi… mi az istennyila történt?! – szörnyülködött a férfi.

– Táncoltam.

– Addig, amíg péppé nem roncsolódott a lábad?

– Néha bizony addig kell. Davidov nagyon szigorúan veszi a próbákat.

– Az ilyen embert agyon kellene lőni.

– Hm – dőlt hátra a nő ellazulva, a szemét lehunyva. – Ez nekem is többször eszembe jutott már, főleg az utóbbi pár napban. A balett nem anyámasszony katonáinak való, O’Connell. A fájó, vérző láb pedig szakmai ártalom.

– Ez nevetséges.

– Ez az életem – hajolt oda egy csókra Kate. – De ne aggódj! Meggyógyul.

– Hogy a fenébe akarsz holnap ilyen lábbal táncolni?

– Majd meglátod, milyen szépen – felelte a nő, majd megkönnyebbülten sóhajtott a belépő Nick láttán.

– Hercegem, képzeld, Brody legszívesebben kivégeztetné Davidovot.

– De előtte kicsit meg is lehetne kínozni – válaszolta Nick, miután lenézett Kate lábára. – Kérsz egy kis jeget?

– Nem, köszönöm. Majd kicsit később ápolgatom.

– Tévedsz – szólt közbe Brody. – Ebben a szent pillanatban megyünk, és lekezeljük.

Szavait nyomatékosítva a férfi ölbe kapta Kate-et, és elindult vele kifelé.

– Ez igen – bólintott Nick elismerően, és nagyot húzott a söréből.

– Tetszik nekem ez a fickó.

Ő is elindult, hogy ezt a véleményét megossza a feleségével.

– Annyira romantikus volt – mondta Freddie még órák elmúltával is túlcsorduló érzelmekkel, miközben férjével lefekvéshez készülődtek.

– Az ölében vitte a konyhában, azzal a nagyon édes, rosszalló kifejezéssel, és idegesen kérdezgette, hogy hol talál lavórt, púdert, ilyesmit, mert rendbe akarja tenni Kate lábát.

– Mondtam már – válaszolta Nick, majd szórakozottan rácsapott párat ököllel a falra, amely a fia szobájától elválasztotta őket, ám valójában nem is remélte, hogy a szomszédban folyó lárma akár egy pillanatra is elhalkul –, hogy az fickó kicsit talán túlzásba viszi a dolgait.

– És ahogy ránéz… főleg, amikor azt hiszi, senki, különösen Kate nem látja. Mintha ott, a helyszínen fel tudná falni szőröstül-bőröstül. Olyan cuki…

Nick egy pillanatra abbahagyta a hasa vakargatását, és összehúzta a szemöldökét.

– Miért, én nem így nézek rád?

– Te? Na, ne nevettess már! – horkantott fel Freddie az ágyneműt igazgatva.

– Na, várj csak! – lépett feleségéhez a férfi, és a vállánál fogva maga felé fordította. – Figyelj!

Nick megpróbálkozott a tőle telhető legperzselőbb pillantással.

– Jól van – sóhajtotta a nő. – Ettől teljesen bevadultam, látod?

– Arra célzol, hogy nem vagyok elég romantikus? – kérdezte Nick felháborodva. – Csak nem azt akarod mondani, hogy a szívdöglesztő ács viszi el a pálmát?

Freddie élvezte a jelenetet, és szemét színpadiasan forgatva ment a fésülködőasztalhoz, hogy kivegye a fülbevalóját.

– Jól van, jól – csitítgatta a férjét –, ne idegeskedj, mert a végén még szívrohamot kapsz itt nekem…

A következő pillanatban azt vette észre, hogy a levegőbe emelkedik, és nem is túl finoman nyekken az ágyon. Meglepett kiáltása elfulladt, férje eltökélt ajkai fojtották el.

– Romantika kell, asszony? – lihegte Nick. – Mindjárt megkapod, azt garantálom.

Mikor a gyerekek végre kénytelen-kelletlenül, kimerülten álomba szenderültek, Kate megkötötte köntöse övét. Végtelenül hosszúnak tetsző napokig igen keményen dolgozott, melyek során teste szinte teljesen érzéketlenné, elméje pedig a kimerültségtől bizonytalanná vált.

Mégis most, hogy Brody alig pár lépésnyire volt tőle, Kate nem találta a helyét. Teste a halálos fáradtság ellenére is követelőzött. Arra gondolt, a férfi talán illetlennek találja az ötletet, hogy átlopózzon hozzá, de ez persze nem jelenti azt, hogy ő se tehetné ugyanazt.

Csöndben kiosont a közlekedőfolyosóra, és óvatosan bekukucskált a gyerekekhez. Még a kutya is teljesen kidőlt, jegyezte meg elégedetten. Megnyugodva, de ha lehet, még halkabban folytatta az útját Brody szobája felé.

Az ajtó alól nem szűrődött ki semmilyen fény. Kate benyitott, a zsanér halkan megnyikkant, majd belépett. A férfi hátrafordult az ablakból.

Brody éppen Kate-re gondolt, mint mindig. Ez nem újdonság, ismerte be. Némán állt az ablaknál egy szál, kigombolt farmerben. A szája azonnal kiszáradt, mikor meglátta, hogy Kate megfordul, és bezárja maga mögött az ajtót.

– Kate… a gyerekek?

– Úgy alszanak, mint a tej.

A köntöst, ezt a barackszín, tékozló selyemcsodát alig egy napja vette az egyik ritka, egy óránál soha nem hosszabb szünet során. Amikor azonban meglátta, hogy a férfi szeme hogyan nyílik tágra, mikor meghallotta a selyem eltéveszthetetlen suhogását, Kate úgy döntött, a drága ruhadarab minden egyes centje tökéletes befektetés volt.

– Épp az előbb néztem be hozzájuk – mondta, miközben ujjai a férfi mellkasát simították végig. – Ha mégis felébrednének, szerintem valaki biztosan gondoskodik majd róluk. Tetszik?

– Nagyon látványos – felelte a férfi, és megfogta Kate kezét. – Pár perce még arra gondoltam, hogy ma éjszaka szemhunyásnyit nem alszom, mivel tudom, hogy ilyen közel vagy hozzám, de mégsem érhetek hozzád.

– Érints meg most, és egyikünknek sem kell ma este az álmatlanság miatt aggódnia.

Brodynak eszébe jutott, hogy ugyan miért is akarhatta valaha is visszautasítani ezt a nőt. Ő testesített meg mindent, amiről egész éltében álmodott, képzelődött, ábrándozott. Csupa selyem és titokzatos árnyékok összjátéka, mégis döbbenetesen valós, akár azok az odaadó, forró ajkak, a hosszú, szoborszépségű karok.

Kate-tel pillanatok alatt tovatűnt az oly sokévnyi üresség, a megszámlálhatatlanul sok, magányosan töltött éjszaka.

Lesimogatta a készségesen aláhulló selymet, és semmi mást nem talált alatta, mint Kate-et a maga meztelen valójában.

Finom ívű domborulatok, feszes izmok, remegés. Az ágy hívogatóan kínálkozott fel számukra, így kész örömmel léptek be kétszemélyes birodalmukba.

Illatos bőr, lassan simogató tenyerek. A nő örök csoda maradt Brody számára, zöldesszürke szemű csábító, aki már puszta pillantásával felőrli az ellenállást. Egy határozott nő, aki soha nem hátrál meg. Nyíltszívű, erős, biztos kezű barát.

Brody rájött, hogy immár nem tudná elképzelni az életét nélküle.

A felismerés bizonyosságával ölelte át Kate-et, és sokáig nem eresztette.

– Brody? – kérdezte a nő elbizonytalanodva. A férfi olyan szorosan ölelte, hogy úgy érezte, hamarosan beleroppan a gerince. – Mi… mi az? Valami baj van?

– Semmi – felelte Brody, aki a nő arcát, nyakát csókolgatva megtiltotta magának, hogy erre gondoljon. Az Isten szerelmére, ne gondolkozz! – Tényleg semmi fontos. Kívánlak. Annyira kívánlak, mintha halálos szomjúság gyötörne.

Ajkaik végre összeforrtak, forrón, mohón, minden értelmezhető gondolatot száműzve.

Valami elkezdődött közöttük. Valami más, több, mint ami eddig volt. A férfi egyre szenvedélyesebben, szinte már elkeseredetten szította vágyaik lángját egyre magasabbra. Kate csöndben élvezte és viszonozta azt, amit kapott. Szíve olyan gyorsan zakatolt, mint egy rémült énekesmadáré.

Az ablakokon a város fényei tükröződtek. Alant a forgalom zaja lüktetett, de semmi más nem számított, mint a saját vágyaik, az itt és most.

A férfi fölé kerekedett, karcsún, igézően. Haja sötét zuhatagként omlott le hátul, egészen a derekáig, majd elöl, hogy balzsamos sátrat képezzen forró csókjuk, összesimuló testük körül. Kate illata körbefonta, megbénította Brodyt.

Eggyé váltak, gyorsan, hirtelen, izzó forrósággal.

Mindkettejük torkából egyszerre szakadt fel a kéj eltéveszthetetlen, ősi morranása. Tekintetük összekapcsolódott. Brody keze a nőt keresve, vágyakozva nyúlt előre, tenyere végigjárta az izmos has, a finoman ívelt csípő és a feszes keblek megunhatatlan tájait. Kate keze rásimult a férfiéra, nem engedte tovább vándorolni, miközben csípője is marasztalta a szívesen látott vendéget. Aztán egyszerre mozdultak meg.

Lassan, fájdalmasan és dicsőségesen lassan indultak el a gyönyör mindig változó nyomvonalú ösvényén. Vérükben a vágy sistergett, lüktetett. A férfi némán figyelte Kate-et, ahogy a nő mindkettejüket egyre feljebb, egyre magasabbra juttatta, nézte leírhatatlanul szép ívbe hajló hátát, nyakának remekbe szabott ívét. A nő szeme lecsukódott, ahogy kezdte elveszíteni józanságát. Kezét felemelte, amíg karja könyékig el nem veszett saját, dús hajának rengetegében.

A gyönyör jól hallható hangja kezdett előtörni a torkából. Átvette az irányítást a férfi felett, csípője egyre sebesebben mozgott, körözött. Immár minden csak a gyorsulásról, az erőről szólt. Egyfajta falánk derűvel lökték egymást egyre magasabbra, a csúcs felé, ahol addig maradtak, amíg egyszerre nem hulltak alá a szédítő mélységbe.

Amikor Kate még mindig egész testében remegve lehajolt, a férfi karja átölelte a derekát.

– Szeress! – bíztatta gondolatban a nő. Szíve csordultig telt a Brody iránt érzett szerelemmel. Mondd ki! – biztatta némán. Miért nem mondod már?

A férfi odébb csúszott, hogy Kate odagömbölyödhessen mellé.

– Itt maradsz velem?

– Igen – válaszolta Kate kis késéssel, és szorosan behunyta a szemét.

Csöndben, kimerülten feküdtek egymás karjaiban, de sokáig egyikük szemére sem jött álom.

A keze azonnal Kate-et kereste, amikor felébredt. Összezavarodva próbált rájönni, hogy hol is van. A franciaágy másik fele üresen tátongott; Brody egyedül maradt a sötétben. Bizonytalanul fordult az oldalról hallott, halk nesz irányába, és az ablakon átszüremlő halvány fényben meglátta az öltözködő nőt.

– Mi… hová készülsz?

– Ne haragudj, nem akartalak felébreszteni – suttogta Kate, majd az ágyhoz lépett, és futó csókot lehelt a férfi ajkaira. – Mennem kell. Táncórára.

– Micsoda? Az éjszaka kellős közepén akarsz tanítani?

– Ezúttal engem oktatnak, és már egyáltalán nincs éjszaka. Majdnem hat óra van.

Brody megdörzsölte a szemét, hátha kitisztul a feje, de az agya megtagadta az együttműködést az alig egyórányi alvás után.

– Te veszel táncórát? Azt hittem, azért ennyi év elmúltával már tudsz táncolni.

– Az én kis okostónim…

– Ne, várj egy kicsit! – mondta a férfi, és elkapta Kate csuklóját, mielőtt a nő lelépett volna. – Miért kell neked táncleckét venned? És miért éppen reggel hatkor?

– Azért, mert táncos vagyok, és a táncosok egész életükben tanulnak, talán csak akkor nem, amikor a színpadon vannak. Azért tettem reggel hétre, mert tizenegykor próbám lesz. És most próbálj még aludni egy kicsit!

– Ööö… rendben.

– Később Nick és Freddie elvisznek benneteket egy kis városnézésre. Ha gondolod, kérd meg őket, hogy a balett felé kanyarodjatok.

Kate egy darabig arra várt, hogy a férfi válaszoljon, majd lehajolt, hogy Brody fülébe suttogjon.

– Nos, remélem, értetted, hogy ez nem kérés, hanem inkább utasítás volt.

Ezzel hagyta a férfit tovább aludni, majd elindult, hogy felkészüljön az előtte álló, nagyon nehéznek ígérkező napra.

– Biztos, hogy nem lesz ebből baj? – nézett végig Brody a színpadi bejáró felé közelítő, három felnőttből, három gyerekből és egy kis keverékkutyából álló, leginkább vidám cigánykaravánra hasonlító kis társaságon.

– Persze – biztosította Freddie. – Kate mindent elrendezett.

Brody még ennek ellenére is kételkedett, de arra már elég régen rájött, hogy egyik Kimball-lánnyal sem érdemes vitatkozni.

Különösen ennyire kialvatlanul.

Mire Kate órája elkezdődött, a gyerekek szeme is felpattant, és olyan zajt csaptak, amelyre egész Manhattan felébredt. Ha valaki ennek ellenére is képes volt tovább aludni, annak szeméből Mike csontrepesztően boldog csaholása űzte ki az álmot.

Egy tipikus  New York-i hotdog árusnál reggeliztek,            ami rettenetesen tetszett Jacknek, majd embert, és főleg lábat próbáló gyalogtúrára indultak. Az Empire State Building után ajándékboltok következtek, aztán a Times Square került sorra a környező üzletekkel, ezután a Grand Central Station következett az elmaradhatatlan emléktárgy-árusokkal.

Brody rájött, hogy Kate próbáját megnézni valójában nem is olyan rossz ötlet, mivel egy balett-színházban lesz, és a legtöbb színházban van nézőtér, ahol le lehet ülni.

– Egy hangot se, vagy különben repülünk innen, mint a győzelmi zászló. Ez rád is vonatkozik, szőrpamacs – adta ki az utasítást Nick, nem feledkezve el Mike-ról sem.

– Nekem nem úgy tűnik, mintha a színfalak mögött lennénk – elégedetlenkedett Freddie a férje kezét fogva, amikor libasorban beléptek a keskeny ajtón.

Egy drótkeretes szemüvegű nő nézett rájuk a pult mögül, majd mikor mindenkit alaposan végigmért, kimérten biccentett.

– Üdvözletem – szólalt meg meglepően mély hangon. – Ms. Kimball, Mr. LeBeck, örülök, hogy újra látom önöket. Látom, egész kis csapattal érkeztek.

– Kate említette az érkezésünket? – tudakolta Freddie.

– Így van – felelte a szemüveges nő. – A gyerekek tudnak oroszul?

– Nem.

– Az jó. Mert Davidov ma nincs jó formában. A kutyust nálam hagyhatják, és szerintem jobb is így, mert ha a mester igazán begőzöl, hajlamos rá, hogy elevenen falja fel.

– Ismét nehéz időszakot él át? – vigyorgott Nick, mire a nő a láthatólag bejáratott koreográfia szerint forgatta a szemét.

– Maguk nem is tudják igazán… – sóhajtotta a nő, majd a kutyára mosolygott. – Hogy hívják?

– Mike-nak – válaszolta Jack megilletődött, vékony hangon. – Ő az én kutyám.

– Nagyon vigyázok majd rá.

– Rendben – biccentett Jack az ajkába harapva, és vonakodva átadta a kiskutyát. – De ha elkezd sírni, tessék nekem szólni!

– Úgy lesz, fiatalember. Induljanak, hiszen tudják, merre kell menni.

Ha esetleg nem ismerték volna az utat, az üvöltözés forrása felé haladva akkor is hamar odataláltak volna.

– Davidov – vont vállat Freddie. – Kerüljünk erre, és hamarosan elölről, biztonságos távolságból bukkanhatunk elő.

– Tényleg kutyákat eszik? – suttogta Jack nagy hangerővel.

– Dehogyis! – fogta meg Brody bátorítólag a fia kezét. – A néni csak viccelt. Legalábbis remélem.

Davidov valóban nem evett kutyákat, de csak azért, mert jelenleg szívesebben lakmározott volna a táncosai teteméből.

Drámai, a világot felszelni akaró kézmozdulattal állította le ismét a zenekart.

– Maguk, igen, maguk! – mutatott az egyik láthatólag kimerült, izzadtságban fürdő párra. – Menjenek. Tűnjenek el a színpadról! Gondolkozzanak el egy kicsit, és lehet, hogy egy órán belül úgy jöhetnek vissza, mintha valóban táncosok lennének!

A mester úgy zihált, mintha azonnal szívrohamot kapna.

– Kimball! – ordította. – Blackstone! Színpadra! Most, azonnal!

A drámaian boglyas, őszülő szőke hajkoronát viselő, szürke pulóveres, karcsú férfi megállás nélkül rohangált fel-alá a színpadon. Szoborszerűen szép vonású arca dühtől sápadtan világított.

– Ijesztő… – állapította meg Jack halkan.

– Csitt! – szólt rá Brody, fiát az ölébe véve, miután beültek egy magányos nő mögötti sorba.

Ekkor Kate lépett a színpadra, és a férfi álla egész  egyszerűen leesett.

– Ez Kate… Nézd, apu, milyen ruhában van…

– Igen, látom. De most már hallgass!

Kate leeresztette a haját, amely dúsan omlott a színpompás, vérvörös főző hátára, melynek tőzött dereka alól több réteg alsószoknya fodrozódott elő. A szoknya kevéssel térd alatt végződött, kiemelve viselője hosszú, karcsú, balettcipős lábát.

A nő csípőre tett kézzel sétált be, majd megállt Davidov előtt.

– Az előbb leparancsolt a színpadról. Ezt ne tegye soha többé!

– Színpadra hívom, leparancsolom onnan. Ez az én dolgom. Maga! – kiáltott a mester arra a magas, hirtelenszőke fiatalemberre, aki Kate-tel együtt jött be. – Maga lépjen hátra! Várjon! Zenekar! A Rózsa lelke nyitányát kérem! Kimball! Maga Carlotta! Élje bele magát Carlotta szerepébe! Fények!

Kate mélyen beszívta a levegőt, és alaphelyzetbe állt. Bal lábát hátratette, lábfeje derékszögben, elvágólag állt, ahogy a nagy könyvben meg van írva. Karját folytonos, folyékony ívbe emelte fel. Fejét dacosan szegte fel. Amikor a vonósok megszólaltak, teste a zene ütemére mozdult. A reflektor fénye szinte felgyújtotta testét. Elkezdte a táncot.

Kegyetlenül nehéz szólótánc volt ez. Villámgyors, lángoló, hivalkodó. A nő izmai készségesen engedelmeskedtek, lába, teste a levegőbe emelkedve szállt.

A szóló egyik pillanatról a másikra ért véget ugyanabban a testhelyzetben, ugyanott, ahogyan és ahol elkezdte.

Kate az erőfeszítéstől még mindig vadul dobogó szívvel vetett dacos, kihívó tekintetet mesterére, aztán pár piruettel lement a színpadról, hogy átadja helyét merész ívben szökkenő partnerének.

Brody soha nem látott még ilyesmit, el sem tudta képzelni, hogy amit lát, az tényleg valóságos. Amit Kate művelt, az… varázslat volt. Még mindig ezt az új látványt próbálta feldolgozni, amikor a nő ismét a színpadra szökkent.

Kate és a fehér ruhás férfi most együtt táncoltak. Brody rájött, hogy a balett kifejezetten… érzéki dolog. De ez a tánc ugyanakkor nyersnek, feszültnek, bizonyos szempontból afféle ősi násztáncnak tűnt egy erőszakoskodó férfi és egy hajthatatlan nő között.

Brody  nem     látta     a          parányi,           egyensúlyozó  lépéseket,        a megfeszüléseket és az elernyedéseket. Azt sem vette észre, hogy a nő miként segíti partnerét a kiemelésekben azzal, hogy kinyújtja a térdét, vagy hogy mennyire remeg a táncosok minden izma, amikor minél tovább akartak az ugrások során a levegőben maradni.

Csak a gyorsaságot, a káprázatot látta. A varázslatot, amelyből egy pillanat alatt kizökkentette egy kevés híján artikulálatlan ordítás.

– Állj! Állj! Az isten szerelmére, megállj! – rázta a kezét az ég felé Davidov. – Mi a fene akart ez lenni? Döntse már el, hogy szenvedélyes akar lenni, vagy csak gondtalanul bóklászni a parkban egy unalmas vasárnap délután? Hol van a tűz?

– Ha azt akar, megkaphatja! – Kate villámló szemmel meredt mesterére.

– Remek – válaszolta Davidov, és átölelte Kate derekát. – Akkor mutassa meg velem.

Ezzel könnyedén a magasba emelte a halkan átkozódó nőt.

Kate villámként csapott le a színpadra, immár csak a fejében hallva a zenét, majd egy bonyolult ugrássorozatot hajtott végre, melynek végén a férfi újra elkapta, hogy ismét ellökje, és tripla piruettbe pörgesse. Ezután olyan magasra emelte Kate-et, hogy a nő feje kis híján elérte a díszletmennyezet alját. Egy sor, szinte kivehetetlenül gyors mozdulat után Kate teste hirtelen megmerevedett, és dühösen, szikrázó szemmel meredt mesterére.

– Nem rossz – jegyezte meg Davidov. – Még egyszer. Maradjon ugyanilyen dühös!

– Gyűlölöm magát!

– Ne engem, hanem a szerepe szerinti partnerét gyűlölje! – A férfi csettintett, mire a zenekar újrajátszani kezdett.

– Mi a francot akar még ez? Azt, hogy vér folyjék? – csattant fel Brody önmagáról megfeledkezve.

Az előttük lévő sorban ülő nő ekkor megfordult, és elbűvölő mosolyt eresztett meg.

– Igen. Pontosan. Mindig is ezt akarta. Davidov elég nehezen kezelhető ember.

– Apu szerint le kellene lőni – kotnyeleskedett Jack.

– Nem csak az apukád gondolja így – kacagott fel a nő, majd megfordult, miközben a színpadon tovább folytatódott a tánc és az átkozódás. – Ráadásul azokkal, akiket kedvel, még rettenetesebb modorban beszél. Magam is táncoltam vele, tudom, mit beszélek.

– A nénivel is így ordibált?

– Így, de én azonnal visszaordítottam. De nem is ez a lényeg, hanem az, hogy jól táncoltam, és megfeleltem az elvárásainak. Ettől függetlenül nagyon, de nagyon bosszantott.

– És mit tetszett tenni? – kérdezte Jack tágra nyílt szemmel. – Orrba vágta?

– Dehogy! Inkább feleségül mentem hozzá – felelte a nő Brodyra mosolyogva. – Hadd mutatkozzam be! Ruth Bannion vagyok, Davidov felesége. Maga biztosan Kate barátja.

– Bocsásson meg… – hebegte Brody zavartan. – Szappannal kellene kimosni a számat…

– Dehogyis! – kacagott Ruth. – A férjem vagy a legrosszabbat, vagy a legjobbat hozza ki az emberekből. Ő már csak ilyen. Imádja Kate-et, és azóta is bánja, hogy a Kimball-lány elhagyta a Társulatot.

A nő a színpad felé intett a fejével.

– Csak nézzen Kate-re, és megérti, miről beszélek.

– Jól van, jól van! Elég legyen! – Davidov hatalmas sóhajt eresztett ki a színpadon. – Menjen, pihenjen egy kicsit! Remélem, estére valamelyest összeszedi magát.

Kate nyakán kidagadt egy ér. A lába pokolian fájt, de volt még ereje egy szaftos káromkodást megereszteni.

Amint kiadta magából a feszültséget, Davidov megemelte a szemöldökét.

– Azt hiszi, hogy csak azért, mert orosz vagyok, ukránul már nem is értem meg, ha disznónak nevez?

Kate álla dacosan megfeszült.

– Nem maga a disznó, hanem a módszerei. Ezzel levonult a színpadról, magára hagyva a vigyorgó mestert.

– Látja? – mosolygott Ruth. – A férjem teljesen odavan a maga barátnőjéért.

11.

Kate teljes színpadi sminkben, egy szál rövid, vörös köntösben csókolózott az orosszal, amikor Brody az esti előadás után bement hozzá az öltözőbe. A haja még mindig ugyanabba a bonyolult kontyba volt feltőzve, amelyet nem is olyan rég a színpadon hordott a második tánc során – abban a spanyolosban, amelyikhez azt a szexis, rövid tütüt viselte.

A közönség teljesen odavolt a nőért, ahogy egészen eddig Brody is.

Azért jött, hogy ezt elmondja neki, mire azt kellett látnia, hogy Kate éppen azzal a lökött orosszal enyeleg, akit aznap délután még a pokolra kívánt.

Brody azon tűnődött, hogy melyiküket ölje meg először.

– Ne zavartassátok magatokat! Mintha itt sem lennék.

Kate éppen csak megmozdította a fejét, és ragyogó szemmel nézett fel a férfira.

– Szia, Brody!

Davidov a jelek szerint nem zavartatta magát, mindössze feljebb csúsztatta a kezét a nő vállán, és hűvös tekintettel méregette a betolakodót.

– Hát ő lenne az ács, akit olyan sokszor emleget? Az, aki le akar lőni? Nem, ahogy elnézem, nem úsznám meg ennyivel. Nézze, mennyire nem tetszik neki, hogy megcsókoltam magát.

– Ugyan már, mester…

Brody tekintete nem sok jót ígért, ahogy a nőre nézett.

– Képzeld, tényleg nem tetszik, hogy vele csókolózol.

– Ne légy nevetséges! Hadd mutassam be Nyikoláj Davidovot.

– Tudom, ki ez az alak – sziszegte Brody, és hangos csattanással vágta be az ajtót maga mögött. – Találkoztam a feleségével.

– Ó, hát persze – derült fel Davidov arca. – Ruth nagyon kedveli magát, és a kisfiát is. Nekem is van három gyermekem, egy fiú, és két lány.

Mivel az orosz ritkán tudott ellenállni a kísértésnek, és különben is élvezettel nézte, hogy Brody majd’ felrobban a dühtől, hosszan, élvezettel simogatta Kate haját.

– A feleségem tudja, hogy azért jöttem az öltözőbe, mert meg akarom csókolni ezt a lányt – folytatta –, aki mellesleg tüneményes. Tökéletes. Akinek soha nem bocsátom meg, hogy elhagyott engem és a Társulatot.

– Fenséges érzés volt. Tényleg tökéletes – mondta Kate. Az előadás sikere felett érzett öröme egyelőre elnyomta a hamarosan minden bizonnyal jelentkező fizikai fájdalmat. – Olyan boldog vagyok…

– Boldog… – forgatta a szemét Davidov. – Az igazgatójaként maga szerint érdekel, hogy a táncosaim boldogok-e? Táncoljanak, ez a lényeg. A barátjaként viszont nagyon örülök, hogy jól érzi magát.

Davidov hatalmasat sóhajtott, majd lehajolt, és megcsókolta Kate kezét.

– Szerintem mindannyian érezhetően boldogabbak lennénk, ha maga hátrébb lépne – jegyezte meg Brody mély, rekedtes hangon.

– A féltékenység nem vonzó tulajdonság – húzta össze a szemöldökét Kate. – Ráadásul ebben az esetben egyáltalán nem helyénvaló.

– A kettős gyilkosság sem valami felemelően erkölcsös cselekedet – felelte Brody vészjóslóan –, de ebben az esetben kifejezetten vonzó megoldásnak tűnik.

– Na, álljunk meg egy szóra! – nézett Davidov türelmetlenül mindkettőjükre. – Nemsokára egymásnak eshetnek, de előbb engedjék meg, hogy befejezzem a mondandómat.

Egy pillanatig gondolkozott, majd Kate felé fordult.

– A Vörös Rózsát az én Ruth-omnak írtam. Szívem egyetlen szerelmének. Egyedül maga tudja úgy eljátszani Carlottát, ahogyan ő tudta annak idején.

A nő szemébe könnyek szöktek, majd kicsordultak, de meg sem próbálta letörölni őket.

– Nagyon hiányzik itt, a Társulatnál, ezért ajánlom, hogy legyen nagyon, de nagyon boldog, különben esküszöm, hogy elmegyek West Virginiába, és onnan rángatom vissza.

Ekkor tenyerébe vette Kate arcát, és csöndesen, oroszul folytatta.

– Szereti ezt a férfit?

– Da – bólintott Kate.

– Akkor jó – mondta Davidov, és csókot lehelt a nő homlokára, majd megfordult, és Brody szemébe nézett. – Rajongva szeretem a feleségemet. Találkozott vele, látnia kellett, hogy valódi kincs az a nő. Kate-et is csak azért csókoltam meg, mert ő a második legértékesebb nő az életemben. Ha látta a ma esti előadást, akkor azt is érti, miért.

Davidov szemében gúnyos szikra villant.

– Ha én láttam volna meg, hogy valaki a feleségemet csókolgatja, akkor eltöröm az illető lábát, így megy ez nálunk, oroszoknál.

– Mi, írek először a delikvens karját szoktuk eltörni! – nézett vele farkasszemet Brody. – Mindkét karját. Egyszerre.

Davidov szívből nevetett, arca egészen megfiatalodott.

– Tetszik nekem ez a fickó – mondta Kate-nek, majd kifelé menet barátságosan rácsapott Brody vállára.

– Hát nem csodálatos? – kérdezte Kate csillogó szemmel, miután becsukódott az ajtó.

– Egy pár órája még gyűlölted.

– Ugyan már… – legyintett a nő, majd leült a fésülködőasztalhoz a tükör elé, és elkezdte lemosni a sminkjét. – Az a próbán lehetett. Olyankor mindig gyűlölöm.

– Előadás után pedig mindig csókolóztok egy keveset?

– Csak ha nagyon jól sikerül. Ő egy zsarnok, egy igazi zseni. Ő…  egyszerűen csak Davidov – fejezte be a mondatot Kate nagyot sóhajtva.

– Nézd, nélküle nem lennék az a táncos, sőt, talán még az a nő sem, aki vagyok. Bensőséges a viszonyunk, de nem szexuális értelemben. Soha nem is lehetne az. Láttad, mennyire odavan a feleségéért. Érted már?

– Szóval azt akarod mondani, hogy ez amolyan művész-hóbort?

– Dióhéjban. Olyasmi, mint amikor a focisták egymást ölelgetik, ha gólt rúgnak.

– Ugyan nem emlékszem arra, hogy a bátyád valaha is megcsókolta volna az ütőjátékost, de igen, fogjuk rá, hogy értem.

– Jó. Ugye, milyen remekül sikerült az előadás? – kérdezte Kate vidáman. – Tetszett?

– Elképesztő voltál. Soha nem láttam még ilyesmit. Soha nem találkoztam még senki hozzád hasonlóval.

– Ó, Brody… – Kate felpattant, és átölelte a férfi nyakát – Annyira örülök!

Hátrébb lépett, és nevetve próbálta letörölni a férfi arcáról a festékfoltot, amelyet ő kent oda az öleléssel.

– Ne haragudj… – kért elnézést, de már folytatta is. – Nagyon ideges lettem, amikor észrevettem, hogy az egész család eljött. Anyuék, a nagyszüleim, a nagynénéim, a bácsikáim, minden egyes unokatestvérem ott ült a nézőtéren. Brandon pedig virágot küldött.

Újabb papírkendőt nedvesített be, majd ismét a tükör elé ült.

– Úgy fájt a hasam az idegességtől, hogy azt hittem, elkaptam valami vírust. De aztán már csak a zenét hallottam, és ekkor sikerült minden zavaró tényezőt a háttérbe szorítanom, és csak a tánc létezett…

A férfi körbenézett a virágcsokrokkal, pezsgősüvegekkel, egzotikus jelmezekkel telizsúfolt öltözőben, ám az összes csillogást- villogást elhalványította a nő ragyogó, örömteli mosolya.

Hogyan hagyhatta itt mindezt, és ugyan miért?

Éppen meg akarta kérdezni, de ekkor kinyílt az ajtó, és bezúdult rajta a népes rokonság.

Másnap, a nagyszülők brooklyni házában Kate ugyanolyan jó formában volt. Az előző éjjel színpadon szárnyaló, egzotikus szirénjét felváltotta egy kényelmes farmerbe bújt, mezítlábas, elbűvölően kedves fiatal nő.

Rejtély, gondolta Brody, miközben megpróbálta az eltérő személyiségeket összesítve, egyetlen emberben látni. Mégis kénytelen lesz együtt látni ezt a kettőt, gondolta, bármennyi időbe telik is.

Ám pillanatnyilag csak figyelni, tapasztalni akart.

A ház tele volt emberrel, mégpedig olyan sokkal, hogy a férfi néha elgondolkodott, vajon jut-e mindenkinek elég oxigén. Olyan zaj volt, hogy az ember néha a saját szavát sem értette.

A fal mellett álló zongorán valaki mindig játszott, rockot, Beethovent, mindegy, csak zene legyen. A konyhában állandóan főztek, a levegőben finomabbnál finomabb illatok terjengtek. A borospoharak soha nem maradtak üresek, és láthatólag senki nem maradt egy helyben öt percnél tovább.

A fia kétségkívül remekül beilleszkedett. Látta Jack fejét más kobakok között néha-néha felbukkanni, ahogy a srácok a szőnyegen hasalva Max játékautóival okoztak borzasztó karambolokat. Utoljára Jurij ölében látta, amint komolynak tőnő megbeszélést folytat egy zacskó gumicukor ügyében.

Ezt megelőzően a lépcsőn robogott le egy csapat tizenéves fiú nyomában. Mivel nem látta felfelé menni, Brody megfogadta, hogy ezután sokkal jobban figyel a fiára.

– Nagyon jól érzi magát — huppant mellé a kanapéra egy ismeretlen, ám nyilvánvalóan Stanislaski-vonásokat mutató, vagyis vad, merész és gyönyörű nő.

– Szia, Rachel vagyok – villantotta rá ragyogóan fehér fogait a szépség –, Kate nagynénje. Nehéz számon tartani bennünket, ugye?

– Tényleg sokan vagytok – felelte Brody. Szóval Rachel, próbálta emlékezetébe vésni a legújabb rokont, akit megismert a családból. Kate édesanyjának lánytestvére. A bírónő. Persze. Annak a fickónak a felesége, akinek a… akinek sörözője van. Az pedig nem lehet más, mint Nick sokat emlegetett féltestvére.

Csoda, hogy olyan nehéz mindet megjegyezni?

– Majd belejössz – mondta a nő, mintha megérezte volna Brody kínlódását. – Nézd, ő a férjem.

Rachel egy magas férfi felé mutatott, aki a könyökhajlatával éppen egy sötét hajú, nyakigláb fiú torkát szorította. – Éppen a fiunkat, Gideont próbálja megfojtani, miközben Sydney-vel beszél, azzal a gyönyörű, vörös hajú nővel, aki a bátyám, Mihail felesége, mellettük pedig ott van Laurel, kettejük legfiatalabb gyermeke. Nézd, Mihail ott van, most éppen Alexszel, a másik bátyámmal vitatkozik, míg a felesége, mármint Alexé, szóval Bess, az a másik vörös hajú szépség, láthatólag valami nagyon fontos dolgot beszél meg a lányával, Carmennel, és persze Kelsey-ékkel, azaz Nickkel és Freddie-vel. Az a magas, jóképű fiatalember, aki a konyha felől közelít feléjük, Mihail legidősebb fia, Griff, akinek a jelek szerint sikerült egy kis ételt kunyerálnia az édesanyámtól, Nadiától. Érted?

– Hát éppen…

– Nem baj, emésztgesd csak! – kacagott fel Rachel a férfi térdét paskolva. – Vagyunk még egy páran. A lényeg, hogy a fiad remekül érzi magát, neked pedig… de hiszen üres a poharad! Mit szólnál egy kis borhoz?

– Pompás ötlet – bólintott a férfi már alkohol nélkül is kótyagos fejjel. – Mit hozhatok neked?

– Hová gondolsz, majd én! – vágta rá Rachel, és felpattant. Helyét szinte azonnal Griff foglalta el, aki egy folyosó járólapozásával kapcsolatban kérte ki Brody véleményét. A férfi boldogan válaszolt, hiszen ehhez legalább értett.

Kate átverekedte magát a tömegen, leült a kanapé karfájára, és átadott neki egy pohár bort. – Minden rendben?

– Persze. Úgy látom, olyan ez az egész, mint az a játék, amikor körözünk a székek körül, és adott jelre le kell ülni, de minden körben eggyel kevesebb az ülőhely. Itt is mindenki csak leül oda, ahol helyet talál, beszélget veled pár percet, aztán áll is tovább, csak itt nem csökken a székek száma, sőt. Kezdek hozzászokni.

Még be sem fejezte a mondatot, amikor Alex telepedett melléjük Griff megüresedett helyére, és ugyanazzal a mozdulattal feltette a lábát az asztalra.

– Tudod, Bessel arra gondoltunk, hogy hozzátoldunk még egy-két szobát a nyaralónkhoz.

– Látod? – kacsintott Brody a nőre, majd Alex felé fordult. – Értem. Van valamilyen elképzelésetek?

Kate otthagyta a két komolyan, kézzel-lábbal magyarázó férfit, és a konyha felé indult. Az édesanyja állt az asztalnál, és éppen az öntetet locsolta rá egy hatalmas tál salátára. Nadia a tűzhelynél felügyelte

Mihail legifjabb fiát. Adam gondosan kevergetett valamit egy fazékban.

– Szóljatok, ha bármiben elkelne még egy kis segítség!

– Köszönöm, de szorgos kezekből, hál’ Istennek, soha nincs hiány a konyhámban – felelte az immár teljesen megőszült Nadia, akinek az arcára mély barázdákat szántottak a múlt gondterhes évei, de a szeme vidáman csillogott, ahogy Adam fejét simogatta. – Ügyes vagy. Nagyon jól sikerült a mártás, most pedig menj vissza a többiekhez!

– De ugye nemsokára eszünk? Már éhesek vagyunk! – panaszkodott a kis Adam.

– Ne félj, senki nem marad éhen! Mondd meg a testvéreidnek és az unokatestvéreidnek, hogy kezdhetik a terítést.

– Király! – kiáltott fel Adam, majd utasításokat osztogatva kirohant a konyhából.

– Mindig ő akar a főnök lenni… – nézett utána elgondolkozva Nadia.

– De mama – nevetett fel Natasha –, hiszen mindannyian főnökök akarnak lenni. Brody jól bírja a kiképzést, Katie?

– Alex bácsival beszélget – felelte Kate, miközben elcsent egy darabka sajtot, lenyelte, majd a tűzhelyhez ment, hogy beleszimatoljon a lábasokba és fazekakba. – Hát nem imádnivaló?

– Szép a szeme – nézett unokájára Nadia. – Emellett erős, kedves férfi, és nagyszerűen neveli a fiát. Jó ízlésed van, kislányom.

– Tőletek tanultam – hajolt le Kate, hogy megpuszilja nagymamája arcát. – Köszönöm, hogy ilyen kedvesen fogadtátok.

– Menj, segíts a többieknek teríteni! – sóhajtott Nadia. – Az a kedves fiatalember és a csöpp kisfia még azt hiszi, hogy itt éheztetik a vendégeket.

– Nemsokára degeszre ehetik magukat – mosolyodott el Kate, és kifelé menet megsimogatta édesanyja arcát.

– Hát igen – bámult Nadia elgondolkozva az egyik fazékba, majd a lányához fordult –, ez az élet rendje. Biztosan boldog leszel a fiúval.

– Persze – válaszolta Natasha könnyedén, de alig látott a könnyeitől, miközben a salátát díszítette. – Brody jó ember. Biztosan boldoggá teszi a lányom. Őszintén szólva, mama, ha én választhattam volna helyette, lehet, hogy én is őt nézem ki neki. Ó, mama…

Natasha könnyes szemmel nézett édesanyjára.

– Katie mindig az én kicsikém marad…

– Tudom, tudom – Nadia odalépett, és átölelte a lányát, majd kötényének egyik sarkát Natashának kínálta fel, miközben a másikkal a saját könnyeit próbálta felitatni.

A hét derekán Kate már ki sem látott a sok munkából, annyira igyekezett, hogy minden rendben legyen az iskola megnyitójára. Alig várta már, hogy személyesen fogadhassa az első tanítványokat. A táncterem parkettája csillogott-villogott, a falakon fényesre tisztított tükrök készültek arra, hogy a leendő táncosok legapróbb mozdulatait is hűen másolják majd le. Az irodában példás rend uralkodott, az öltözők ragyogtak a tisztaságtól.

A bejárati ajtó feletti tábla is időre elkészült.

Kate a szemközti járdán állt karba tett kézzel, és összeszorított ajkakkal, immár sokadjára olvasta el az elegáns betűszedésű feliratot:

KIMBALL TÁNCISKOLA

Az álmok, gondolta, néha végül mégis valóra válnak, csak hinni kell bennük, és nagyon keményen dolgozni értük.

– Hölgyem… megbocsát egy percre?

– Tessék? – gondolataiból kizökkenve fordult meg, és figyelte, amint egy nő felé közelít a túloldalról. Édes Istenem, ismerte fel Kate görcsbe ránduló gyomorral, ő az, aki látta, amint Brody ősembert játszva a vállán cipelte őt. – Ööö… igen. Jó napot kívánok!

– Üdvözlöm. Még nem igazán ismerjük egymást – válaszolta az asszony, aki nagyon kínosan érezhette magát, legalábbis ez látszott rajta, ahogy táskájának csatjával babrált zavarában. – Marjorie Rowan vagyok.

– Kate Kimball.

– Igen, tudom… Valójában a barátját is ismerem valamennyire. A főbérlőm őt bízta meg párszor, ha valamit rendbe kellett hozni a házban.

– Ó – rebegte Kate óvatosan. – Értem.

– Nos, valamelyik nap az édesanyja üzletében kezembe akadt az egyik szórólapja. Tudja, a kislányom, aki nemrég lett nyolcéves, már régóta azzal nyaggat, hogy szeretne balettozni.

Kate először is nagyon megkönnyebbült. Tehát mégsem arról lesz szó, gondolta, hogy a múltkor mennyire botrányos módon zavarták meg a kisváros nyugalmát. Aztán nyugalom áradt szét benne, mikor rájött, hogy csak egy újabb tanítványt szerzett.

– Bármikor örömmel foglalkozom vele – felelte. – Jövő héten kezdődik a tanítás. Jöjjön, addig is nézzen szét az iskolában!

– Az igazat megvallva párszor már bekukucskáltunk az ablakon. Kérem, ne haragudjon…

– Ugyan már, dehogy haragszom.

– Azt mondogattam Audrey-nak, a lányomnak, hogy majd átgondolom. Nos, azt hiszem, elhatároztam magam. Szeretném, ha megpróbálná.

– Miért nem jön be egy kicsit? Meséljen Audrey-ról!

– Köszönöm, nagyon kedves. A lányom hamarosan hazaér az iskolából. Nagyon örül majd a hírnek – csevegett Marjorie immár felszabadultan, és elindult felfelé a tornácra vezető lépcsőn. – Tudja, kislány koromban én is mindig szerettem volna balettozni, de soha nem sikerült meggyőzni a szüleimet.

– Akkor miért nem kezdi el most?

– Most? – kuncogott Marjorie zavartan, és belépett az ajtón. – Ó, én túl idős vagyok már az ilyesmihez…

– Nagyszerű testmozgás. Sokkal hajlékonyabb lesz tőle, és nem túl megerőltető. Ön egyáltalán nem túl idős ehhez. Remek formában van.

– Megteszem, amit lehet – nézett körbe Marjorie, kicsit álmatag mosollyal szemlélve a korlátot, a tükröket, a bekeretezett fényképeket. – Lehet, hogy én is szívesen vennék egy-két leckét, csak az a baj, hogy kettőnknek az már kétszeres költség, és…

– Ezt megbeszélhetjük. Kérem, jöjjön be az irodába!

Egy órával később Kate felrohant az emeletre. Valakivel meg akarta osztani a hírt, és Brodyra esett a választása. El akarta mondani, hogy további két új tanítványt is szerzett, egy anyát és a lányát, amely ráadásul vadonatúj ötletet juttatott az eszébe: családi balett órákat is szervezhetne.

Átrohant a kis nappalin, de félúton megtorpant, és lassan körbefordult. Elkészült, döbbent rá. Nem figyelt rá eléggé, és az események elrohantak mellette.

Minden munka elkészült, a padló selyemfénnyel ragyogott.

Lassú léptekkel, a részletekben gyönyörködve lépett a konyhába, ahol a szekrények már csak arra vártak, hogy feltöltsék őket tányérokkal, evőeszközökkel, élelmiszerekkel. Az ablakpárkányok szinte felsírtak, annyira szerették volna, ha Kate végre virágládákkal rakodja tele őket.

Végigsimította a pultot. Brodynak igaza volt, amikor külön reggeliző-részt alakított ki. Igaza volt – nem, igazuk volt, javította ki magát – mindenben.

A lakás, ahogy a ház többi része is, csapatmunka eredményeképp lett olyan, amilyen. Tökéletes.

A hálószobába sietett, ahol Brody a padlón térdelve épp zárakat szerelt a szekrényajtókra. Jack törökülésben ült mellette, és nyelvét kidugva, minden porcikájával összpontosítva csavarozta fel egy konnektor fedőlapját.

Mike elégedetten szuszogva, összegömbölyödve húzta a lóbőrt kettejük között a padlón.

– Nincs szebb látvány a dolgozó férfiaknál – szólalt meg Kate, mire az apa, a fia és a kutya egyszerre pillantottak fel rá. – Szia, Jóképű Jack.

– A végső simításokat végezzük – mondta a férfi. – Azért én dolgozom, mert Rod és Carrie a fogorvosnál vannak. Én már végeztem, nincs rossz fogam.

– Ez igazán remek, Brody. Odalent volt dolgom, és most nézem csak, milyen tökéletes munkát végeztél idefenn. Minden olyan lett, amilyennek megálmodtam.

– Még van egy-két apróság. Odakint is van még tennivaló, de alapvetően minden készen áll – sorolta a férfi, de ezúttal mintha hiányzott volna a hangjából a szokásos elégedettség, amelyet a munka végeztével általában érezni szokott. Napok óta rossz kedve volt.

– Imádom ezt a házat – mosolyodott el a nő, majd leguggolt az ébredező Mike-hoz, az eb farkát álmosan csóválva üdvözölte őt. – Képzeld, az előbb szereztem két újabb tanítványt. Ha találnék két jóképű férfit, akivel elmehetnék ünnepelni, az igazán megfelelő záróakkord lehetne.

– Majd mi elmegyünk veled! – kiáltotta Jack.

– El ne feledd, hogy holnap iskola! – hűtötte le a kisfiú lelkesedését Brody.

– Korai vacsorára gondoltam – rögtönzött Kate, amint meglátta Jack lógó orrát. – Hamburger és sült krumpli a sarki falatozóban?

A következő pillanatban Jack már apja nyakában volt, olyan erősen ölelve a férfit, mintha az élete függene tőle.

– Apu, apu, kérlek… Ugye, elmegyünk?

Újra csak sarokba szorítottak, gondolta a férfi keserűen.

– Ezt az ajánlatot nem lehet visszautasítani.

– Ezzel igent akart mondani – bizonygatta Jack, majd Brodyt otthagyva átrohant, és Kate lábába kapaszkodott. – Indulhatunk, apu?

– Egy pár dolgot még be kell fejeznem idefent – terelte el a szót Brody, közben végig Kate-et nézve.

Ezt azóta teszi, gondolta Kate, mióta visszajöttünk New Yorkból. Csak néz, mégis… valahogy másként.

Épp csak annyira másként, hogy a szíve gyorsabban verjen.

– Kérhetek tőletek még egyetlen órát? – kérdezte Brody.

– Természetesen – felelte Kate. – Nem baj, ha elrabolom a kis segédmunkásodat? Szeretném értesíteni az édesanyámat. Legalább Mike is mozog egy kicsit odafelé.

– Persze – bólintott Brody. – Jack? Megígéred, hogy nem kunyerálsz?

– Ezek szerint  – fordult a kisfiú Kate-hez – nem vihetek magammal semmilyen játékot…

Jack egy pillanatig habozott.

– Apu – sietett oda édesapjához egy pillanat múlva, hogy a fülébe suttogjon –, megengeded, hogy…

– Persze, egész nyugodtan – felelte Brody.

– Egy órán belül jövünk – jelentette ki a kisfiú.

– Remek – bólintott Brody, nézte, hogy Kate és a fia miként rohannak le a lépcsőn Mike után, majd végül újra letérdelt.

Néhány fontos kérdésben döntenie kellett, ráadásul gyorsan is. Épp elég nagy baj, hogy ő maga mennyire nem képes Kate nélkül létezni, de ráadásul Jack már egyenesen rajong érte.

Egyedül még különösebb következmények nélkül megkockáztathatott néhány kisebb-nagyobb érzelmi válságot, de a fia lelki békéjét semmiképp nem veszélyeztethette. Nincs más választás, mint leülni, és beszélni Kate-tel. Ideje tisztázniuk, hogy voltaképpen mi is van közöttük.

A fiával is beszélnie kell majd. Jó lenne tudni, mi jár a fejében, mit lát, hogyan érez.

Jack az első, döntötte el Brody. Nagyon is könnyen megtörténhet, hogy a fia mindössze barátként tekint Kate-re, és felháborodna, ha a lány hirtelen ennél is jóval fontosabb szerepet kapna az életükben, hiszen Jack életének túlnyomó részében csak az édesapja szerepelt.

Összerezzent, mert a szeme sarkából  mozgást látott, és meglepetten pördült meg.

– Ha lehalkítanád ezt a ricsajt, nem gyulladnál be ennyire, ha valaki belép – jegyezte meg Bob O’Connell.

– Én jobb szeretem, ha szól a zene – felelte Brody, de azért felállt, és kikapcsolta a rádiót. – Talán valamid nálam maradt?

Azóta sem feledték a jelenetet, amely Kimballék konyhájában játszódott le kettőjük között. Óvatosan méregették egymást.

– Mondani akarok neked valamit – mondta Bob.

– Akkor ne tartsd magadban!

– Mindent megtettem érted, amit tudtam, fiam. Nem tisztességes, ha ezt letagadod. Lehet, hogy keményen fogtalak, de ismerd be, rád is fért, amilyen elvadult egy kölyök voltál. El kellett látnom a családomat, és azt tettem, amit a leghelyesebbnek láttam. Lehet, hogy úgy érzed, nem töltöttem veled annyi időt, amennyit kellett volna, de… – Bob elhallgatott, és zavartan nézegette a cipőorrát. – Lehet, hogy tényleg nem. Ehhez én nem értek, nem tudtam úgy foglalkozni veled, mint te a saját fiaddal. Az igazat megvallva te nem okoztál annyi örömöt, mint most Jack, de örülök neki, hogy az unokámnak… szóval, hogy Jacknek te vagy az apja. Talán korábban is mondhattam volna, talán nem, de most kimondtam.

Brody egy ideig meg sem szólalt, próbált magához térni a meglepetésből. Érezte, hogy édesapja őt nézi.

– Tudod – mondta végül –, szinte biztos vagyok abban, hogy egyhuzamban még soha nem beszéltél hozzám ilyen hosszan.

Bob arca megfeszült.

– Elmondtam, amit akartam – morogta, majd megfordult.

– Apa – szólt utána Brody a kezében tartott fúrót letéve. – Örülök, hogy elmondtad. Hogy ezt mondtad.

Bob nagyot sóhajtott, látszott, hogy nagy kő esett le a szívéről. Megfordult, megpróbálta összeszedni a gondolatait.

– Akkor még ezt is hallgasd meg! Nem kellett volna neked esnem a múltkor, legalábbis nem a fiad, és… persze nem a Kimball-lány előtt. Az anyád azóta is a fejemre olvassa.

– Anyu…? – csodálkozott Brody.

– Igen – Bob zavartan, dühösen kezdett el fel-alá járkálni. – Ritkán veszekszik velem, de ha egyszer rám száll, pokollá teszi az életemet. Azóta alig szól hozzám. Azt mondja, kínos helyzetbe hoztam.

– Én is megkaptam a magamét Kate-től.

– Nekem is jól odamondogatott aznap… – ismerte el Bob halkan.

– Azért meg kell hagyni, kiáll a maga igazáért. Ami a szívén, az a száján. Büszke lehetsz rá.

– Rá is, meg a munkámra is büszke vagyok.

Bob bólintott. A feszültség, amely már napok óta nyomasztotta, végre enyhülni látszott.

– Látom – intett maga köré –, szép munkát végeztél. Már ahhoz képest, hogy csak egy ács vagy.

Hosszú idő óta először Brody elmosolyodott az édesapja jelenlétében.

– Te is jól dolgozol. Úgy értem, egy vízvezeték-szerelőhöz képest.

– Mégis úgy kirúgtál, hogy a lábam sem érte a földet.

– Mert felidegesítettél.

– A fenébe is, fiam, ha mindenkit kirúgnál, aki idegesít, akkor hogy végeznéd el ezt a temérdek munkát? Egyébként hogy van a kezed?

– Már sokkal jobban – ezt bebizonyítandó, Brody felemelte a kezét, és behajlította az ujjait.

– Mivel úgy tűnik, nincs maradandó sérülés – dörmögte Bob –

, felemelhetnéd vele a telefont. Hívd fel anyádat, és mondd el neki, hogy eloszlottak a viharfelhők. Lehet, hogy nekem nem hinné el, főleg most, hogy így megorrolt rám.

– Nemsokára felhívom. Apa, tudom, csalódást okoztam neked…

– Ne mondj ilyet, fiam!

– De igen – folytatta Brody. – Lehet, hogy saját magamban is csalódtam, de igyekeztem helyrehozni. Connie-ért, Jackért, magamért. Emellett részben miattad is. Meg akartam mutatni neked, hogy igenis érek valamit.

– Hát ez sikerült is – Bob nehezen szánta rá magát az első lépésre, de végül elindult, odament a fiához, és a kezét nyújtotta. – Büszke vagyok rád, hogy ilyen ember lett belőled.

– Köszönöm – Brody keményen kezet szorított az édesapjával. – A következő megrendelésem egy konyhafelújítás. Kéne egy jó vízvezeték-szerelő. Érdekel?

Bob ajka megrándult.

– Esetleg…

12.

Amíg apa és fia a nézeteltéréseiket simítgatták, Kate a legifjabb O’Connellel sétált.

– Ugye, csak hízelegni akartatok ezzel?

– Hízelegni? – nézett a lány döbbenten Jackre. – Hát ezt meg honnan veszi, jóképű fiatalember? Anyával ketten alig bírtuk rád tukmálni ezt a repülőgépet. A végén könyörögnünk kellett, hogy elfogadd.

– Apunak is elmondod, mit kaptam tőletek? – vigyorgott Jack.

– Természetesen. Olyan szép kis repülő ez, hogy biztosan ő is játszani akar majd vele.

– Ilyennel repültem New Yorkba – mondta Jack. A modellt magasra emelte, majd merész bukórepülésbe kezdett, közben a sugárhajtóművek dübörgését utánozva. – Csúcs szuper volt! Mindenkinek megköszöntem a képeslapokon, amelyeket küldtem. Neked tetszett a tiéd? Majdnem teljesen egyedül írtam.

– Nagyon tetszett – felelte Kate, és megpaskolta a belső zsebét, ahol a végtelen odafigyeléssel megalkotott, zsírkrétával rajzolt képeslap pihent összehajtva, biztonságban. – Nagyon udvarias dolog volt tőled, hogy gondoltál rám, Freddie-re, Nickre, és a nagyszüleimre.

– Azt mondták, bármikor meglátogathatom őket. Jurij papa pedig meghívott a saját házába is.

– Szeretnéd őt újra látni?

– Igen – bólintott Jack. – Tudja mozgatni a fülét.

– Tudom.

– Te, Kate…

– Igen… – a nő lehajolt, hogy megigazítsa Mike összegabalyodott pórázát, és ekkor vette észre, hogy Jack őt nézi. Milyen komoly, átható pillantás, gondolta. Mintha Brodyt látná. – Mi újság, Jóképű Jack?

– Szerinted… leülhetnénk arra a padra egy kicsit beszélgetni?

– Hát persze. – Hő, de komoly képet vág, gondolta Kate, ahogy mindhárman megálltak, ők ketten meg letelepedtek a padra. – Miről szeretnél beszélgetni?

– Azon gondolkoztam… – a kisfiú figyelme elterelődött, ahogy

Mike felpattant, és vadul rárontott valamire a főben.

Jack már végigbeszélte ezt az egészet a barátaival. Max-szel New Yorkban, idehaza Roddal az iskolában egyeztetett, és megegyeztek abban, hogy erről senki mással nem beszélnek.

– Ugye, te kedveled aput?

– Persze. Nagyon jó fej apukád van.

– És a gyerekeket is szereted, az olyanokat, mint én, ugye?

– Szeretem őket, különösen téged – válaszolta Kate, és átölelte a fiú vállát. – Tudod, hogy barátok vagyunk.

– Apu és én is szeretünk téged. Nagyon is. Tehát arra gondoltam, hogy… – Jack felnézett, fiatal, csillogó szemében eltökéltség tükröződött. – Szóval hozzánk jössz feleségül?

– Ó… – Kate szíve megdobbant, és pislogni kezdett, mert… mert mintha belement volna valami… – Ó,Jack!

– Ha igent mondasz, lakhatsz majd nálunk. Apu nemsokára rendbe hozza. Van udvarunk is, meg minden, és nemsokára veteményeskertünk is lesz. Reggel velünk reggeliznél, aztán elmennél az iskoládba, és táncolni tanítanál mindenkit, aztán este meg hazajönnél. Nem nagy távolság.

A megdöbbent Kate magához ölelte a kisfiút, és állát a fejére tette.

– Jaj, kicsim…

– Apu nagyon rendes – fecsegett tovább Jack. – Szinte soha nem kiabál velem. Nincs már felesége, mert anyunak el kellett mennie a mennyországba. Sokszor azt kívánom, bárcsak ne kellett volna elmennie, de most már késő.

– Tudom… jaj, Istenem…

– Rod szerint talán azért nem meri megkérni a kezed, mert hamarosan neked is a mennyországba kell menned. De ugye, ez nem igaz?

– Jack… – szólalt meg a nő a könnyeivel küszködve, majd a tenyerébe vette a fiú arcát. – Olyan sokáig tervezek itt maradni, ameddig csak lehet. Apukáddal beszéltél már erről?

– Nem, mert először meg kell kérni a kezedet. Ezt Max mondta. Apuval veszünk majd neked gyűrűt, mert a lányok azt nagyon szeretik. Akkor már nem bánom, ha megpuszilsz, és mindig jó leszek. Akkor majd lehetnek gyerekeitek, mint a házaspároknak. Én egy öcsikét szeretnék, de ha lány lesz, azt sem bánom. Szeretjük majd egymást. Szóval feleségül jönnél hozzánk?

Kate életében nem gondolta volna, hogy egy kora tavaszi délután egy hatéves kisfiú kéri majd meg a kezét. Ennél semmi nem lehet meghatóbb, kedvesebb, jutott eszébe.

– Jack… tudsz titkot tartani? – kérdezte halkan. – Képzeld, már nagyon régen beléd szerettem.

– Tényleg?

– Igen, ahogyan az apukádba is. Ezért aztán alaposan végiggondolom majd, amit most mondtál. Nagyon, nagyon komolyan. Így, ha igent mondok, minden kétséget kizáróan tudod majd, hogy ezt akarom a világon mindennél jobban. Ha igent mondok, többé már nemcsak az apukád kisfia leszel, hanem az enyém is. Érted, Jack?

A kisfiú óriásira nyílt szemmel bólintott.

– Igen… te leszel az anyukám?

– Így van, Jack.

– Akkor… igent mondasz?

– Még megfontolom – mondta Kate, majd megpuszilta a fiúcska homlokát, és felállt a padról.

– Sokáig gondolkozol még rajta?

– Most még nem adhatok választ – felelte Kate, és magához ölelte Jacket. – De addig is legyen ez a kettőnk titka.

Majdnem egy teljes napba telt. Végül is határozott nőnek ismerte magát. Lehet, hogy az időzítés nem volt a legtökéletesebb, de ezt igazán nehezen lehetett volna számon kérni tőle.

Való igaz, hogy a dolgok nem olyan rendezetten és olyan ésszerű sorrendben történtek, ahogyan ő szerette volna, de sosem árt egy kis rugalmasság. Ha valamit nagyon akart, semmi nem akadályozhatta meg abban, hogy megszerezze.

Eszébe jutott, hogy elhívja Brodyt egy romantikus vacsorára, de aztán elvetette ezt az ötletet. Az éttermekhez hasonló, nyilvános helyeken a férfi még elbátortalanodna, és a végén szó sem esne leánykérésről.

Eljátszott a gondolattal, hogy megvárja a hétvégét, és akkor készíti el azt a romantikus vacsorát Brodynál. Gyertyafény, bor, csábító zene…

De aztán ezt is elvetette. Ha addig Jack nem kotyogja el magát, akkor… akkor ő nem bírja tovább, és mindent kitálal.

Nem egészen olyan lesz ez az egész, mint ahogyan eltervezte, jött rá. Nem lesz sem holdfény, sem halk zene, Brody nem néz majd mélyen a szemébe szerelmet vallva, és megkérve őt, hogy töltse vele az életét.

Lehet, hogy nem lesz tökéletes, de a célnak akkor is megfelel majd. Egy bizonyos ponton túl már csak az eredmény a lényeges, győzte meg saját magát. Akkor hát mi értelme tovább várni?

Elindult fel, az emeletre. Eszményi időzítés, gondolta. Brody épp azt a munkát fejezi be, amely összehozta őket. Miért ne mondhatna igent a leánykérésre egy olyan környezetben, amely közös erőfeszítéseik eredményeképp jött létre? A helyszín is tökéletes.

Kate nagyot csalódott, mikor a fenti lakrészt üresen találta.

– Most meg hová tűntél? – sziszegte dühösen, ökölbe szorított kézzel.

Az iskolabuszhoz ment, jutott eszébe, és már rohant is az ajtó felé. Ma ő a soros, és mindig ilyenkor szokott elindulni, nézett Kate az órájára, ahogy a lépcsőn száguldott lefelé. Csak pár perce indulhatott el.

– Mi az, tűz van? – kérdezte Spencer a lépcső alján állva.

– Szia, apu! Bocs, rohannom kell, feltétlenül utol kell érnem Brodyt.

– Csak nincs valami baj?!

– Nem, dehogyis! – Kate gyorsan megpuszilta édesapját. – Csak rá kell vennem, hogy kérje meg a kezem.

– Ó… de hiszen ez… óriási – hebegett Spencer. A lánya jóval fiatalabb, és gyorsabb volt, mint ő, de a döbbenet szárnyakat adott neki, így még az ajtóban utolérte. – Mit… mit mondtál?

– Megkérem Brodyt, hogy vegyen feleségül. Mindent elterveztem.

– Katie…

– Szeretem őt, apu. Jacket is. Nézd, most nincs időm elmagyarázni, de hidd el, hogy alaposan végiggondoltam a dolgot. Higgy nekem!

– Rendben, fújd ki magad egy kicsit, és próbáld meg… – kezdte Spencer, de aztán lányára nézve elakadt a szava. Mintha csillagok ragyognának a szemében. – Esélye sem lesz nemet mondani.

– Köszönöm! – nevetett Kate, és apja nyakába vetette magát. – Azért kívánj kéz- és lábtörést!

– Sok szerencsét! — felelte Spencer, és figyelte, ahogy Kate elszalad. – Isten veled, kislányom…

Brody megállt a közeli vegyesboltnál, hogy kenyeret, tejet és tojást vegyen. Jack az utóbbi időben teljesen rákapott a bundás kenyérre. A forgalomba besorolva ránézett az órájára. Jó tíz perccel hamarabb érkezik majd, nyugtázta elégedetten.

Kiszállt a kocsiból, elengedte Mike-ot, és nézte, amint a kutya minden erejét beleadva rohangál fel a dombra, majd vissza hozzá, aztán újra elölről kezdve a távot. Már érezni a tavasz üde leheletét, gondolta. Nemsokára rügyeznek a fák, kipattannak a korai virágok bimbói. A levegő is egészen más ízű, töprengett mélyet sóhajtva.

Lehet, hogy a remény ízesíti meg.

A ház, ahol kisfiával élt, egyre inkább kezdett otthonra hasonlítani. Hamarosan szerez egy függőágyat az udvarra, s talán egy hintaszéket is a tornácra. Sőt, egy hintaágyat is! Jack majd kap egy kerti medencét, és akkor Mike-kal alkonyatig rohangálhatnak a kertben a hosszú, forró nyári estéken. Ő meg csak ül majd a hintaágyban, és figyeli őket. Természetesen Kate-tel az oldalán.

Furcsa, gondolta, hogy Kate nélkül mostanában már semmit nem tudott igazán elképzelni.

De nem is nagyon akart.

Semmit nem szabad elsietni, nyugtatta magát. Rá kell jönni, hogy Jack hogyan viszonyul ehhez a kérdéshez. Utána elkezdhet puhatolózni, hogy Kate vajon hajlandó-e tovább lépni a következő szintre.

Talán itt az ideje, hogy kicsit ebbe az irányba terelje a lányt.

Olyan ez az egész, mint a házépítés. Brody arra gondolt, hogy a megbízható, szilárd alapok már elkészültek, amelyre rá lehet majd terhelni a többi súlyt is. A terv már készen állt: ő, Kate, Jack, és később a többi gyerek. Egy ház nem lehet meg gyerekek nélkül. Ideje hát felépíteni a falakat, és megácsolni a tetőt, hogy az épület masszívan, tartósan nyújtson védelmet mindannyiuk számára.

Lehet, hogy Kate még nem áll készen a házasságra most, hogy épp csak megnyitotta az iskoláját. Lehet, hogy időre van még szüksége ahhoz, hogy felfogja, mit jelent hirtelen egy hatéves kisfiú anyjává válni. Nem baj, ad neki elég időt.

De azért még sincs túl sok idejük jött rá végül. Ha már építkezésbe fogott, nem szerette volna félbehagyni azt. Azt szerette volna, ha Kate is beszáll a munkába, élete, életük legfontosabb tervének megvalósításába.

Először is, határozta el, miközben a postaládához ment, Jackkel kell beszélnie erről. A fiúnak úgy kell éreznie, hogy a döntéssel nem kerül kényelmetlen, vagy bizonytalan helyzetbe. Jelenleg teljesen odavan Kate-ért, de lehet, hogy elbizonytalanítanák az esküvővel együtt járó változások. Brody tudta, hogy képes megnyugtatni a fiát.

Ma este lesz, majd vacsora után, döntötte el. Rájött, hogy ennél tovább képtelen várakozni.

Amint aztán Jackkel közös nevezőre jutnak, kigondolja majd, hogy mit mondjon Kate-nek, mit tegyenek, hogy együtt léphessenek tovább.

Kivette a napi postát, és a borítékokat nézegetve indult vissza a kisteherautó felé, amikor Kate kocsija fékezett le mellette.

Brody meglepetten köszönt, majd bedobta a leveleket a vezetőülésre.

– Nem is mertem remélni, hogy ma ilyen hamar találkozunk – mosolygott a lányra.

Kate kiszállt, felvette a nyálas, összerágott fadarabot, amelyet Mike helyezett várakozásteljesen a lába elé, majd gyönyörű ívben, meglepően messzire hajította, hogy a kutya egy pár mondat erejéig magukra hagyja őket.

Ahogy a kutyával játszó lányt figyelte, Brody csak arra tudott gondolni, hogy képtelen tovább várni.

– Elkerültük egymást az iskolában – mondta Kate.

– Valami baj van?

– Nincs. Gond egy szál se – lépett előre a lány, kezét Brody mellkasára simítva azzal a mozdulattal, amely kivétel nélkül mindig felgyorsította a férfi szívverését. – De elfelejtettél búcsúcsókot adni.

– Az irodád ajtaját zárva találtam – válaszolta Brody. – Azt hittem, valami dolgod akadt.

– Még most is pótolhatod – mondta Kate, és ajkaival belefojtotta a férfiba a szót. Amikor azonban Brody alig pár másodperc múlva megpróbált visszahúzódni, meglepetten emelte fel a szemöldökét. – Ennél azért lelkesebb is lehetnél…

Brody egyik kezét a nő hátára, a csupasz bőrre simította a blúz alatt, a másikat Kate dús hajkoronájába temette, és úgy érezte, soha nem akarja többé elmozdítani egyiket sem.

– Mmm… ez isteni… – hajtotta hátra a fejét Kate, hogy a férfi szemébe nézhessen. – Tudod, hogy a fiatal férfiak mire kattannak rá tavasszal? Mármint a baseball mellett.

– A szántásra? – vigyorgott Brody.

Kate jóízűen kacagott, majd átölelte a férfi nyakát. Ismét érezte a gyomrában azt a furcsa kis remegést, de egyáltalán nem bánta.

– Jól van. Átfogalmazom a kérdést. Tudod, hogy a fiatal nőket mi foglalkoztatja leginkább ilyenkor, tavasszal?

– Azért jöttél utánam, hogy ezt elmondd nekem?

– Igen… Többé-kevésbé… – rebegte Kate, majd beharapta az alsó ajkát. – Feleségül akarok hozzád menni, Brody.

A férfi összerezzent, képtelen volt megszólalni. Fülében mintha egy egész méhkas zümmögött volna. Kétségbeesetten próbált összpontosítani. Vajon biztosan jól hallotta? Kate az előbb tényleg arra kérte, hogy vegye el feleségül, miközben alig öt perccel ezelőtt ő is éppen erre gondolt?

Időt kell nyernem, gondolta, és hátrébb lépett.

– Nem valami udvarias dolog, hogy úgy nézel rám, mintha most orrba vertelek volna – jegyezte meg a lány.

– Hát ez… ez meg hogyan jutott az eszedbe? – kérdezte Brody, aki még mindig úgy hitte, ez az egész csak álom.

Ám Kate valódinak tűnt, és saját szívdobogása sem volt olyan, mintha álmában hallaná, érezné. Emellett álmában ő kérte meg Kate kezét. A fenébe is!

– A nők… szóval nem szokás csak úgy megkérni a férfit arra, hogy…

– Miért ne?

– Azért, mert… – most hogyan lehet ebből kikeveredni, miközben a méhek ott zajonganak a fejében? – Mert nem szokás.

– Nos, én azért megtettem. – Kate érezte, ahogy a harag gyűlik a torkában, de egyelőre sikerült visszanyelnie. Enyhén remegő ujjakkal számolta ellenérveit. – Hónapok óta vagyunk nagyon is bensőséges kapcsolatban. Nem vagyunk gyerekek, tiszteljük és becsüljük egymást. Természetes és logikus tehát, hogy fontolóra kellene vennünk a házasság gondolatát.

Ez a beszélgetés egyre irányíthatatlanabbá kezd válni, gondolta Brody.

– Jól tudom, hogy soha még csak meg sem említetted a házasság gondolatát? – kérdezte a férfi, habár tudta, hogy előbb-utóbb ő maga hozakodott volna elő ugyanezzel. – Sok más szempontot is figyelembe kell venni, nem csak azt, hogy mennyire odavagyunk egymásért.

Ott van még a szerelem is, gondolta Brody. A maga részéről elmondhatatlanul szerette Kate-et, de tudnia kellett, mire számíthat a jövőben akár külön-külön, akár családként. Bizonyos dolgokat egyszer és mindenkorra el kell rendezniük.

– Ebben igazad van – bólintott Kate. – Ugyanakkor…

– Először is itt vagy te – mutatott rá a férfi. – A jelek szerint bármikor, tetszés szerint folytathatnád a tánckarrieredet. Semmi nem akadályozhat meg abban, hogy visszamenj New Yorkba, és újra színpadra állj.

– De itt van az iskolám, hogy csak egyetlen ellenérvet említsek – jegyezte meg Kate halkan. – Tudod, hogy ezt már azelőtt elhatároztam, hogy veled megismerkedtem.

– Kate, láttalak ott, a színpadon. Felmentél, és csodát tettél. Tudom, hogy a tanítás soha nem pótolhatja ezt.

– Persze, hogy nem. Teljesen más lesz az életem, és én éppen erre vágyom. Nem könnyen határozom el magam, Brody. Amikor otthagytam a társulatot, és hazaköltöztem, pontosan tudtam, mit teszek, mit hagyok magam mögött, és merrefelé tartok. Ha nem hiszed, hogy képes vagyok elkötelezettséget vállalni, akkor valószínűleg nem ismersz eléggé.

– Ez nem csak bizalom kérdése. Mindenesetre jólesett, hogy így kimondtad. Ha azt mondod, maradni akarsz, akkor hiszek neked. Soha nem találkoztam még ennyire céltudatos emberrel, mint te.

Alig pár perccel ezelőtt Brodynak még fogalma sem volt arról, hogy miként alakul majd ez a beszélgetés, miként kéri meg Kate-et arra, hogy ossza meg vele az életét, hogy együtt építsék fel közös sorsuk épületét.

A nőnek pár lépést kell azért hátrálnia, mert Brody számára csakis a biztonságos alapok jelenthettek megnyugvást.

– Nekem nem csak a karrier számít – jelentette ki a férfi halkan, nyugodtan. – Ott van még Jack is. Bármit teszek, vagy nem teszek, őt nem lehet figyelmen kívül hagyni.

– Brody, ezzel tökéletesen tisztában vagyok, te is tudod, mennyire.

– Tudom, hogy a fiam nagyon kedvel téged, de pillanatnyilag legalább biztos lehet abban, ami körülötte van, és azt te is tudod, hogy bennem nem csalódhat. Istenem… egész életében csakis bennem bízhatott. Connie akkor betegedett meg, amikor Jack még csak pár hónapos volt. Orvostól orvoshoz jártunk, kezelések, kórházak váltották egymást…

– Ó, Brody… – Kate nagyon is el tudta képzelni, mi történhetett akkoriban. Pánik, rettegés… aztán a végtelen, feldolgozhatatlan gyász.

– Nem tudott, képtelen lett volna úgy foglalkozni Jackkel, ahogy kellett volna, én pedig csak próbáltam az egészet összetartani – folytatta Brody. – A világ kezdett szétesni körülöttünk, és én semmivel nem tudtam kárpótolni a fiamat. Az élete első két éve folyamatos lidércnyomás volt.

– Mégis minden tőled telhetőt megtettél azért, hogy a fiadnak boldog, rendes élete legyen. Tudod, mennyire csodállak, mennyire tisztellek ezért?

Brody zavartan nézett a nőre. Soha nem gondolta volna, hogy az apaság csodálatraméltó dolog is lehet.

– Csak azt tettem, amit tennem kellett. Mindig is ő volt az első, másképp nem is lehetett volna. Nem gondolhatok csak magunkra, Kate. Bárcsak… de nem így alakult. Egy ilyen gyökeres, mindent felforgató változás… Neki is bele kell egyeznie.

– És szerinted én nem így gondolom? – kérdezte Kate.

– Ó, a fenébe is! Értsd meg, nem jelenthetem be csak úgy, hogy megnősülök. Előbb beszélnem kell vele erről, fel kell egy kicsit készítenem a változásra. Ez rád is vonatkozik. Benned is legalább annyira meg kell bíznia, mint bennem.

– Az isten szerelmére, O'Connell, azt hiszed, hogy mindez eszembe sem jutott? Hónapok óta ismersz. Jólesne, ha ennél jobban bíznál bennem.

– Ez nem kizárólag arról szól, hogy…

– Jack már megkérte a kezem…

Brody csak nézte a nő feldúlt, kipirult arcát, majd feltartotta a kezét.

– Bocsáss meg, de most le kell ülnöm egy percre.

A férfi hátrált pár lépést, és lehuppant egy fatönkre. A kutya félreértette, odarohant hozzá, és ezúttal az ő ölébe dobta a nyálas fadarabot, amelyet Brody kötelességtudóan elhajított.

– Mit… mit mondtál? – kérdezte döbbenten.

– Mi az, netán kínaiul beszéltem volna? – kérdezett vissza Kate. – A fiad tegnap megkérte a kezemet. Úgy tűnik, ő nem tétovázik annyit, mint az apja. Arra kért, hogy menjek feleségül hozzátok. Soha nem hallottam még ennél édesebb leánykérést. Ezek után be kell látnom, hogy tőled hiába várok valami ehhez hasonlót.

– Én is megkértem volna a kezed, ha képes vagy még egy pár napot várni – dörmögte halkan a férfi. – Ezek szerint csak Jack kedvéért jönnél hozzám?

– Most jól figyelj rám, Brody O’Connell. Bármennyire szeretem is a fiadat, azért még nem mennék feleségül a fafejő apjához, ha ő azt akarná. Jack úgy véli, mindannyian illünk egymáshoz, én pedig egyetértek vele. Ettől függetlenül nyugodtan ücsörögj tovább azon a tuskón, te… te megátalkodott, értetlen alak.

Nemcsak Kate olvasott be rendesen, gondolta Brody, hanem a saját, hatéves kisfia is hamarabb jött rá, hogy az apjának mit kellett volna már nagyon régen megtennie. Nem tudta eldönteni, hogy bosszankodjon, vagy inkább kacagjon.

– Talán nem idegesítenélek ennyire, ha nem játszadozol velem így.

– Játszadozni?! Édes Istenem, te tényleg ennyire vak vagy? Az égvilágon mindent megtettem, hogy észre vedd, éppen csak a homlokomra nem tetováltattam. Szerinted miért nem szállíttattam át a holmimat abba a lakásba, Brody? Szerintem te is tudod, hogy egy hozzám hasonlóan gyakorlatias nő csak akkor tesz ilyesmit, ha esze ágában sincs ott lakni.

– Azt hittem… – állt fel Brody –, arra gondoltam, hogy… Nem is tudom.

– Szerinted az utóbbi pár hónapban miért igyekeztem minden percet veled, illetve veled és Jackkel tölteni? Mi a fenéért jöttem ide minden büszkeségemet félredobva, hogy ugyan vegyél már feleségül, mi? Mi a fenéért tettem volna mindezt, ha nem lennék beléd szerelmes, te bolond?!

A lány megperdült, és a kocsija felé indult, de már alig látott a szemébe szökő könnyektől.

Brody szívébe kegyetlenül belemart a fájdalom.

– Kate, ha beszállsz a kocsiba, esküszöm, hogy kirángatlak onnan. Még nem fejeztük be ezt a beszélgetést.

A nő a kilincset markolva megállt.

– Olyan mérges vagyok rád, hogy már képtelen vagyok jópofáskodni veled.

– Nem is kell annyit beszélned. Ülj le! – mutatott Brody a fatönkre.

– Nem akarok leülni.

– Kérlek, Kate.

A nő karját az ég felé emelve odament a rönkhöz, és leült.

– Tessék. Most már boldog vagy?

– Először is nem veszek el senkit feleségül csak azért, hogy Jacknek újra legyen anyukája, de olyat sem, aki erre nem alkalmas. Ezt most tegyük félre egy kicsit, és foglalkozzunk a kettőnk dolgával! Tudom, hogy haragszol rám, de kérlek, ne sírj!

– Egyetlen könnycseppet nem vesztegetnék rád, abban biztos lehetsz.

A férfi előszedte hatalmas zsebkendőjét, és Kate ölébe dobta.

– Akkor töröld le azokat a nem létező könnyeket, így is van elég gondom.

Kate hozzá sem nyúlt a zsebkendőhöz, inkább az ujjaival kente el a sós cseppeket.

– Rendben – folytatta a férfi. – Képzeld azt, hogy ez egy doboz, és minden, amit eddig mondtunk, ide került be. Most pedig ráteszem a fedelet. Később kinyithatjuk majd, de itt és most tiszta lappal indítunk.

– Tőlem rá is szegezhetnéd a fedelet, aztán bedobhatnád az egészet az óceánba.

– Ma este akartam beszélni Jackkel. – Brody nem hagyta, hogy a nő megzavarja. – Meg akartam tudni, hogyan fogad majd bizonyos változásokat. Úgy tűnt, nem lenne ellenére, ha mi ketten továbblépnénk. Elég jól ismerem, hiszen az én fiam, de arra nem gondoltam, hogy képes a hátam mögött becserkészni a nőmet.

– A nődet?

– Hallgass! – szólt rá Brody szelíden. – Ha meghallgattál volna, akkor már sokkal előbb eljutunk idáig.

Közelebb lépett, és megemelte Kate állát.

– Kate, szerelmes vagyok beléd. Ne, ne, maradj most ülve, kérlek!

– szólt rá a lányra, aki megpróbált felállni. – Éppen azon töprengtem, hogyan mondjam el, amikor csikorgó gumikkal lefékeztél mellettem.

– Mielőtt… – Kate megdöbbenve fújta ki a bennrekedt levegőt. Szíve őrülten kalapált, és ő szégyenkezve bámulta a parkoló poros betonját. – Nagyon… nagyon szorosan rátetted azt a fedőt?

– Amilyen szorosan csak lehet.

– Értem. – Kate egy pillanatra behunyta a szemét, úgy próbálta rendezni a gondolatait, ám az izgalomtól teljesen összezavarodott. Tökéletes, visszhangzott a fejében a szó. Egyszerűen tökéletes.

– Nem kezdenéd újra? – kérdezte Brodyt. – Onnan, hogy szerelmes vagy belém.

– Rendben. Szeretlek, Kate. Már akkor tudtam, hogy elvesztem, amikor először megláttalak. Sokáig arra gondoltam, nemsokára úgyis minden a helyére zökken, hogy te úgysem lehetsz az enyém. Minden alkalommal, amikor felpörögtek az események, szándékosan visszafogtam magam. Ennek számtalan oka volt. Most egy sem jut eszembe, de hidd el, megvolt az oka.

– Neked teremtett a sors, Brody, ahogy téged nekem.

– Azon az éjszakán ott, a nővéred házában többé már nem volt visszaút: végleg beléd szerettem. Azóta sem tudom elfeledni azt az előadást és a rákövetkező napot. Úgy táncoltál, ahogyan még soha nem láttalak korábban. Erős voltál és hatalmas, és ez csak még jobban felkavart.

Letérdelt a lány elé.

– Kate, pár perce még itt álltam, és lelki szemeimmel egy képet láttam. A tornácon ültél velem a hintaágyon, amelyet még meg sem vettem.

Kate szeme ismét elhomályosult, de sikerült visszatartania a könnyeket.

– Nagyon vonzó kép – suttogta.

– Szerintem is. Tudod, az jutott eszembe, hogy mi ketten házat építünk, de nem a rendes alapanyagokból, hanem a kapcsolatunkból. Soha nem sietem el az építkezést, mert számomra az a legfontosabb, hogy amit felépítek, az minél tovább tartson.

– Én pedig türelmetlenkedtem… – Kate szomorúan ingatta a fejét.

– Igen. Rám rontottál. Más is eszembe jutott. Nem fontos, hogy ugyanolyan iramban haladjunk előre ahhoz, hogy végül ugyanoda jussunk el: a legmegfelelőbb helyre.

Egy könnycsepp megelégelte a szigort, elszabadult, és megkönnyebbülten gördült végig a lány arcán.

– Számomra ez a legjobb hely – mondta, és tenyerébe vette a férfi arcát. – Szeretlek, Brody. Azt szeretném, ha…

– Nem – szakította félbe a férfi. – Ezt nekem kell kimondanom. Megfogta a nő kezét, és talpra állította.

– Látod azt a házat? – mutatott a dombtetőn álló épületre, ahol Jackkel lakott.

– Igen – bólintott Kate.

– Lehet még mit javítani rajta, de alapvetően nem reménytelen eset. Ez a kiskutya már majdnem teljesen szobatiszta. Van egy kisfiam, akinek valamiért késik a busza. Jó fiú. Mindezt szeretném veled megosztani. És szeretnék néha elmenni az iskoládba azért, hogy táncolni lássalak. Gyerekeket akarok tőled. Azt hiszem, jó apjuk leszek majd.

– Ó, Brody…

– Hallgass! Még nem fejeztem be. Nyáron szeretnék abban a kertben üldögélni, amelyet közösen ültetünk be virágokkal. Te vagy az egyetlen, akivel mindezt el tudom képzelni.

– Atyaég, kérdezd már meg, mielőtt elájulok, mert akkor nem tudok felelni semmilyen kérdésre.

– Türelmetlen vagy. Ezt is szeretem benned. Akkor hát Kate Kimball, leszel-e a feleségem?

A lány képtelen volt megszólalni, csak szorosan átölelte Brodyt. Szívük egyszerre dobbant a végtelennek tőnő csók során, bármilyen szónál többet árulva el. Mike felnyüszített, és egymás után rótta a köröket az ölelkező emberpár körül. Kate a férfiba kapaszkodva nevetett.

– Olyan boldog vagyok.

– Azért nem bánnám, ha hallanám, amint igent mondasz.

Kate felnézett a férfi arcába, valamit mondott, de a mögöttük fékező iskolabusz légfékjének sivításától nem lehetett érteni, hogy mit.

Brody derekát átölelve fordult meg, és nézte a feléjük rohanó

Jacket. A kiskutya egyetlen szökkenéssel ugrott gazdája karjaiba.

– Szia, Jóképű Jack! – kiáltotta Kate.

– Szia – válaszolta a kisfiú, aki a lány arcán, szemében csillogó könnycseppeket nézte gyanakodva, riadt pillantást vetve édesapjára. – Miért vagy szomorú?

– A felnőttek néha akkor is sírnak, ha nagyon, de nagyon boldogok, ahogy most én is. Emlékszel, mit kérdeztél tőlem tegnap, Jack?

A kisfiú ajkába harapva nézett édesapjára.

– Ühüm… – bólintott.

– Nos, íme a válaszom mindkettőtöknek – mondta Kate, majd továbbra is Brody derekát ölelve a másik kezével megsimogatta Jack arcát. – Igen!

– Tényleg? – kérdezte a fiú óriásira táguló szemmel.

– Tényleg.

– Apa, apa!

– Tessék, Jack.

– Apa, képzeld, Kate feleségül jön hozzánk. Ugye, ez jó hír?

– A lehető legjobb. Gyere, most menjünk haza!

Otthagyták a kisteherautót a parkolóban, és gyalog indultak hazafelé. Jack előrerohant, Mike ugrándozva követte. Brody megtorpant, megfordult, és megcsókolta Kate-et.

Mi az, hogy jó hír, gondolta a nő.

Tökéletes!

Epilógus

– Apa, mikor kezdődik már?

– Pár perc múlva. Gyere, hadd igazítsam ezt meg – Brody megemelte és az egyik székre tette a fiát, majd megigazította Jack elegáns csokornyakkendőjét, és babrált egy kicsit a gomblyukába tőzött rózsával.

– Izzad a tenyerem – ismerte be a férfi idegesen nevetgélve.

– Csak nem félsz? Nagyapa azt mondta, az esküvőn sok férfinak inába szokott szállni a bátorsága.

– Nincs mitől félnem. Szeretem Kate-et, és el akarom venni feleségül.

– Én is – bólintott Jack komolyan. – Te leszel a vőlegény, én meg a vőfély, jó?

– Készen is vagyunk – mondta Brody. – Gyere, hadd nézzelek! Hátralépett, úgy nézte meg a kisfiát. Hat éves, és máris milyen jól fest szmokingban, gondolta.

– Szívdöglesztő vagy, Jack – mosolygott a férfi.

– Mindketten azok vagyunk. Nagymama is mondta, de aztán elsírta magát. Nem is értem – töprengett a fiú. – Meg Max is azt mondta, hogy a lányok mindig bőgnek az esküvőkön. De miért?

– Nem tudom. Később, ha találsz majd magadnak egy lányt, ne felejtsd el megkérdezni tőle!

Megfordította Jacket, így együtt csodálhatták meg magukat a tükörben.

– Nagy nap ez a mai, fiam. Ma egy család leszünk mi hárman.

– Igen! – lelkesedett a kisfiú. – Lesz anyukám, még több nagymamám és nagypapám, egy csomó nénikém és bácsikám, unokatesóm, meg minden! És miután megcsókolod a menyasszonyt, hatalmas ünnepség lesz rengeteg süteménnyel. Natasha is megmondta.

– Így igaz.

– Aztán nászútra mentek, és ott rengeteget puszilgathatjátok egymást.

– Valóban ezt tervezzük, de minden nap felhívunk majd, és képeslapot is küldünk neked – mondta Brody, és próbált nem belegondolni abba, hogy milyen lesz majd a fia nélkül elutazni.

– De aztán visszajöttök, és együtt élünk majd. Rod azt mondta, hogy Kate és te gyereket nemzetek majd a nászúton. Tényleg így lesz?

Na, tessék, gondolta Brody nagyot sóhajtva.

– Ezt még meg kell majd beszélnem Kate-tel.

– Ugye, most már szólíthatom anyunak? Brody mosolyogva nézett a fiára.

– Hát persze. Kate nagyon szeret téged, kisfiam.

– Tudom – forgatta a szemét Jack. – Ezért jön hozzánk feleségül.

A szobába lépő Brandon látta, hogy a vőlegény és a vőfély vadul vigyorognak egymásra.

– Készen álltok? – kérdezte tőlük.

– Igen! – rikkantotta Jack. – Gyere, apu, házasodjunk meg!

Kate kilépett az öltözőszobából, és belekarolt az édesapjába.

– Gyönyörű vagy – nézett rajta végig Spencer, és kezet csókolt a lányának. – Kicsikém…

– Apu, kérlek, ne tedd ezt, mert megint elsírom magam. Anyu is megríkatott – válaszolta Kate, és idegesen igazgatni kezdte a fátylát.

– Nagyon boldog vagyok, apu, de nem vagyok hajlandó kisírt szemmel az oltár elé állni.

– Mi a helyzet a pillangókkal a gyomrodban?

– Szerintem éppen kánkánt járnak, annyira beindultak. – Kate a teremből kiszűrődő zenét hallgatta egy darabig, majd bólintott. – Indulnunk kell.

Édesapjába karolva várt egy darabig, amíg a nővére és unokahúgai végigmentek a padsorok közötti folyosón. Legkisebb unokahúga rózsaszirmokkal hintette fel a vörös szőnyeget.

Aztán ő is belépett az ajtón vakítóan fehér ruhájában és csillogó fátylában. Minden aggodalma és félelme tovaszállt, maradéktalan boldogság áradt szét egész testében.

– Nézd őket, apu! – mondta, amint meglátta a várakozó Brodyt és Jacket. – Milyen jóképűek…

Odalépett hozzájuk, lépteit önkéntelenül a zene ritmusához hangolva. Amikor édesapja Brody kezébe tette a kezét, Kate örömmel érezte a férfi meleg, biztonságot nyújtó érintését.

– Kate – Brody apósához hasonlóan megemelte Kate kezét, és csókot lehelt rá.

– Nagyon csinos vagy! – kiáltott fel Jack magáról megfeledkezve. Hangja csengve szállt a templom falai között. – Tényleg nagyon jól nézel ki, anyu.

Kate szíve csordultig telt szeretettel. Lehajolt, és megpuszilta a fiút.

– Nagyon szeretlek, Jack. Mostantól az én kisfiam is leszel – mondta, majd Brody szemébe nézett. – Mindörökké.

Átadta a virágcsokrot a nővérének, és egyik kezével Brody, a másikkal Jack kezét fogta meg.

Aztán feleségül ment hozzájuk.

VÉGE