Nora Roberts

Piruett

Lindsay szülői unszolásra kezd balettozni, s tizennyolc évesen már Amerika legjobb táncosa. Mégis kénytelen hazatérni szülővárosába, hogy gondoskodjon megözvegyült édesanyjáról. Az építész Seth is itt telepszik le, ahol igazi otthont akar teremteni árva unokahúgának. A kislány tehetséges táncos, aki isteníti a balettiskolát nyitó tanárnőt, s hamarosan Seth is vonzódni kezd Lindsay iránt. A lány sűrű munkarendje azonban alig hagy nekik időt ismerkedésre. A bimbózó szerelem egy elmérgesedő vitába torkollik, s Lindsay visszarepül New Yorkba, egykori társulatához. De vajon jelent-e neki akkora örömöt a színpad, mint amilyent Seth ölelése?

© Nora Roberts, 1983 – Harlequin Magyarország Kft., 2009.

A mű eredeti címe: Reflections

(Silhouette, Special Edition)

Magyarra fordította: Erdeős Zsuzsanna

1.

A szél lehűtötte a levegőt. Sötét felhőket kergetett az égen, és átfütyült a színesedő levelek között. Az út menti fák már inkább sárgák voltak, mint zöldek, és megjelentek rajtuk vörös árnyalatok is. Szeptemberi nap sütött, éppen a nyár és az ősz határán. A késő délutáni napsugarak ferdén vetődtek az útra a felhők közül.

Esőillat érződött. Lindsay megszaporázta a lépteit, mert tudta, a nap csak ideiglenes győzelmet aratott a felhők fölött. A szellő felemelte és összekócolta néhány ezüstszőke tincsét. Bosszankodva tűrte őket hátra. Sokkal bölcsebb lett volna, ha rendesen összetűzi a tarkóján, gondolta.

Lindsay élvezte volna a sétát, ha jobban áll az idővel. Élvezte volna, hogyan mutatkozik meg az ősz, és hogyan áll lesben a fenyegető vihar. De most, miközben egyre gyorsabban lépkedett, csak arra tudott gondolni, vajon milyen katasztrófa vár még rá.

A három év során, mióta visszatért tanítani Connecticut államba, akadt jó pár kellemetlen pillanata. De úgy értékelte, most biztosan benne van a tízes toplistában. A késlekedő vízvezeték-szerelő az iskolában, egy túlbuzgó szülő negyvenöt perces előadása csemetéje érdemeiről, két elszakadt fellépő ruha és egy gyomorrontásos tanítvány – és, ezekhez az apró bosszúságokhoz ráadásul még ott van ez a megbízhatatlan autó is. Amikor indított, a csotrogány motortól megszokott, köhögő panaszt hallotta, de utána mégsem indult be, csak rázkódott összevissza, amíg Lindsay be nem ismerte, hogy vesztett. Ez az autó, gondolta a lány szomorúan mosolyogva, körülbelül annyi idős, mint ő, és mindketten elfáradtak.

Nem sok reménnyel kecsegtetett a motorháztető felnyitása, de Lindsay kötelességtudóan belepillantott, majd összeszorította a fogát, és róni kezdte a balettiskola és a házuk közötti négy kilométeres utat.

A hosszú és fárasztó gyaloglás közben eszébe jutott, hogy felhívhatott volna valakit. Nagyot sóhajtva ismerte be, hogy ez a megoldás nem fért volna össze a vérmérsékletével. De tíz perc kutyagolás után már máshogyan látta a helyzetet. Csodálkozva vette észre, hogy ideges. Nyomasztja a ma esti bemutató. Nem is maga a bemutató, javította ki magát, és zsebre dugta a kezét. A lányok készen állnak, és a próbák tökéletesen sikerültek. A picik olyan aranyosak, hogy az sem számít, ha hibáznak. A bemutató előtti és utáni idő ejti őt kétségbe. És persze a szülők.

Tudta, hogy lesz, akinek nem elég a gyerekének jutó szerep. És még többen fogják megpróbálni rávenni, hogy többet foglalkozzon a lányukkal. És hogy az ő kis Pavlovájuk miért nem spiccel még? Hogy Mrs. Jones balerinája miért kapott több szerepet, mint Mrs. Smithé? És Sue már igazán járhatna a haladó csoportba…

És ha Lindsay elkezd magyarázni nekik a gyerekek testfelépítéséről, a növekedő csontozatáról, a kitartóképességükről és a megfelelő időzítésről, akkor csak további követelésekkel jönnek elő. Többnyire a bókok, a makacsság és a szelíd megfélemlítés gondosan összeállított egyvelegével szokott nekik ellenállni. Úgy érezte, jól kezeli a túlzott elvárásokkal fellépő szülőket. Végül is, tűnődött, saját anyjával szemben már elég tapasztalatot szerzett.

Mae Dunne mindennél jobban vágyott rá, hogy a lányát a színpadon lássa. A rövid lábú, alacsony nő lelkében mindig is balett-táncos volt. Erős akaraterejével és sok kitartó edzéssel be is került egy kis vándor balett-együttesbe.

Mae már majdnem harmincéves volt, amikor férjhez ment. Eddigre beletörődött, hogy soha nem lesz szólótáncos. Rövid ideig tanítással próbálkozott, de kiderült, hogy a megélt csalódások miatt nem lehet jó tanár belőle. De Lindsay születése mindent megváltoztatott. Ha Mae-ből nem lett prímabalerina, a lányából biztosan az lesz.

Lindsay ötéves korában kezdett balett órára járni; Mae ott ült minden foglalkozáson. És ettől kezdve a kislány életét az edzések, a bemutatók, a balettcipők és a komolyzene határozták meg. Anyja nagy gonddal állította össze az étrendjét, és folyton aggódott, amíg biztos nem lehetett benne, hogy Lindsay növekedése megállt 157 centiméternél. A cipő még tizenöt centit emel a balerina magasságán, és minél magasabb valaki, annál nehezebben talál partnert.

Lindsay az anyja magasságát örökölte, de Mae büszkén látta, hogy az alkata karcsú és finom. Egy rövid, esetlen időszak után a lányból gyönyörű tizenéves lett: finom, szőke hajú, elefántcsont bőrű. Természetes ívű, vékony szemöldöke alól kék vikingszem villant elő. Előkelő csontozatán nem látszott a hosszú éveken át tartó erősítés. A karja és a lába nyúlánk volt, a balett-táncosok hosszúra nyúlt izomzatával. Úgy tűnt, valóra válik Mae minden álma.

Lindsay-ről hamar kiderült, hogy nemcsak a kinézete olyan, mint egy balerináé, hanem a tehetsége is van a tánchoz. Mae ezt maga is látta, még mielőtt a tanárok észrevették volna. A kislány mozgása összehangolt volt, a technikája kiváló, és megvolt benne a tánchoz nélkülözhetetlen kitartás és tehetség. És ami mindennél fontosabb: szíve volt hozzá.

Lindsay tizennyolc éves korában került be egy New York-i társulatba. De anyjától eltérően nem maradt meg a balettkarban; hamarosan szólótáncos lett, és a huszadik évében már főszerepeket kapott. Majdnem két éven át úgy látszott, hogy Mae álmai beteljesülnek. De Lindsay-nek váratlanul fel kellett adnia az állását, és vissza kellett térnie Connecticutba.

Az elmúlt három év alatt a tánctanítás a hivatásává vált. Mae keserűen figyelte ezt a fejleményt, de Lindsay bölcselkedőbb volt. Ő még mindig táncosnak tartotta magát. Ez soha nem fog megváltozni.

A felhők már megint eltakarták a napot. Lindsay megborzongott, és azt kívánta, bárcsak ne felejtette volna az autóban a kabátját. Az első ülésen van, ahová haragjában ledobta. A lány karja most fedetlen volt, hiszen felül csak halványkék balett-trikó volt rajta. Farmert húzott rá, és a lábmelegítők is jólesőn melegítették, mégis vágyakozva gondolt a kabátjára. De attól, hogy rágondol, még nem lesz melege, így kocogva folytatta tovább az útját. Az izmai már átálltak a nagyobb igénybevételre. Könnyeden mozgott, ösztönös kecsességgel. Kezdte élvezni a futást. Ilyen volt a természete: mindenben örömöt keresett, és általában meg is találta.

Az eső olyan hirtelen kezdett ömleni, mintha valaki hirtelen kiborította volna a színültig megtelt felhőket. Lindsay megállt, és felnézett a háborgó, fekete égboltra.

Mi jöhet még? – kérdezte.

Rögtön megérkezett a válasz egy hatalmas mennydörgés formájában. Lindsay nevetve rázta meg a fejét. Éppen a Moorefield-ház előtt járt. Úgy döntött, megteszi, amit már rég kellett volna: megkéri Andyt, hogy vigye haza. Fázósan karba fonta a kezét, és elindult az út másik oldalára, a ház felé.

Hirtelen mérges dudálást hallott: ijedtében majd kiugrott a szíve. Amikor a hang felé fordult, elmosódott autó-formát látott közeledni a sűrű esőn át. Elugrott az útból, megcsúszott, és nagy toccsanással egy pocsolyába érkezett.

Lindsay szíve még mindig a torkában dobogott. Lehunyta a szemét. Halotta a fékcsikorgást és az aszfalton csúszó kerekeket.

– Évek múlva – gondolta, miközben a farmerja egyre jobban átázott – ezen nevetni fogok. De most biztos nem.

Rúgott egy nagyot. Csak úgy fröcskölt a víz.

– Maga megőrült?

Lindsay csak erre az ordításra nyitotta ki a szemét, és egy óriást látott föléje magasodni. Egy dühös, vizes óriást. Vagy egy ördögöt, gondolta. A férfi fekete ruhát viselt. A haja is fekete volt, és nedvesen csillogott a barnára sült, csontos arc körül. Volt valami veszedelmes ebben az arcban. Lehet, hogy a sötét, kissé felhúzott szemöldök tette? Vagy az, hogy a tengerzöld szeme nem illik hozzá, bár ugyanolyan viharos, mint az arckifejezése. A férfi orra hosszú és hegyes volt, éppolyan szögletes, mint azt arca többi része. Az eső a testéhez tapasztotta a ruháját, és látszott, milyen jó felépítésű. Ha Lindsay-t nem ragadja ennyire meg a férfi arca, valószínűleg alaposan szemügyre veszi a testét – szakmai szempontból. De most csak szó nélkül bámult rá.

– Megsérült? – kérdezte tőle a férfi türelmetlenül, mivel nem kapott választ az első kérdésére. Hangjából nem aggodalom, hanem visszafojtott düh csengett. Lindsay megrázta, a fejét, de továbbra sem szólalt meg. A férfi elkáromkodta magát, és felsegítette a lányt a földről, szinte a levegőbe emelve.

– Nem szokott az orra elé nézni? – kérdezte, és kicsit megrázta, mielőtt elengedte.

Nem is volt óriás. Magas volt – talán harminc centivel is magasabb Lindsay-nél –, de semmiképpen nem kőevő óriás vagy valami Fanyűvő János. A lányban már erősebb volt a szégyenkezés, mint az ijedtség.

– Rettenetesen sajnálom – kezdte. Tisztában volt vele, hogy ő a hibás, és kész volt be is ismerni. – Körülnéztem, de nem…

– Maga nézett körül? – vágott közbe a férfi. A hangja még csak türelmetlen volt, de érződött, hogy nagy erőfeszítésébe kerül, hogy visszatartsa tomboló haragját. – Akkor talán elkezdhetné hordani a szemüvegét. Apuka biztos mélyen a zsebébe nyúlt, hogy csináltasson egyet magának.

Nagy, kékeslila villám cikázott át az égen. Lindsay nem is a férfi szavait vette zokon, hanem inkább azt, hogy milyen hangon beszél vele. – Nem hordok szemüveget – vágott vissza.

– Pedig kezdhetne.

– Jó a szemem – simított hátra a lány egy vizes hajtincset a homlokából.

– Akkor igazán nem kellene csak úgy átmasíroznia az úttesten.

Lindsay metsző pillantást vetett rá, de a hatást enyhítette, hogy közben esővíz csurgott végig égő arcán. Ahogy érezte magát, csoda, hogy nem vált azonnal gőzzé. – Már bocsánatot kértem – mondta mérgesen, a kezét csípőre vágva. – Pontosabban, csak kezdtem volna mentegetőzni, amikor nekem esett. És azt várhatja, hogy meg is alázkodjam. Ha nem hasalt volna úgy rá a dudára, nem esem bele ebbe az átkozott pocsolyába. – Ösztönösen a nadrágjához nyúlt, mintha le tudná törölni magáról a vizet, de a helyzet ennél sajnos sokkal súlyosabb volt. – Gondolom, eszébe sem jut, hogy maga is bocsánatot kérjen.

– Nem – válaszolta a férfi nyugodtan –, az biztos. Nem az én hibám, hogy ilyen esetlenül mozog.

– Én esetlenül? – kérdezte Lindsay kikerekedett szemmel. – Esetlenül? – csuklott el a hangja. Ennél nagyobb sértést még nem vágtak a fejéhez. – Hogy mer ilyet mondani?

Megfürdik a pocsolyában, elviseli a férfi gorombaságát, de ezt már nem hagyja. – Még soha nem találkoztam ilyen szánalmas emberrel! És maga még férfinak nevezi magát? – Az arca most már a haragtól lángolt. Türelmetlen mozdulattal simította hátra a haját, amit az eső újra és újra haragos kéken villogó szemébe vitt. – Majdnem elüt, halálra rémit, pocsolyába lök, kioktat, mintha rövidlátó gyerek lennék, és most… most van képe esetlennek nevezni!

A férfi csodálkozva húzta fel a szemöldökét. – Akinek nem inge… – dörmögte, majd megragadta a lány karját, és vonszolni kezdte.

– Mit képzel, mit csinál? – kérdezte Lindsay. A mondat méltóságteljesen kezdődött, de szinte sikítva ért véget.

– Elviszem ebből a rohadt záporból. – Kinyitotta a vezető oldali ajtót, és minden teketóriázás nélkül belökte a lányt, aki átkecmergett a másik ülésre, hogy a vezető is beférjen. – Mégsem hagyhatom tovább ázni. – Nyersen beszélt, miközben már be is szállt, és becsapta az ajtót. Az eső végre csak a szélvédőn dobolt, nem a fejükön.

A férfi hátrasimította sűrű, a fejét vizes sisakként borító haját, és Lindsay elcsodálkozott, hogy milyen szép keze van. Széles tenyere, és hosszú ujjai zongoraművészre vallottak. A lánynak hirtelen eszébe jutott, hogy nemcsak ő került kellemetlen helyzetbe, hanem a férfi is, de amikor az idegen dühösen ránézett, egy csapásra elpárolgott az együttérzés.

– Hová tartott? – kérdezte a férfi. Olyan hangon beszélt vele, mintha valami gyerekkel állna szemben. Lindsay kihúzta magát. Talán a válla volt a legvizesebb, és érezte, hogy a hideg itt a csontjáig hatol.

– Haza… Még körülbelül másfél kilométer ezen az úton.

A férfi megint felhúzta a szemöldökét, miközben alaposan megszemlélte a lányt. Lindsay haja nedvesen csüngött az arca körül. Szempillája sötéten, sűrűn keretezte meghökkentően kék szemét. A száját duzzogva szorította össze, de a férfi már látta, mekkorát tévedett, amikor gyereknek nézte. Az ajka így rúzstalanul is nyilvánvalóan női száj volt. Az eső áztatta, smink nélküli arc nem csak szép volt, hanem… de ekkor Lindsay összeborzongott, és a férfi észbe kapott.

– Ha esőben akar sétálni – mondta az idegen kissé szelídebb hangon, miközben a hátsó ülés felé nyúlt – úgy is kellene öltöznie –, és ezzel a lány ölébe dobott egy rozsdabarna zekét.

– Dem kell… – kezdte Lindsay, és két hatalmas tüsszentéssel folytatta. Összeszorított foggal belebújt a kabátba. A férfi beindította a motort. Csendben indultak el, csak az eső dobolt a tetőn.

Lindsay csak most jött rá, hogy a férfi teljesen idegen. Név szerint, de legalábbis látásból ismert szinte mindenkit a tengerparti városkában, de ezt az embert még soha nem látta. Pedig egy ilyen arcot nem felejtett volna el. Cliffside lassan folydogáló, barátságos életében az ember mindenkivel barátságos, de Lindsay évekig élt New Yorkban is. Tudta, milyen veszélyes beszállni egy idegen autójába. Lopva közelebb húzódott a jobb oldali ajtóhoz.

– Egy kicsit elkésett ezzel – mondta csöndesen a férfi.

Lindsay meglepődve nézett rá. Mintha az idegen szája sarkában egy villanásnyi mosoly tűnt volna fel, Felvetette a fejét. – Itt lakom – mondta hűvösen, balra mutatva. – Ott, az a cédrusfa ház, az a manzárdos.

Az autó megállt a fehér palánkkerítés mellett. Lindsay összeszedte a maradék méltóságát, és a férfi felé fordult. Ügy tervezte, a lehető leghűvösebben köszöni meg a kéretlen szívességet.

– Gyorsan vesse le a vizes holmit– mondta az idegen, mielőtt megszólalhatott volna. – És legközelebb alaposan nézzen körül átkelés előtt.

Lindsay dühös hangot hallatott, miközben végre sikerült kinyitnia az ajtót. Kilépett az egyre jobban ömlő esőbe, és a sofőrre nézett. – Kösz – mondta gyorsan, és mérgesen becsapta az ajtót. Gyorsan megkerülte az autót, és berohant a kertkapun. Elfelejtette, hogy az idegen kabátja van rajta.

Beviharzott a házba.

Még mindig remegett a dühtől, de megpróbálta magát összeszedni. A kellemetlen eset gyalázatosan dühítő volt, de semmiképpen nem akarta elmesélni anyjának. Tudta, hogy az arca és a tekintete mindent elárulna. A pályáján nagyon is előnyös volt, hogy ilyen egyértelműen kifejezi az érzéseit. Amikor Adolphe Adám Giselle-jét táncolta, ő volt Giselle. A tragédia szinte sugárzott az arcáról. Amikor táncolt, teljesen elmerült a történetben és a zenében. De amikor levette a balettcipőt, ismét Lindsay Dunne-é vált, és tudta, nem mindig szerencsés, ha a gondolatait ki lehet olvasni a szeméből.

Ha Mae észreveszi, milyen feldúlt, kérdezősködni kezd, és akkor részletesen be kell számolnia a történtekről, majd végig kell hallgatnia anyja kritizáló szavait. És ebben a pillanatban igazán nem vágyott újabb kioktatásra. Csurom vizesen és fáradtan kezdett felmászni az emeletre. Azonnal meghallotta a lassú, egyenetlen lépteket, amelyek mindig apja halálos balesetére emlékeztették.

– Szia! Megyek átöltözni! – Lindsay hátrasimította nedves haját, hogy a lépcső alján álló anyjára mosolyogjon. Mae fél kézzel a korlátra támaszkodott. Bár gondosan fésült haja kortalan szőkére volt festve, és a sminkje is kifogástalan volt, az összhatást elrontotta az állandóan elégedetlen arckifejezés.

– Az autó rosszalkodott – mondta Lindsay, még mielőtt anyja kérdezősködni kezdhetett volna. – Elkapott az eső, mielőtt autóba szálltam. Andynek vissza kell majd hoznia este – tette még hozzá.

– Nálad maradt a kabátja – jegyezte meg Mae a korlátra dőlve. Esőben mindig fájt a csípője.

– Kabát? – kérdezte Lindsay értetlenül.

Lenézett, és meglátta a vizes, kézfején is túllógó kabátujjat. – Jaj, ne!

– Azért ne ess kétségbe! – nyugtatta Mae, és a testsúlyát a másik lábára helyezte. – Andy ki fogja bírni nélküle estig.

– Andy? – Lindsay úgy érezte, teljesen elveszítette a beszélgetés fonalát, majd rájött, hogy anyja mire gondol, de túl bonyolult lett volna elmagyarázni a helyzetet. – Gondolom, igen – vetette oda. Visszalépett egy fokot, és megfogta Mae kezét. – Fáradtnak tűnsz, anya. Tudtál ma pihenni?

– Ne bánj velem úgy, mint egy gyerekkel! – szólt rá az anyja. Lindsay azonnal megmerevedett. Elhúzta a kezét.

– Sajnálom – mondta kimérten, de a szemén látszott, hogy megbántódott. – Felmegyek, és átöltözöm vacsora előtt. – Már fordult volna, de anyja megfogta a karját.

– Lindsay. – Mae felsóhajtott, hiszen pontosan tudta, mi játszódik le a lányában. – Sajnálom. Ma nagyon undok vagyok. Talán az eső teszi.

– Tudom – mondta Lindsay lágyabb hangon. A szülei balesete az eső és a rossz kerekek miatt történt.

– És utálom, hogy itt kell laknod, és vigyáznod kell rám, amikor közben New Yorkban lenne a helyed.

– Anya…

– Ne kezdd ezt! – keményedett meg Mae hangja. – A dolgok csak akkor jönnek rendbe, ha ott leszel, ahová tartozol. – Mae megfordult, és elindult furcsa, sántikáló járásával.

Lindsay nézte, amíg be nem ment az ajtón, majd elindult felfelé. Ahová tartozik, gondolta, amint belépett a szobájába. De pontosan hová is tartozik? Hol az ő helye? Becsukta az ajtót, és nekidőlt.

Nagy, levegős hálószobája volt, két széles ablakkal. A nagymamájától örökölt öltözőasztalt kagylógyűjtemény díszítette, amit a háztól nem messzi tengerparton gyűjtött. A sarokban lévő könyvespolc tele volt a gyerekkori könyveivel. A fakó keleti szőnyeg volt az egyetlen, amit megtartott, amikor felszámolta a New York-i lakását. A hintaszék a közeli bolhapiacról származott, a bekeretezett Renoir nyomat pedig egy manhattani képcsarnokból. A szobája jól tükrözte a két világot, amelyben eddig élt.

Az ágy fölött lógott a halványrózsaszín balettcipő, amelyet az első szóló fellépésén viselt. Lindsay odament, és megérintette a szaténszalagot. Emlékezett, hogy mikor varrta fel, és hogy közben mennyire összeszorult a gyomra az izgalomtól. Emlékezett anyja elragadtatott és apja gyengéden áhítatos arcára az előadás után.

Már vagy száz éve volt, gondolta, és elengedte a szalagot. Akkor még azt hitte, bármi lehetséges. És lehet, hogy akkor ez igaz is volt.

Lindsay mosolyogva emlékezett a zenére, a mozgásra, a varázslatra, és arra az érzésre, amikor mintha semmi nem korlátozta volna a testét, mintha úszott volna, teljesen szabadon. A valóság csak az előadás után következett, kimondhatatlan görcsök, vérző lábak és meghúzódott izmok formájában. Hogy is volt lehetséges, hogy a testét újra és újra lehetetlen pózokba csavarta, amikor táncolt… De valahogy mégis megtette, egészen a teljesítő– és tűrőképessége határáig. Átadta magát a művészetnek, feláldozta a testét, és sok-sok évét. Csak a tánc létezett. Ezt a varázslat teljesen elnyelte.

Lindsay megrázta a fejét, hogy visszatérjen az álmodozásból. Emlékeztetnie kellett magát, hogy azóta már jó néhány év eltelt. Most pedig teljesen más dolga van. Levette a vizes dzsekit, és fintorogva nézte. Mit csináljon vele?

Eszébe jutott a kabát faragatlan tulajdonosa. Még csúnyábban nézett. Nos, ha kell neki, jöjjön vissza érte. Ha az anyagát és a márkáját nézzük, nem valószínű, hogy csak úgy otthagyja valahol. És nem is az ő hibája, hogy magával hozta, gondolta, miközben vállfát vett elő a szekrényből. Ha a férfi nem dühíti úgy fel, nem felejtette volna visszaadni neki.

A kabátot a szekrénybe akasztotta, és elkezdte lehámozni magáról a nedves ruhákat. Reszketve belebújt a vastag zseniliaköntösébe, és becsukta a szekrényajtót. Elhatározta, hogy elfelejti a kabátot, és azt a barátságtalan fickót. Egyikhez sincs semmi köze.

2.

Két órával később már egy másik Lindsay Dunne üdvözölte a szülőket. Magas nyakú, fodros batisztblúzt vett fel földig érő, rakott szoknyával. Mindkettő fakókék volt. A haját gondosan befonta és feltekerte. Nyugodt volt és összeszedett. Nem is emlékeztetett a koraesti, víztől csöpögő, dühös nőre. Csak a bemutatóra tudott gondolni, és teljesen elfelejtette a kellemetlen kalandot.

Hosszú széksorokat állítottak fel, ahonnan a szülők jól láthatták gyermekük szereplését. Az ülések mögött egy asztalon kávé és többféle aprósütemény várta a közönséget. Az egész terem zümmögött a beszélgetőktől, és Lindsay-nek erről eszébe jutott a számtalan bemutató, amelyen eddig részt vett. Megpróbált egyenként üdvözölni mindenkit, és türelmesen válaszolni az összes kérdésre, de az esze már a szomszéd helyiségben járt, ahol két tucat lány most bújik balettcipőbe és tüllszoknyába.

Ideges volt. A nyugodt, mosolygó felszín alatt Lindsay épp olyan ideges volt, mint régebben, a saját bemutatói előtt. De azért szépen válaszolgatott az unalomig ismert kérdésekre. Itt volt óvodásként, kezdőként, haladóként és képesítés előtt, és most már oktatóként. Ügy érezte, egy bemutatón semmi sem történhet, amit még nem élt meg. És mégis ideges volt.

Nyugalmas Beethoven-szonátákat tedd fel a CD-lejátszóba, részben, hogy megfelelő légkört teremtsen az előadáshoz, másrészt, hogy ő is megnyugodjon. Mondogatta magának, hogy milyen butaság, hogy egy sokat tapasztalt profi – egy gyakorlott oktató – ilyen ideges, feszült legyen egy szokványos bemutató miatt. De ez nem sokat segített. Nem tudta nem a szívén viselni az iskolája és a tanítványai sorsát. Nagyon vágyott rá, hogy az est jól sikerüljön.

Mosolyogva kezet rázott egy apukával, bár gyanította, hogy a férfi szívesebben nézné az otthoni fociközvetítést. Az apa többször is a gallérjához nyúlt; valószínűleg nem érezte túl jól magát a szorosra kötött nyakkendőben. Ha Lindsay kicsit jobban ismeri, biztosan jót nevetett volna vele, és titokban odasúgta volna neki, hogy vegye csak le nyugodtan, és szabaduljon meg a kényelmetlen ruhadarabtól.

Mióta Lindsay több mint két évvel ezelőtt elkezdett bemutatókat rendezni, az egyik fő céljának tekintette, hogy a szülőknek ne kelljen feszengeniük. Tapasztalatból tudta, hogy a magukat jól érző szülőkből jó közönség lesz, az elégedett közönség pedig még több diákot vonz a balett órákra. Amikor beindította az iskolát, nem is adott fel hirdetést. A hír élőszóval terjedt. És ez mind a mai napig tart. Az egyik szomszéd szól a másiknak, és az elégedett szülők ajánlják az ismerőseiknek. Az iskola volt a megélhetése és a szerelme. Szerencsésnek tartotta magát, hogy a kettő egybeesik, életében már másodszor.

Lindsay tudta, hogy a táncosok sok családtagja csak kötelességből jön el, és azt szerette volna, ha ők is jól erezik magukat. A bemutatókra nemcsak változatos műsort tervezett, de arra is törekedett, hogy minden táncos olyan szerepet kapjon, ami a lehető legjobban megfelel a tehetségének, vagy legalábbis a képességeinek. Tudta, hogy nem minden anya táplál olyan reményeket a gyerekével kapcsolatban, mint Mae, és nem minden apa támogatja annyira a gyerekét, mint az övé.

De akkor is eljöttek, gondolta Lindsay, miközben végignézett a balett-teremben összegyűlteken. Autóba ültek az esőben, kihagyják a kedvenc tévéműsorukat vagy a vacsora utáni lustálkodást a kanapén. Elmosolyodott. Mindig meghatódott azon, amikor észrevette egy-egy ilyen apró jelét annak, hogy a szülők milyen önzetlenek tudnak lenni, amikor a gyerekükről van szó.

És az is eszébe jutott, és már nem először, mennyire örül, hogy úgy döntött, hazajön, és most pedig milyen elégedett lehet az itteni életével. Persze, hogy imádta New Yorkot, a folyamatosan lüktető életet, a magas követelményeket, a tagadhatatlan izgalmat, de a jó ismerősök lakta, csendes utcák alkotta kisváros egyszerű örömei most bőven kielégítették az igényeit.

A teremben például mindenki ismerte egymást, legalább látásból, de többnyire név szerint is. Az egyik előtáncos anyja például a kislány Lindsay-re vigyázott több mint húsz évvel ezelőtt. Akkor még lófarokba kötötte a haját, jutott Lindsay eszébe, amikor meglátta az asszony rövid, gondosan fésült hajfonatát. Akkoriban még hosszú lófarka volt, színes fonállal megkötve. Amikor ment, a copfja ide-oda hintázott, és ez elbűvölte Lindsay-t. Az emlék melegséggel töltötte el, és némiképp meg is nyugtatta.

Arra gondolt, talán mindenkinek ki kellene próbálnia ezt, hogy miután fiatalon elkerül a szülővárosából, hogy aztán később, amikor felnőttként ismét visszatér, eldönthesse, vissza akar-e még költözni. Micsoda felfedezés felnőtt szemmel látni a gyerekkorunkban megismert dolgokat és embereket!

– Lindsay!

Lindsay megfordult, hogy üdvözölje régi iskolatársát, az egyik legkisebb táncos mamáját. – Szia, Jackie! Csodálatosan nézel ki.

Jackie csinos, jó képességű, barna hajú nő volt. Lindsay jól emlékezett, hogy szinte minden bizottságban részt vett a középiskolában. – Borzasztóan izgulunk – vallotta be Jackie. E többes számon saját magát, a lányát és a férjét értette.

Lindsay követte a volt iskolatárs tekintetét, és a terem másik felében meglátta a gimnázium atlétacsillagából lett biztosítási szakembert, akihez Jackie még az érettségi évében hozzáment. A férj két idősebb párral beszélgetett. Tehát elhozták az összes nagyszülőt is, gondolta Lindsay mosolyogva.

– Nektek most az a dolgotok, hogy izguljatok – válaszolta. – Ezt írja elő a hagyomány.

– Remélem, jól megy majd neki – folytatta Jackie –, hiszen nagyon akarja. És annyira szeretne tetszeni a papájának!

– Ügyes lesz – nyugtatta meg Lindsay, és megszorította az anyuka remegő kezét. – És az összes lány gyönyörű, és ezt neked is köszönhetem, hiszen rengeteget segítettél a jelmezeknél. Még meg sem tudtam köszönni.

– Ó, nagyon szívesen tettem – biztosította Jackie. Megint a családjára nézett. – A nagyszülők – súgta bizalmasan –, néha ijesztőek.

Lindsay nevetett, hiszen tudta, hogy a szóban forgó két nagymama és nagypapa mennyire odavan az apró táncosnőért.

– Nevess csak! – mondta Jackie durcásan, de a száján büszke mosoly játszott. – Neked nem kell nagyszülőkkel foglalkoznod. Vagy anyóssal, apóssal – tette hozzá vészjósló hangon. – Egyébként – Lindsay azonnal észrevette a hangszínváltozást, és kigyulladt a belső vészjelzője – emlékszel Tod unokatestvéremre?

– Igen – válaszolta Lindsay óvatosan.

– Pár hét múlva benéz hozzánk. Csak egy-két napig marad – tette hozzá ártatlanul mosolyogva. – Amikor telefonált, érdeklődött utánad.

– Jackie – kezdte Lindsay vitát szimatolva.

– Miért nem fogadsz el tőle legalább egy vacsorameghívást? – Jackie nem akarta hagyni, hogy a barátnője könnyen kibújjon a kérdés elől. – Annyira tetszettél neki tavaly. És csak rövid időt tölt itt. Jól menő vállalkozása van New Hampshire-ben. Emlékszel, meséltem, hogy gépekkel foglalkozik.

– Emlékszem – felelte Lindsay gyorsan. Ha az ember egyedülálló, és kisvárosban lakik, állandó harcban lesz a jóakarókkal, akik mindenképpen össze akarják valakivel boronálni. És mostanában, hogy Mae állapota szemmel láthatóan javul, egyre több célzással és javaslattal bombázzák. Lindsay úgy gondolta, hogy ha véget akar ennek vetni, határozottan ki kell egyszer állnia. Például most.

– Jackie, tudod, milyen elfoglalt vagyok…

– Csodálatos, amit csinálsz, Lindsay – mondta gyorsan Jackie. – Minden lány imád, de egy nőnek néha másra is szüksége van, nem? Nincs semmi komoly közted és Andy között?

– Nem, persze, hogy nincs, de…

– Hát akkor tényleg semmi okod eltemetni magadat.

– Az anyám…

– Öröm volt látni a múltkor, amikor beadtam neked a jelmezeket – folytatta Jackie hajlíthatatlanul. – Olyan jó, hogy már ilyen önállóan tesz-vesz. Sőt, szerintem kicsit ki is kerekedett.

– Igen, de…

– Tod csütörtökhöz egy hétre érkezik. Szólok majd neki, hogy hívjon fel – mondta Jackie könnyedén, és választ sem várva elindult a családja felé.

Lindsay bosszankodással vegyes szeretettel nézte a távolodó asszonyt. Soha nem győzhetsz le olyan valakit, aki nem hagy végigmondani egy mondatot sem, vonta le a következtetést. De hát végül is, egy remegő hangú, kicsit izzadt tenyerű unokatestvért még kibír egy estére. Való igaz, hogy nem sok programja van, és nem mondhatni, hogy vonzó férfiak állnak sorban az ajtaja előtt.

Lindsay úgy gondolta, a legjobb, ha egyelőre nem foglalkozik ezzel a problémával. Most a tanítványai az elsők. Átment az öltözőbe. Ott legalább senki nem kérdőjelezi meg a tekintélyét.

Egy pillanatra az ajtónak dőlt, hogy hosszú, mély levegőt vegyen. A szobában pokoli felfordulás volt, de az a fajta, amivel szemben már érzéketlenné vált az elmúlt évek során. A lányok izgatottan csicseregtek, és közben segítettek egymásnak jelmezbe bújni, vagy még egyszer elpróbálták a bonyolultabb mozdulatokat. Az egyik idősebb lány pliéket gyakorolt, miközben két ötéves egy balettcipőn veszekedett. A színfalak mögött mindenütt a szokásos zűrzavar uralkodott.

Lindsay felegyenesedett. Érezte, hogy visszanyerte a hangját. – Legyetek szívesek, figyeljetek rám! – Nem beszélt hangosan, mégis meghallotta az összes fecsegő kislány, és a csillogó szempárok rászegeződtek.

– Tíz perc múlva kezdünk. Beth, Josey – szólt két idősebb lánynak –, kérlek, segítsetek a kicsiknek! – Lindsay az órájára pillantott, és eszébe jutott, hogy a zongorista még nem érkezett meg. A legrosszabb esetben legfeljebb CD-re táncolnak.

Leguggolt, hogy megigazítsa az egyik kis táncosnő harisnyáját, és közben elkezdte megválaszolni a többiek kérdéseit és aggodalmait.

– Ms. Dunne, ugye nem engedte, hogy az öcsém az első sorban üljön? Mindig grimaszol rám. Gúnyolódik.

– Az utolsó előtti sorba szól a jegye – mondta Lindsay kissé furcsa kiejtéssel, a szája ugyanis tele volt hajtűvel, mert az egyik lánynak újrafésülte a haját.

– Ms. Dunne, én félek a második lábemelés-sortól.

– Pont úgy lesz, mint a próbán. Jól fogod csinálni.

– Ms. Dunne, Kate vörösre lakkozta a körmét.

– Hmm. – Lindsay megint az órájára nézett.

– Ms. Dunne, a fouetté-k…

– Öt, nem több.

– Miért nem használhatunk színpadi sminket, hogy ne legyünk olyan sápadtak? – nyafogott egy apró balett-táncos.

– Mert nem – mondta Lindsay az egyszerűség kedvéért. – Monica, hála Istennek! – kiáltott fel megkönnyebbülten, amikor egy vonzó, fiatal nő lépett be a hátsó ajtón. – Már attól féltem, hogy a CD-re szorulok!

– Bocs, hogy elkéstem – mondta Monica mosolyogva, és becsukta az ajtót.

A húszéves Monica Anderson egészséges, életerőtől duzzadó nő volt. Fürtös, szőke haja szeplős arcot keretezett, nagy, barna, reménykedő szemekkel. Magas volt és sportos, és a legtisztább szívű ember, akivel Lindsay valaha is találkozott. Kóbor macskákat fogadott be. Ha két ember összeveszett, együtt érzően meghallgatta mindkét felet, és mindenkiről a legjobbat feltételezte, még ha a tények ennek ellent is mondtak. Lindsay-nek nagyon tetszett az ilyen egyszerű jóság.

Monica mindezen felül még tehetséges zongorakísérő is volt. Tartotta az ütemet, jól visszaadta a klasszikus darabokat, mindenféle ékesítés nélkül, ami csak megzavarta volna a táncosokat. De, gondolta Lindsay titkos sóhajjal, a pontosság nem tartozott az erényei közé.

– Körülbelül öt perc múlva kezdünk – emlékeztette Monicát.

– Semmi gond. Mindjárt kész vagyok. Ez itt Ruth – válaszolt a vele érkezett lányra mutatva. – Ő is balettozik.

Lindsay a magas, dús keblű lányról a finom csontú másikra nézett, akinek szembetűnő egzotikus, mandulavágású szeme és telt, szenvedélyes szája volt. Ruth egyenes, fekete haja középen volt elválasztva kicsi, háromszög alakú arca körül, és valamivel vállon alul ért. Szabálytalan vonásai egyenként nem voltak rendkívüliek, de együtt bárki figyelmét megragadták volna. A kamaszkora végén járhatott. Bár könnyedén, magabiztosan tartotta magát, sötét szemében bizonytalanság, sőt némi félénkség tükröződött. Ezt látva Lindsay még melegebben mosolygott rá, és kezet nyújtott neki.

– Szia, Ruth!

– Játszom gyorsan egy nyitányt, hogy a közönség addig helyet foglaljon – vetette közbe Monica. Már ment volna, de Ruth megfogta a ruhája ujját.

– De Monica…

– Ja, igen, Ruth beszélni szeretne veled. – Rájuk villantotta egészséges fogsorát, és ismét elindult. – Ne aggódj – vetette oda a lánynak –, Lindsay nagyon kedves! Már mondtam. Ruth kicsit félénk – jelentette még be, majd átvitorlázott a balett-terembe.

Lindsay derűsen rázta meg a fejét, de amikor visszafordult Ruthhoz, látta, hogy a lány fülig pirult. Bár ő maga hozzászokott már, hogy könnyed legyen az idegenekkel is, megértette azt is, aki még nem. Finoman megérintette a lány karját. – Monica különleges lény – mondta mosolyogva. – Ha tudsz segíteni sorba állítani az első szám szereplőit, közben beszélhetünk.

– Nem szeretnék az útjában lenni, Ms. Dunne.

Lindsay a zűrzavaros öltöző felé intett. – Most jól jönne némi segítség.

Persze nem okozott volna gondot neki a lányok felállítása, de amikor látta, hogy Ruth felenged, tudta, hogy jól kezdett a dologhoz. Érdeklődve nézte a lány mozgását. Feltűnt neki természetes kecsessége, és a valószínűleg sok gyakorlás után kialakult stílusa. De most már a saját tanítványaira kellett figyelnie, akik pár pillanat alatt elcsendesedtek. Lindsay kinyitotta az ajtót, és intett Monicának. Elkezdődött a bevezető zene, és Lindsay legkisebb táncosai besiklottak a színpadra.

– Olyan aranyosak ebben a korban – mormolta. – Nem sok mindent tudnak elrontani. – Az első piruettek máris elragadtatott tapsra bírták a nézőket. – Testtartás! – súgta a kicsik felé. Azután Ruthhoz fordult. – Mióta balettozol?

– Ötéves korom óta.

Lindsay bólintott, de a szemét nem vette le apróságokról. – És most hány éves vagy?

– Tizenhét.

Lindsay nem tudta mire vélni Ruth hirtelen határozottságát.

– Múlt hónapban töltöttem be – tette hozzá a lány kicsit védekezően. Lindsay válaszul elmosolyodott, de továbbra is az előadást nézte.

– Én is ötévesen kezdtem. Anyám még mindig őrzi az első balettcipőmet.

– Láttam a Don Quijotében táncolni – mondta Ruth gyorsan. Lindsay meglepve látta, hogy a lány az alsó ajkát összeharapva nézi.

– Tényleg? Mikor?

– Öt évvel ezelőtt, New Yorkban. Csodálatos volt. – Ruth olyan félelemmel vegyes tisztelettel nézte, hogy Lindsay önkéntelenül megsimította az arcát. A kamaszlány megmerevedett, de a meglepett Lindsay tovább mosolygott rá.

– Köszönöm. Mindig is az volt a kedvenc balettem. Tele van lobogással, égető tűzzel.

– Én egyszer majd Dulcineát táncolom – mondta Ruth kicsit kevésbé félénken, és egyenesen Lindsay szemébe nézett.

Lindsay még egyszer gondosan megnézte a lányt, és arra gondolt, éppen így néz ki egy igazi Dulcinea. – Folytatni akarod a tanulmányaidat?

– Igen – nedvesítette meg Ruth az ajkát.

Lindsay félrefordított fejjel megkérdezte: – Nálam?

Ruth bólintott, majd szóban is megerősítette: – Igen.

– Holnap szombat. – Lindsay intett a következő szám szereplőinek. – Az első óra tízkor kezdődik. El tudsz jönni kilencre? – A győzelmi mámorban úszó óvodások boldogan rohantak vissza az öltözőbe. – Szeretném látni, hol tartasz, és hogy melyik csoportba tegyelek. Hozz balett– és spicc-cipőt!

Ruth szeme izgatottan csillogott. – Igen, Ms. Dunne. Kilencre ott leszek.

– Szeretnék a szüleiddel is beszélni. Veled tudnak jönni? Vagy legalább az egyikük?

Monica váltott, mert új csoport következett.

– A szüleim néhány hónapja balesetben meghaltak.

Lindsay éppen a soron következő kislányokat tuszkolta a színpadra. A fejük fölött Ruthra nézett. Látta, hogy kihunyt a fény a lány szemében. – Jaj, Ruth! Rettenetesen sajnálom. – A hangjából együttérzés és fájdalom érződött. Tudta, milyen egy ilyen tragédiát átélni. De Ruth gyorsan megrázta a fejét, és nem hagyta, hogy megérintse. Lindsay elnyomta hát feltörekvő vigasztalási ösztönét, és csendben megvárta, amíg a lány összeszedi magát. Látta, hogy nem szívesen osztja meg másokkal az érzéseit.

– A nagybátyámmal élek – folytatta Ruth. A hangjában már nyoma sem volt a szomorúságnak; halkan, de folyamatosan beszélt. – Nemrég költöztünk egy házba a város szélén.

– A Szikla-lakba? – pontosított Lindsay érdeklődve. – Hallottam, hogy eladták. Csodálatos hely. – Ruth csak bámult maga elé. Lindsay úgy gondolta, a lány utál ott lakni, és megint csak elöntötte az együttérzés hulláma. Ki nem állhatja ezt az egészet. Nehezen tudott ismét tárgyilagosan megszólalni. – Akkor talán a nagybátyád bejöhetne veled. Ha nem jó az időpont, hívjon fel. Benne vagyok a telefonkönyvben. Fontos, hogy beszéljek vele, mielőtt kidolgozzuk az edzéstervet.

Ruth hirtelen elmosolyodott. – Köszönöm, Ms. Dunne.

Lindsay két kicsihez fordult, hogy lecsöndesítse őket. Amikor felnézett, Ruth már nem volt ott.

Különös lány, töprengett, miközben felkarolta az egyik kislányt, hogy megvigasztalja. Magányos. Túl jól illett rá ez a szó… Lindsay az arcát egy pillanatra a kislány nyakához szorította. Bár neki nem volt sok ideje a magányosságra, azért most felismerte, és elszomorította, hogy ezt egy fiatal lány szemében látta meg.

Miközben a középhaladók előadását figyelte, akik a Csipkerózsikából adtak elő rövid jelenetet, azon tűnődött, vajon milyen lehet Ruth nagybátyja. Vajon kedves? Megértő? A lány hatalmas, sötét szeme jutott eszébe, és felsóhajtott. Monica megint talált egy árvát, és Lindsay tudta, hogy ő maga is a szárnyai alá fogja venni a lányt. Mosolyogva megpuszilta a kis balerina arcát, és letette.

Holnap majd azt is meglátjuk, tud-e táncolni.

Lindsay már arra gondolt, hogy ez az eső örökké tart. Az ágyban meleg volt, kellemesen meleg, de csak múltak az órák, és még mindig nem tudott elaludni. Furcsa, gondolta, hiszen máskor az eső dobolása és a puha paplan elég az elalváshoz. Lehet, hogy a bemutató miatti aggodalom maradt meg benne annyira, hogy nem tudja kikapcsolni az agyát?

Pedig milyen jól sikerült, gondolta örömmel. A kicsik, akármilyen határozatlan is volt még a tartásuk, éppen olyan megnyerők voltak, ahogyan remélte, a nagyobbak pedig bemutatták a tőlük telhető legjobb és legkecsesebb mozdulatokat. Bárcsak több fiút csalogathatna az iskolába! Felsóhajtott. Ezzel most nem kellene foglalkoznia. A bemutató jól ment, és a tanítványok mindannyian elégedettek voltak. Egyik-másikban még további lehetőségek is rejlenek. De a gondolatai hamarosan visszatértek a sötét hajú Ruthhoz.

Lindsay látta, hogy a lány nagyon akar táncolni, de azt még nem tudhatta, vajon van-e hozzá tehetsége. Maga előtt látta a kamaszlány tekintetét, a benne rejlő vágyódást és sebezhetőséget, és nagyon remélte, hogy a lány jó képességűnek bizonyul majd. Dulcineát akarja táncolni, mélázott mosolyogva. Félt is kicsit, hiszen tudta, hogy a tánc világában mennyi remény hull a porba. Remélte, hogy Ruthszal nem így lesz; a fiatal, szívbemarkoló arc nagyon is megérintette. Nem olyan régen még neki is csak nagyra törő kívánsága volt, hogy egyszer Dulcineát táncolja. Ezzel tulajdonképpen teljes kört írt le.

Lindsay lehunyta a szemét, de a gondolatai nem pihentek meg.

Eszébe jutott, hogy lemegy a konyhába, és megiszik egy teát vagy kakaót, de sóhajtva letett róla. Ettől ugyanis Mae biztosan felébredne. Nem aludt jól, különösen, ha esett. Lindsay tudta, hogy anyja nehezen tudja feldolgozni a sok csalódást, ami érte. És az összes tragédiát.

Mae-t a fájó csípője mindig is a férje halálára fogja emlékeztetni. Lindsay tudta, hogy bár az anyja nem volt mindig boldog, folyamatosan érezhette apja csendes támogatását. Amikor Mae zavartan és nagy fájdalmak közepette felébredt a kómából, egyszerűen nem fogta fel, hogyan veszíthette el a férjét. Lindsay tudta, hogy anyja soha nem fogja elfelejteni a férje halálát, a saját sérüléseit és a fájdalmas gyógyulást, és a lánya pályájának hirtelen derékba törését.

És most, hogy végre elfogadja apa halálát, tűnődött Lindsay, és hogy már kicsit jobban jár-kel, másra sem gondol, mint hogy ő térjen vissza a hivatásos táncosok világába.

. Lindsay oldalra fordult, a karját a párna alá dugva. A szél az ablakhoz csapta az esőt. Mibe kerülne elfogadtatni az elkerülhetetlent? Mibe kerülne boldoggá tenni? De vajon képes lesz rá? Eszébe jutott anyja délutáni arca, amikor fölnézett rá a lépcsőn. Tehetetlennek érezte magát, és bűntudata volt.

Lindsay visszafordult a hátára, és a mennyezetre bámult. Nem kellene ezen töprengnie. Biztosan az eső miatt van. Csakis az eső miatt. Úgy próbált segíteni az álmatlanságon, hogy végiggondolta a nap eseményeit.

Micsoda délután volt! A különféle megpróbáltatásokon most már csak mosolygott. De ahhoz képest, hogy péntek délután volt, amikor a nagyobb lányok már a szombat esti randevút tervezik, és a kisebbeknek meg ott az egész szombat, egész jól ment. És végül minden jól sikerült, kivéve az átkozott autót…

A lerobbant autóról eszébe jutott a férfi az esőben. Fájdalmas grimaszt vágott, és a szekrény felé fordította a fejét. A majdnem tökéletes sötétségben nem láthatta az ajtaját, és persze a benne lévő ruhákat sem, de továbbra is csúnyán nézett rá. Azon tűnődött, az idegen vajon vissza fog-e jönni a szekrénybe tett kabátért.

Olyan durva volt vele! A korábbi szomorúság helyét azonnal átvette a felháborodás, és Lindsay ezt egy csöppet sem bánta. De mitől volt az a férfi olyan fensőséges? Ha esőben akar sétálni… Szinte hallotta a halk, visszafogott hangot.

Csodálatosan vonzó volt az a hangja, döbbent meg. Milyen kár, hogy maga a férfi viszont igen kevéssé vonzó. Esetlen, mondta magában füstölögve. Van képe esetlennek nevezni engem! Hasra fordult, és nagyot ütött a párnára, mielőtt letette a fejét. Remélte, hogy visszajön majd a dzsekijéért. Most nem éri majd készületlenül. Elkezdett különféle jeleneteket elképzelni, amelyekben visszaadja a kölcsönvett kabátot. Gőgösen, megvetően, leereszkedően… most ő lenne jobb helyzetben, és megalázná a visszataszító férfit, akinek most is látja a szemét és az arcélét. Amikor legközelebb találkoznak, nem fog esni. Nem lesz hátrányban, mert nem lesz bőrig ázva, és nem fog tüsszögni. Szellemes lesz, összeszedett… ellenállhatatlan. Mosolyogva szenderült álomba.

3.

Másnap a város tele volt pocsolyával. A reggeli nap színesen csillogott rajtuk, és a fűszálakon még mindig csüngött egy-egy esőcsepp. A talaj felett egy kis köd is lebegett még. Andy bekapcsolta az autó fűtését, miközben Lindsayt nézte, amint kilép a házuk ajtaján. Andy szemében a lány volt a világ legkáprázatosabb teremtménye. Sőt, úgy érezte, nem is ebből a világból való. Túl finom jelenség volt, már-már éteri.

És a szépsége olyan tiszta, olyan törékeny. A gyomra görcsbe rándult, valahányszor csak meglátta, immár tizenöt éve.

Lindsay rámosolygott, és üdvözlésre emelte a kezét, majd elindult a betonjárdán az autó felé. Andy pontosan tudta, mit ígér a lány mosolya: szeretetet és barátságot. Visszamosolygott rá, és visszaintett neki. Nem táplált illúziókat a barátságukkal kapcsolatban. Barátok, és semmi több. Soha nem is lesz közöttük több. A lány soha nem bátorította többre.

Nem lehet az enyém, gondolta Andy, amikor Lindsay kilépett a kapun, de amikor a lány kinyitotta az autó ajtaját, és beült mellé, ismét elöntötte az ismerős vágy. A lány illatát is hogy megszokta, ezt a könnyed, friss illatot, amiben mindig érzett valami titokzatosat. Túl nagynak érezte magát mellette. Túl szélesnek, túl esetlennek.

Lindsay a férfi széles, erős állkapcsú arcába mosolygott, és gyors, baráti puszit nyomott az arcára. – Andy, megmented az életemet – mondta. Szeretettel nézte az arcát: a bizalomgerjesztő szemét, az erős csontjait, és a mindig kicsit rendetlen barna haját. Olyan, mint egy kutya, akit mindenki szeret a családban, és akinek láttán megnyugszik az ember, és aki ugyanakkor egy kis anyáskodásra is készteti. – Sokat segítesz azzal, hogy mindig elviszel az iskolába.

Andy megvonta széles vállát. A vágy már átalakult a jól ismert melegséggé, amit a lány közelében érezni szokott. – Tudod, hogy szívesen teszem.

– Tudom – ismerte el Lindsay, miközben elindultak. – És ezért még hálásabb vagyok neked. – Beszéd közben oldalt fordult az ülésen, mint mindig. Nagyon fontos volt számára a személyes érintkezés. – Anyád ma átjön egy időre az enyémhez.

– Igen, tudom. – Andy vezetési stílusán látszott, hogy számtalanszor megtette már ezt az utat. – Megpróbálja rávenni, hogy télen utazzon el Kaliforniába.

– Remélem, sikerül. – Lindsay egy pillanatig látta maga előtt anyja nyugtalan, boldogtalan arcát. – Jót tenne neki a változás.

– Hogy van?

Lindsay nagyot sóhajtott. Úgy érezte, semmi nincs, amit meg ne tudna beszélni Andyvel. Gyerekkora óta ő volt a legjobb barátja. – Testileg sokkal jobban. Az utolsó hónapban is javult, de egyébként… – összekulcsolta a kezét, majd kifordította a tenyerét; nála ez a mozdulat felért egy vállvonogatással. – Frusztrált, mérges, nyugtalan. Azt akarja, hogy menjek vissza New Yorkba táncolni. Úgy gondolja, mást nem is tehetek. Csőlátása van: nem akarja megérteni, hogy egyszerűen lehetetlen ott folytatnom a dolgokat, ahol abbahagytam. Három évet kihagytam, három évvel öregebb vagyok. – Elgondolkodva megrázta a fejét. Andy hagyta egy darabig, majd megkérdezte:

– Vissza akarsz menni?

A lány ránézett, és bár még mindig ráncolta a homlokát, Andy tudta, hogy csak gondolkodik, nem mérges rá. – Nem tudom. Nem hiszem. Egyszer már megtettem. Szeretek itt lenni, de… – Nagyot sóhajtott.

– De? – Andy balra kanyarodott, és szórakozottan átengedett két biciklis gyereket.

– Imádtam, amikor benne voltam, bár elég kemény élet volt.– Mosolyogva dőlt ismét hátra. – De hallod, hogy most is múlt időben beszélek róla. Anya viszont jelen időt akar csinálni belőle. De még ha akarnám is, még ha iszonyúan akarnám is, nagyon kicsi az esélye, hogy a társulat visszavenne. – A szeme végigfutott az ismerős házakon. – Annyi minden tartozik itt hozzám. Olyan jó érzés itthon lenni. Olyan helyénvaló. Emlékszel, amikor egyszer éjszaka belopóztunk a Szikla-lakba? – A szeme felfénylett az emléktől. Andy jókedvűen válaszolt:

– Halálosan be voltam rezelve. Még mindig megesküdnék, hogy tényleg láttam a kísértetet.

Lindsay nagyot nevetett. – Kísértet volt-e vagy sem, az a legfantasztikusabb hely, amit valaha láttam. Tudod, hogy végre eladták?

– Hallottam – nézett rá Andy. – Emlékszem, megesküdtél, hogy egy szép nap ott fogsz lakni.

– Fiatalok voltunk – mormolta a lány. Valami meleg, nem kellemetlen szomorúságot idézett fel benne az emlék. – Magasan a város fölött akartam lakni, hogy fontosnak érezhessem magam. Az a sok csodálatos szoba, egyik a másik tetején, azok a végtelen folyosók…

– Valóságos labirintus – válaszolta Andy kevésbé romantikusan. – Hallom, hogy nagy átalakítások voltak.

– Remélem, a légkör azért megmaradt.

– Mire gondolsz? A pókhálókra és az egerekre?

_ Lindsay felhúzta az orrát. – Nem, te nagyokos! A tekintélyességre, a fényűzésre, a méltóságteljes gőgre. Mindig úgy képzeltem el, hogy körülötte virágzik a kert, és az ablakok szélesre vannak tárva, miközben nagy estélyeket tartanak.

– Abban a házban vagy tíz éve nem nyitottak ablakot, és a kertben New England legszívósabb gyomnövényei burjánoznak.

– Te – mondta Lindsay tettetett szigorúsággal – olyan szűklátókörű vagy. Semmi képzelőtehetség. Akárhogyan is – folytatta a lány –, aki ma reggel jön, annak a férfinak az unokahúga, aki megvette a házat. Tudsz valamit róla?

– Nem. De az anyám tudhat. Ő mindig naprakész a városi pletykákból.

– Tetszik nekem az a lány – mondta Lindsay elgondolkodva. Maga elé idézte Ruth szívbemarkoló szépségét. – Egy elveszett kis árva. Szeretnék segíteni neki.

– Gondolod, hogy szüksége van rá?

– Olyan, mint egy kismadár, aki nem tudja, hogy a felé nyújtott kéz meg akarja-e simogatni, vagy ki akarja-e tekerni a nyakát. Kíváncsi vagyok, milyen lehet a nagybátyja.

Andy leparkolt az iskolánál. – Mi lehet a baj egy olyan emberrel, aki megveszi a Szikla-lakot?

– Nyilván semmi – bólintott rá Lindsay, és becsukta maga mögött az ajtót. Andy is kiszállt.

– Megnézem az autódat – ajánlotta fel. Odalépett, és kinyitotta a motorháztetőt. Lindsay is belepillantott, és csúnyán nézett a motorra.

– Az egész rettenetesen fest.

– Lehet, hogy hasznos lenne karbantartani – fintorgott Andy a motort belepő koszréteg láttán. A gyújtógyertyák sem néztek ki különbül. – Tudod, egy autót nem csak tankolni kell…

– Nem sokat értek a műszaki dolgokhoz – vonta meg Lindsay a vállát.

– Nem kell mérnöknek lenned ahhoz, hogy egy kicsit törődj az autóddal – kezdte Andy, de Lindsay nem hagyta.

– Most ki fogsz oktatni. Inkább beismerem a bűnösségemet. – Megölelte Andy nyakát, és két oldalról megcsókolta. – Alkalmatlan vagyok. Bocsáss meg!

Lindsay örömmel látta, hogy a férfi mosolyog. Ekkor egy másik autó fordult be az iskola parkolójába. Lindsay még mindig megölelve tartotta Andyt, miközben odafordult. – Ez Ruth lesz – gondolkodott hangosan. – Nagyon köszönöm, hogy foglalkozol az autómmal, Andy. Ha kiderül, hogy a végét járja, kérlek, próbáld majd meg tapintatosan közölni.

Lindsay megfordult, hogy üdvözölje Rutht, de hirtelen megdermedt. Magas, sötét hajú férfi szállt ki a lánnyal az autóból. Még mielőtt megszólalt volna, Lindsay már tudta, milyen lesz a hangja. És hogy milyen kabátja van.

– Csodálatos! – mondta alig hallhatóan. Találkozott a tekintetük. Úgy látszott, ezt a férfit nem könnyű meglepni.

– Ms. Dunne? – kérdezte Ruth kissé habozva, látván Lindsay arcán a megdöbbenést és bosszúságot. – Ugye kilencre kellett jönnöm?

– Tessék? – Lindsay egy pillanatig nem tudta, miről beszél a lány. – Igen, persze – mondta azután gyorsan. – Ne haragudj! Gond volt az autómmal, és még mindig azon jár az eszem. Ruth, ő a barátom, Andy. Andy, ő itt Ruth…

– Bannion – segítette ki a lány, szemmel láthatóan megnyugodva. – És ő pedig a nagybátyám, Seth Bannion.

Andy azonban alkalmatlannak találta magát a kézfogásra. Mosolyogva mutatta fel piszkos, olajos kezét.

– Üdvözlöm, Ms. Dunne – mondta Seth olyan nyájasan, hogy Lindsay azt gondolta, nem is ismerte meg. De az arcára vetett pillantás megcáfolta a reményét. A férfi felismerte, és gúnyosan nézett rá. De a kézfogása megkérdőjelezhetetlenül udvarias volt, rövid és határozott. Rendben, akkor én is így játszom, gondolta Lindsay.

– Jó napot, Mr. Bannion! – mondta udvariasan, távolságtartón. – Köszönöm, hogy elkísérte Rutht.

– Örömmel tettem – válaszolt a férfi. Lindsay gyanakodva figyelte.

– Menjünk be! – javasolta Ruthnak. Az iskola felé indultában búcsút intett Andynek, majd a zsebébe nyúlt a kulcsért.

– Köszönöm, hogy ilyen hamar fogadni tudott, Ms. Dunne – kezdte Ruth. A hangja olyan volt, mint tegnap: halk, kicsit reszkető, mintha alig tudná fegyelmezni magát. Lindsay észrevette, hogy közben erősen szorítja a nagybátyja karját. Mosolyogva megérintette a lány vállát.

– Jobb, ha először egyesével nézem meg az új tanítványokat. – Érezte, hogy megmerevedik a lány válla, így elhúzta a kezét. – Mondd csak – folytatta, miközben kinyitotta az ajtót –, kinél tanultál?

– Több tanárnál is – válaszolta Ruth belépve. – Az apám, újságíró volt. Sokat utazgattunk.

– Értem. – Lindsay Sethre pillantott, de a férfi arca közömbös maradt. – Kérem, helyezkedjék kényelembe, Mr. Bannion! – mondta kimért udvariassággal. – Dolgozunk egy kicsit Ruthszal a korlátnál.

Seth csak bólintott Lindsay felé, de a nő észrevette, hogy könnyedén megérintette az unokahúga kezét, mielőtt helyet foglalt.

– Kis létszámú csoportjaink vannak – kezdte Lindsay, miközben kibújt a dzsekijéből. – Ahhoz képest, hogy milyen kicsi a város, azt hiszem, büszkék lehetünk rá, hogy ilyen sokan tanulnak balettozni, de az igazság az, hogy szinte mindenkit felveszünk. – Ruthra mosolygott, majd fehér lábszármelegítőt húzott sötétzöld harisnyanadrágja fölé. Tengerzöld sifonszoknya volt rajta. Hirtelen eszébe jutott, hogy az árnyalata éppen megegyezik Seth szeme színével. Mérges lett magára, és a balettcipője után nyúlt.

– Ugye, maga szeret tanítani? – kérdezte Ruth, aki némi távolságra állt Lindsay-től. A nő ránézett. A vékony, bizonytalan kamaszlány sötét színeit még jobban kiemelte a rózsaszínű balett-öltözék.

– Igen – válaszolta –, a korlátnál kezdünk – tette hozzá, és maga is a tükörfal elé állt. A kezét a korlátra tette, és intett Ruthnak, hogy ő is helyezkedjen el. – Első pozíció.

A tükörben a két alak egyszerre mozdult. Két hasonló magasságú és felépítésű nő. Az egyik csupa fény, a másik, mint egy várakozó, sötét árny.

– Grand plié.

Mindketten könnyed, nagy térdhajlítást végeztek. Lindsay figyelte Ruth hátát, lábát, a lábfeje tartását, a felvett pozícióját, a stílusát.

Lassan végigcsináltatta a lánnyal az öt pozíciót. Jól megdolgoztatta. Lindsay látta, hogy milyen jól hajtja végre a pliéket és a battementokat. A karok és a lábak mozgásából világos volt, hogy Ruth mennyire szeret táncolni. Tíz évvel ezelőtti önmagát látta benne, tele álmokkal és törekvéssel.

Elmosolyodott, milyen könnyű azonosulnia a lánnyal, és egészen belefeledkezett a közös mozgásba. Megnyúlt testtel adta át magát a kialakult összhangnak.

– Spicc-cipő – mondta hirtelen, és elment, hogy egy másik CD-t tegyen be. Közben átsiklott a tekintete az őt figyelő Sethen. Úgy gondolta, a férfi tekintete akár megnyugtató is lehetne, ha nem lenne ilyen engesztelhetetlenül határozott. De bátran a szemébe nézett, miközben feltett egy Csajkovszkij-lemezt. – Még félóra, Mr. Bannion. Készítsek kávét?

A férfi nem válaszolt azonnal az egyszerű kérdésre. A tíz másodpercnyi szünetben Lindsay furcsamód visszatartotta a lélegzetét. – Ne! – válaszolta Seth, és Lindsay érezte, hogy megmelegszik a bőre. – Köszönöm.

Amikor Lindsay elfordult, a korlátnál már ellazult izmai ismét megfeszültek. Átkozódott magában, de nem tudta, Sethre mérges, vagy saját magára. Intett Ruthnak, hogy menjen a terem közepére, és visszament a korláthoz. Az adagióval kezdi, lassú, kitartott lépésekkel, és figyeli, vajon milyen Ruth egyensúlya és stílusa, és mennyire van jelen a színpadon. A tanítványai sajnos gyakran csak a gyors mozdulatokat szerették: a szédítő piruetteket, fouettéket, jetéket. Nem sokan értékelték a hosszú, lassú mozdulatok szépségét.

– Készen vagy?

– Igen, Ms. Dunne.

Lindsay észrevette, hogy a csillogó szemű lányon most nyoma sincs a szégyenlősségnek.

– Negyedik pozíció, piruett, ötödik. – Ruth nagyon tisztán, szép ívben hajtotta végre a mozdulatsort. – Negyedik pozíció, piruett, attitude. – Ez is szép volt. Lindsay örvendezve közelített Ruthhoz, és elkezdte lassan körbejárni. – Arabeszk. Még egyszer. Attitude, tartsd ki! Plié.

Lindsay már látta Ruthban a tehetséget, és ami még fontosabb, a kitartást és az elkötelezettséget is. Ráadásul a sorstól balett-táncos alkatot és szép arcot is kapott. Minden mozdulatából sugárzott a tánc szeretete, és ez az igyekezete mélyen érintette Lindsayt. Bár előre sajnálta a lányt az előtte lévő áldozatok és önmegtagadások miatt, nagyon boldog volt, mert olyan táncosra talált, aki magasra fog jutni. Lindsay egész testében érezte az izgalmat. És én fogom hozzásegíteni, gondolta. Még sok mindent meg kell tanulnia. Nem tudja például, hogyan használja a karját és a kezét. Meg kell tanulnia még, hogyan fejezzen ki több érzést az arcával és a testével. De jól táncol, nagyon, nagyon jól…

Majdnem negyvenöt perc telt el. – Lazíts! – mondta Lindsay egyszerűen, és a CD-lejátszóhoz lépett, hogy kikapcsolja. – A több tanár nagyon jó munkát végzett veled. – Ruth felé fordulva látta, hogy a nyugtalanság visszatért a szemébe. Ösztönösen hozzálépett, és a kezét a lány vállára tette. Ruth alig észlelhetően hátrébb mozdult. Lindsay elengedte. – Nyilván magad is tudod, hogy nagyon tehetséges vagy.

Figyelte Ruth viselkedését. Úgy látta, végre oldódik a feszültsége. – Mindennél többet jelent nekem, hogy ezt maga mondja – válaszolt a lány.

Lindsay csodálkozva vonta fel a szemöldökét. – Miért?

– Mert maga a legcsodálatosabb táncos, akit valaha is láttam. És tudom, hogy ha nem hagyta volna abba, most maga lenne az ország leghíresebb balett-táncosnője. Több helyen is olvastam, hogy a tanárnő volt az évtized legígéretesebb amerikai balerinája. Davidov önt választotta partnerül, és azt mondta, még soha nem táncolt ilyen jó Júliával, és… – hirtelen abbahagyta a rá nem jellemző hosszú beszédet. Elpirult.

Bár Lindsay nagyon meg volt hatva, próbált könnyeden beszélni, hogy a lány ne érezze magát ilyen zavarban. – Nagyon jólesik, hogy ezt mondod. Nem sok ilyet hall az ember. – Megállt egy pillanatra, és bár szívesen megérintette volna újra a lány állát, visszafogta magát. – Majd hallod a többi lánytól, hogy szigorú tanár vagyok, és sokat követelek a haladó táncosoktól. Keményen foglak dolgoztatni.

– Nagyon jó lesz – sugárzott fel a tanítvány arca vágyakozva.

– Mondd meg nekem, Ruth, mi a célod?

– Táncolni. Híres lenni – jött azonnal a válasz. – Mint maga.

Lindsay nevetve rázta meg a fejét. – Én annak idején csak táncolni akartam – mondta. A vidámság egy pillanatra kihunyt a szemében. – Azt csak az anyám akarta, hogy híres legyek. Menj, válts cipőt! – tette hozzá, gyorsan. – Beszélni akarok a nagybátyáddal. A haladók órája szombaton van, egy órakor, a spicc-tánc fél háromkor. Mindenkitől elvárom, hogy pontosan érkezzen. – Visszafordult Sethhez. – Mr. Bannion… befáradna az irodámba? – Aztán választ sem várva átment a szomszédos helyiségbe.

4.

Mivel Lindsay kezdettől fogva meg akarta őrizni a méltóságát, az asztala mögé ment. Összeszedettnek és hozzáértőnek érezte magát, fényévekkel távolabb attól a nőtől, aki először találkozott Seth-tel az esőben. Egy mozdulattal hellyel kínálta a férfit, és maga is helyet foglalt. Seth nem akarta észrevenni a gesztust, és állva maradt. A falon lévő fényképeket tanulmányozta. Lindsay látta, hogy az a kép ragadta meg a leginkább a figyelmét, amelyen ő és Nick Davidov látható a Rómeó és Júlia utolsó felvonásában.

– Pár éve sikerült megszereznem ennek a balettnek a plakátját, és elküldtem Ruthnak. Még mindig a szobájában van. – Visszafordult, de nem jött az asztalhoz. – Hihetetlenül csodálja magát. – Bár a férfi nyugodt hangon beszélt, Lindsay érezte, hogy úgy gondolja, a lány csodálata kötelezi Lindsayt… valamire. Összeráncolta a homlokát, nem mert nem akarta a felelősséget, hanem mert rosszul tűrte, hogy más emlékezteti rá.

– Ruth gondviselőjeként – kezdte, egyelőre figyelmen kívül hagyva a férfi megjegyzését – azt hiszem, pontosan ismertetnem kell magával, hogy a lány mit fog itt csinálni, mit várok el tőle, mikor lesznek az órái, és a többi tudnivalót.

– Azt hiszem, hogy itt maga a szakértő, Ms. Dunne. – Seth csendesen beszélt, sőt Lindsay úgy érezte, kicsit szórakozottan is. A férfi Lindsay arcát figyelte, mintha fel akarná térképezni. Furcsa, gondolta a nő, hogy ilyen hivatalos a modora és a beszéde, miközben a nézése ilyen személyes. Kicsit zavarba is jött, és odébb mozdult ültében.

– Gondviselőjeként…

– Gondviselőjeként – vágott a szavába Seth – tisztában vagyok vele, hogy Ruth-nak a tánc olyan, mint másnak a levegő. – Végre közelebb jött. Lindsaynek felfelé kellett fordítani az arcát, ha a szemébe akart nézni. – Azzal is tisztában vagyok, hogy bíznom kell magában… egy határig.

Lindsay kíváncsian vonta fel a szemöldökét. – Milyen határig?

– Pár hét múlva el tudom majd dönteni. Szeretek minél több információt összeszedni, mielőtt döntést hozok. – A férfi egyenesen rászegeződő szeme egy kicsit összeszűkült. – Még nem ismerem magát.

Lindsay bosszúsan bólintott, bár nem tudta pontosan, mi zavarja. – Én sem magát.

– Igaz – válaszolta a férfi ugyanazzal az arckifejezéssel. – Gondolom, ez a probléma idővel majd megoldódik. Nehezen tudom elképzelni, hogy az a Lindsay Dunne, akit láttam Giselle-t táncolni, olyan ügyetlen, hogy máskor meg pocsolyába esik.

Lindsay nagy levegőt vett. Felháborodott meglepődéssel nézett Sethre.

– Majdnem elütött! – Egész délelőtt uralkodott magán, de már nem bírta tovább. – Le kellene tartóztatni, aki lakott területen, esőben így száguld.

– Nem nevezném száguldásnak a huszonöt kilométeres óránkénti sebességet – vetette ellen, szelíden a férfi. – Ha a megengedett sebességgel mentem volna, tényleg elütöm magát. Nem nézett körül.

– A legtöbben nem veszik a fáradságot, hogy megismerjék az utcákat, amikor új helyre költöznek – vágott vissza Lindsay.

– A legtöbben nem sétálnak zivatarban – replikázott Seth. – Dolgom van – folytatta, mielőtt még Lindsay szóhoz juthatott volna. – írjak egy csekket a tandíjról?

– Elküldöm a számlát – mondta Lindsay jeges hangon, és kinyitotta az ajtót a férfinak.

Seth elindult, majd visszafordult. A nő hátrébb húzódott, és a kilincsbe ütötte magát, de így is összeértek egy pillanatra. Lindsay agyából mintha azonnal kitöröltek volna minden értelmes gondolatot. Felemelte a fejét, meglepve és kérdőn a férfira nézett, de a teste már ösztönösen tudott valamit.

Seth megállt egy pillanatra, és megint csak a nő arcát tanulmányozta, majd megfordult, hogy magával vigye Rutht.

Lindsaynek többször is eszébe jutott Seth Bannion a nap folyamán. Miféle ember lehet? A felszínen semmi különös nem látszik, de a mélyben kell lennie valaminek, a lobbanékonyság mögött. Lindsay látott valamit a férfi szemében, és érzett valamit, amikor a testük összeért. És ez a valami nem csupán fizikai energia volt. A nő tudta, hogy a tűzhányók felszíne általában nyugodt, de lejjebb forró, veszélyes erők rejtőznek.

Mit bánom én, vélte, de a gondolatai túl gyakran visszatértek Sethhez. Érdekelte ez az ember. És az unokahúga is.

Ruth első két táncóráján Lindsay nem csak a lány technikáját és a mozdulatait figyelte. Fel akarta deríteni a hozzáállását és személyiségét is. Az érzelmeit mindig kimutató Lindsay nehezen értette, miért kell olyan kerítéseket építeni valakinek maga köré, mint a lánynak. Nem próbált közelebb kerülni a csoporttársaihoz, és nem fogadta el az ő közeledésüket sem. Nem volt barátságtalan vagy udvariatlan, csak tartózkodó. Lindsay jól tudta, hogy a lányok azt gondolják, nem tartja őket érdemesnek a barátságára. Pedig Ruth egyáltalán nem beképzelt, gondolta Lindsay, miközben glissade-okat gyakoroltatott a csoporttal. Csak nyomasztóan bizonytalan. Lindsay jól emlékezett, hogy a lány azonnal visszakozott, amikor megérintette. És hogy kapaszkodott Sethbe az első reggel… Most ő a biztos pont a lány életében. Vajon tisztában van vele? És mennyit tud Ruth kétségeiről és félelmeiről, és hogy ezeket mi okozza? Mennyire fontos neki ez az egész?

Lindsay bemutatott egy mozdulatot. Látszólag minden erőfeszítés nélkül emelkedett lábujjhegyre, és közben lassan felemelte a karját. Hogy van az, hogy Seth kételkedik benne, milyen oktatást kap tőle az unokahúga, amikor egyszer olyan türelmesen végigülte a szombat reggeli órát?

Bosszantotta, hogy a férfi már megint beférkőzött a gondolataiba. Megpróbált az órára összpontosítani. Ez volt ma az utolsó csoportja. Amikor az utolsó tanítvány is kilépett az ajtón, és egyedül maradt, a védelmi vonalai megint meggyengültek. Eszébe jutott, Seth milyen kutatóan nézett rá, és hogy akármilyen csöndesen szólt is, Lindsay olyan felhangokat hallott a beszédében, amiknek a jelentését nem tudta megfejteni.

Baj van, gondolta, miközben a helyükre tette a CD-ket. Bonyodalom. Pedig úgy látszik, már megtanultam élvezni ezt az egyszerű életet, nézett körül elégedett mosollyal.

Az én iskolám, gondolta büszkén. Én hoztam létre. Lehet, hogy kicsi, és hogy a legtöbb tanítványom tizenhat éves kora után már csak a diszkóban fog táncolni, de az enyém. Abból élek meg, amit csinálni szeretek. Mi mást is akarhatnék? A tekintete a kezében tartott CD-re tévedt, és gondolkodás nélkül a lejátszóba tette.

Nagyon szerette a diákjait, és nagyon szerette őket tanítani. Ennél jobban csak az üres balett-termet szerette. Elégedett volt ezzel a három évvel, amikor tanított, de titkos örömöt, szinte lelki táplálékot talált benne, amikor maga táncolhatott, csak a tánc öröméért. Anyja ezt soha nem értette. Mae számára a tánc elkötelezettség volt, már-már megszállottság, Lindsay-nek viszont az öröme, a szerelme.

Amióta megismerte Rutht, egyre többet gondolt Dulcineára, ami mindig is az egyik legkedvesebb szerepe volt, a maga elragadtatott erőteljességével. Most, amikor a zene betöltötte a termet, élénken előjött a mozdulatok és a szerepben rejlő energia emléke.

Lindsay nagy hévvel adta át magát a balett gyors és egyértelműen spanyolos zenéjének. Úgy érezte, a teste életre kel a tánc utáni vágytól. A történet mindig is benne élt, és most kikívánkozott. Éles karmozdulatokkal és soubreaut-kkal jelenítette meg Dulcineát. Rövid, gyors lépteiből erő és fiatalság áradt.

Tánca közben a tükör lágyan lebegő sifont mutatott, de Lindsay úgy érezte, fekete csipkéből és vörös szaténból készült tütüt visel, a füle mögé nyíló rózsa van tűzve, a haját pedig spanyol fésű tartja. Dulcinea volt, a spanyol lány minden lelkierejével. Úgy érezte, bármeddig tudna táncolni. A zene vége felé fourette-ekbe kezdett. Körbe-körbe, egyre sebesebben, az idők végezetéig, mint a zenélő dobozok balerinája, könnyeden. De a zenélő dobozon pörgő balerina rugója is lejár egyszer. Lindsay a feje fölé emelte az egyik kezét, a másikat pedig csípőre vágta. Úgy érezte, ez a pimasz mozdulat felel meg legjobban Dulcinea szellemének.

– Brávó!

Lindsay mindkét kezét hevesen dobogó szívére szorítva megfordult. Az egyik kis faülőkén ott terpeszkedett Seth Bannion. Lindsay kapkodva vette a levegőt, egyrészt a tánc miatt, másrészt az ijedtségtől. Nagy szemében még ott ragyogott a tánc izgalma, a bőre forrón égett.

Bár csak magának táncolt, nem érezte sértve magát attól, hogy valaki végignézte. Még a meglepődése is csak rövid ideig tartott, mert tudta, hogy a férfi érti, mit csinált, és miért. Nem is kérdezett semmit, csak állt, és várta, mi Seth következő mozdulata.

A férfi hosszú ideig csak nézte a lányt, és Lindsay mellkasában a légszomj mellett megszületett egy másik érzés is. Hosszan, bensőségesen tekintettek egymásra. A lány egyre inkább kimelegedett lett, és már nem a tánctól. Szinte érezte, ahogyan az ereiben száguld a vér a bőre alatt. A torka kiszáradt. Egyik kezét levette a szívéről, és a szája elé tette.

– Nagyszerű – mormolta a férfi, de még mindig nem törte meg a szemkapcsolatot. Elvonta Lindsay szájára szorított kezét, és megcsókolta. A lány lüktető pulzusát végigsimította a hüvelykujjával. – Úgy táncol, mintha semmi erőfeszítésbe nem kerülne – mondta. – Nem gondoltam, hogy kifullad.

Seth mosolya váratlanul érte Lindsay-t. A férfi folytatta:

– Úgy érzem, meg kell köszönnöm az előadást, bár tudom, hogy nem nekem szánta.

– Nem… nem vártam senkit. – Lindsay hangja is remegett, nemcsak a teste, és mindenképpen össze akarta szedni magát. El akarta húzni a kezét, és meglepve tapasztalta, hogy Seth nem engedi el azonnal.

– Észrevettem. – A férfi még egyszer gondosan megnézte a nő arcát. – Mentegetőznék a zavarásért, de egyáltalán nem sajnálom, hogy végignézhettem a táncát. – Kedvesebben beszélt, mint amire Lindsay képesnek tartotta, és ezzel megnehezítette, hogy elválassza magában a tánc hatását a férfiétól. Nem tudta levenni a szemét Seth kissé szabálytalan szemöldökéről. Csak amikor a férfi felhúzta az egyiket, jött rá, hogy egy ideje már bámulja, és hogy ez mulattatja a férfit. Zavarában, hogy rajtakapták, a CD-lejátszóval kezdett foglalkozni.

– Nem gond – válaszolta könnyedén. – Mindig is jobban dolgoztam, ha volt közönségem. Valamiről beszélni akar velem?

– Nem sokat tudok a balettról. Honnan való volt ez a tánc?

– A Don Quijotéből. Lindsay visszacsúsztatta a CD-t a tokjába. – Ruth-ról jutott eszembe tegnap este. – A CD-t pajzsként tartotta kettőjük közé. – Egy nap ő is Dulcineát akarja majd táncolni.

– És fogja? – Seth kivette a kezéből a lemezt, és az asztalra tette; mintha zavarná a kettőjük közötti akadály. – Azt hiszem. Különlegesen tehetséges – mondta Lindsay. A férfi szemébe nézett. – Miért jött vissza?

Seth megint mosolygott. Lindsay úgy gondolta, a legtöbb nőt magával ragadja, amikor így néznek rá. – Hogy lássam – mondta, és ismét elmosolyodott, amikor észrevette, Lindsay mennyire meglepődik. – És hogy Ruth-ról beszéljünk. Ma reggel egyszerűen nem volt rá lehetőség.

– Értem – bólintott Lindsay. Végre a megszokott szerepében, tanárként viselkedhet. – Sok mindenről kellene beszélnünk. Azt kell mondanom, hogy úgy vettem észre, magát ez az egész nemigen érdekli.

– Pedig igen – nézett a szemébe ismét Seth. – Vacsorázzon velem.

Lindsay esze már a Ruthszal kapcsolatos terveknél járt, és kellett hozzá, egy-két pillanat, hogy felfogja a meghívást. – Vacsorázni? – bámult a férfira mesterkéletlenül. Nem igazán tudta, szeretne-e a férfival lenni. – Nem tudom, szeretnék-e.

Az őszinte, már-már udvariatlan választól felszökött Seth szemöldöke, de csak bólintott. – Akkor, úgy látszik, nincs ellene különösebb kifogása. Hétkor magáért megyek. – Mielőtt még Lindsay válaszolhatott volna, a férfi elindult kifelé. – A címet már tudom.

Amikor Lindsay megvette az elegáns, egyszerű pelikánszürke ruhát, úgy gondolta, jól fogja érezni magát benne. Vékony, puha gyapjúból készült, állógallérral. Ahogy Lindsay nézte magát a tükörben, úgy gondolta, jobban már nem is különbözhetne a csöpögő, összevissza habogó, pocsolyában ülő lénytől, vagy az álmodozó, csak a mozgásra figyelő táncostól. A tükör magabiztos, érett nőt mutatott. Ebben a formájában éppen olyan jól érezte magát, mint bármelyik szerepében. Úgy gondolta, egy ilyen Lindsay Dunne tudna a legjobban bánni Seth Bannionnel. Hosszú haját az egyik oldalra fésülte, és lazán összefonta, miközben a férfira gondolt.

Felkeltette a kíváncsiságát, talán mert nem tudta egyszerűen kategóriába sorolni, mint a legtöbb más embert. Érezte, hogy bonyolult személyiség, és az összetett dolgok mindig is jobban érdekelték. Vagy az is lehet, gondolta, miközben vastag ezüstkarikákat tett a fülébe, hogy csak azért érdekli, mert megvette a Szikla-lakot.

Lindsay kivette a szekrényből Seth kabátját, és összehajtotta. Hirtelen eszébe jutott, milyen régen nem randevúzott már. Andyvel el-eljárt moziba vagy gyors vacsorákra, de ezeket az alkalmakat igazán nem lehet randinak nevezni. Andy inkább olyan, mint egy jó testvér, tűnődött, miközben szórakozottan simogatta Seth dzsekijének gallérját. A kabáton még mindig lehetett érezni a férfi illatát.

Mióta nem volt igazi programom egy férfival? Három hónapja? Négy is van már. Nem, hat, gondolta nagyot sóhajtva. És egy kezén is meg tudta számolni, hogy az elmúlt három évben összesen hányszor. És előtte? Lindsay szomorúan, a fejét rázva nevetett fel. Előtte a randevút mindig a következő előadás jelentette.

És ez baj? Egy pillanatig komolyan nézte magát a tükörben. Fiatal, megtévesztően törékeny, nagyszájú nőt látott. Nem, nem bánta meg. Hogy is bánhatta volna? Megvolt neki, amit akart, és amit elvesztett, azért másfajta kárpótlást kapott. Feljebb nézve látta az ágya fölé akasztott spicc-cipőt is a tükörben. Elgondolkodva simogatta tovább Seth kabátjának gallérját, majd a táskájával együtt megfogta, és kiment a szobából.

Magas sarkú cipője alig hallhatóan kopogott, ahogy lefelé ment a lépcsőn. Ránézett az órájára, és látta, hogy még van pár perce. Letette a kabátot és a táskáját, és anyja lakrésze felé indult.

Amióta Mae hazajött a kórházból, soha nem járt még az emeleten. Kezdetben azért, mert nem tudta volna megmászni a lépcsőt, utána pedig már megszokta, hogy nem megy fel. Így viszont mindkettőjüknek megvolt a maga birodalma. A konyha melletti két szobából lett Mae hálószobája és nappalija. Az első évben Lindsay a nappaliban aludt egy kanapén, hogy hallótávolságra legyen. De még most is felszínesen aludt; mindig fel volt rá készülve, hogy esetleg szükség lesz rá az éjszaka folyamán.

Anyja ajtaja előtt megállt egy pillanatra. Hallotta, hogy szól a tévé. Halkan bekopogott, és kinyitotta az ajtót.

– Anya, én…

Elhallgatott, amikor meglátta a kényelmes karosszékben, feltámasztott lábbal ülő anyját. A szék a tévé felé volt fordítva, de Mae az ölében lévő könyvet nézte. Lindsay jól ismerte a nagyalakú, bőrkötésű könyvet, ami több mint félig tele volt újságkivágásokkal és fényképekkel. Voltak benne szakmai kritikák, pletykalaphírek és interjúk, mind Lindsay Dunne balett-pályafutásáról. Az első cikk a Cliffside Daily című helyi lapban jelent meg, az utolsó a New York Timesban. Egész szakmai élete – és a személyes élete jó része – két bőrborító közé volt zárva.

Amikor Lindsay látta, hogy anyja elmerül az albumban, elöntötte a bűntudat és a tehetetlenség érzése, mint mindig. Összeszorult gyomorral lépett a szobába.

– Anya.

Mae most felnézett. Lindsay látta, milyen izgatott. – „Lírai táncos” – kezdte az anyja könyv nélkül idézni – „tündérmesébe illően szép és kecses. Lélegzetelállító.” Clifford James írta rólad – tette hozzá Mae, miközben figyelte a közeledő Lindsay-t. – Pedig ő az egyik legkeményebb balett-kritikus. És mindez tizenkilenc éves korodban!

– Teljesen odavoltam, amikor olvastam – emlékezett vissza Lindsay. Mosolyogva anyja vállára tette a kezét. – Utána egy hétig a felhőkben jártam.

– Ma is ugyanezt írná, ha visszamennél.

Lindsay anyja szemébe nézett. Érezte, hogy kicsit megfeszül a nyaka. – Ma már huszonöt éves vagyok – emlékeztette Mae-t gyöngéden.

– Pedig ugyanolyan jó lennél – kötötte az ebet anyja a karóhoz. – Mindketten tudjuk. Te…

– Anya – szakította félbe Lindsay. Rögtön meg is bánta, hogy ilyen éles hangon szólt, és leguggolt a karosszék mellé. – Ne haragudj, de most nem szeretnék erről beszélgetni. Kérlek… – Mae kezét az arcához vonta, és magában felsóhajtott:

– Bárcsak a táncon kívül más közös is lenne bennünk! – Majd hangosan folytatta:

– Egy-két perc múlva indulok.

Mae lánya sötét, mindent kifejező szemébe nézett, és észrevette Lindsay kérlelő tekintetét. Odébb mozdult a székben. – Carol nem mondta, hogy ma elmentek.

Lindsay-nek eszébe jutott, hogy Andy anyja a nap egy részét Mae-vel töltötte, és óvatos magyarázatba kezdett. – Nem Andyvel van programom – igazította meg a ruháját.

– Nem? – húzta össze Mae a szemöldökét. – Akkor kivel?

– Egy új tanítványom nagybátyjával – nézett Lindsay anyja szemébe. – Nagyon ígéretes, igazi őstehetség. Szeretném, ha majd megnéznéd.

– És a férfi? – Mae figyelmét, úgy látszik, nem lehetett elterelni. A nyitott albumra bámult.

– Persze nem nagyon ismerem. Ő vette meg a Szikla-lakot.

– Tényleg? – figyelt fel Mae újra. Tudta, Lindsay-t mennyire elbűvöli a régi ház.

– Igen, csak most költöztek ide. Ruth néhány hónapja veszítette el a szüleit. – Lindsay-nek megint eszébe jutott a lány szemében bujkáló szomorúság. – Nagyon érdekel. Beszélni akarok róla a nagybátyjával.

– Vacsorázni mentek?

– Így van. – Lindsay-t bosszantotta, hogy mentegetőznie kell egy egyszerű találkozó miatt. Az ajtó felé indult. – Nem hiszem, hogy későn jövök. Szeretnél valamit, mielőtt elmegyek?

– Nem vagyok én mozgássérült!

Lindsay az anyjára nézett. Mae összeszorította a száját, és mentőövként kapaszkodott az albumba. – Tudom.

Hosszú csönd következett. Lindsay sem tudott mit mondani. Miért van az, tűnődött, hogy minél régebb óta élek vele, annál távolabbra kerülünk egymástól? Ekkor a csengő megtörte a csendet. Mae úgy látta, a lánya kicsit elbizonytalanodott. Ismét a könyvre nézett.

– Jó éjszakát, Lindsay!

A lány úgy érezte, elveszített egy menetet. – Jó éjszakát!

Az ajtóhoz sietett. Közben megpróbálta lerázni magáról a nyomott hangulatot. Tudta, hogy semmit nem tehetett volna másképpen, semmit sem változtathatott volna meg. Hirtelen úgy érezte, el akar menekülni, fel akarja tépni az ajtót, kilépni, és addig menni, amíg máshová nem ér. Bárhová. Valahová, ahol elég ideje lenne, hogy eldöntse, ő maga mit akar. Elszántan nyitott ajtót.

– Jó estét! – mosolygott Sethre, és hátrébb lépett, hogy beengedje. A férfi sötét öltönyt viselt, ami tökéletesen illett karcsú, előkelő alkatára. Sötét, keskeny, mindent tudó arcán mégis megbújt némi gonoszság, de Lindsaynek tetszett ez az ellentét. – Milyen hideg lett. Azt hiszem, kabátot kellene vennem. – Kinyitotta az előszobaszekrényt, és kivett egy sötét bőrkabátot. Seth átvette tőle.

A lány szó nélkül hagyta, hogy felsegítse rá a kabátját. Közben azon tűnődött, a fizikai vonzalomban mégiscsak nagy szerepe lehet az egyszerű kémiának. Hiszen mi más miatt viselné egy ember ilyen különlegesen egy másik közelségét? Nem különös, hogy egy érintés vagy egy nézés így meg tudja gyorsítani a pulzust, így fel tudja vinni a vérnyomást? Semmi más nem kell hozzá, sem egymás ismerete, sem egymás kedvelése, csak épp a megfelelően kiválasztódó vegyi anyagok keveréke. Nem is próbált ellenállni, amikor Seth maga felé fordította. Egy darabig közvetlen közelről nézték egymást, majd Seth levette a kezét a válláról, hogy megigazítsa a gallérját.

– Nem gondolja, hogy furcsa – kérdezte Lindsay elgondolkodva –, hogy ennyire vonzódom magához, pedig az első találkozásunkkor azt hittem, szörnyű ember, és még mindig nem vagyok benne biztos, hogy nem az?

Seth elvigyorodott. Lindsay észrevette, hogy ez más, mint amikor mosolyog: olyankor lassan derül fel az arca, most viszont egy pillanat alatt. – Mindig ilyen őszintén és bonyolultan fogalmaz?

– Valószínűleg – fordult el Lindsay, de örült, hogy mulattatja Sethet. – Nem szoktam palástolni az érzéseimet, és őszintén kimondom, amit gondolok. Itt a dzsekije! – nyújtotta át a megszárított, szépen összehajtogatott kabátot. A férfira mosolygott. – Nem gondoltam volna, hogy ilyen körülmények között fogom visszaadni.

Seth a dzsekire nézett, majd vissza a lányra. – Miért, milyen körülményeket képzelt el?

– Többfélét is – válaszolta azonnal Lindsay, miközben a kezébe vette a táskáját. – De maga mindegyikben kutyául érezte magát. Az egyik forgatókönyvem szerint tíz évet kapott táncosok esőben történő sértegetéséért. Mehetünk? – kérdezte, és magától értetődő mozdulattal nyújtotta a kezét Sethnek, aki alig észrevehető habozás után elfogadta.

– Maga más, mint amilyennek gondoltam – mondta Seth, amikor kiléptek a hűvös estébe.

– Más? – Lindsay nagy levegőt vett, és az arcát a csillagok felé fordította. – Miért, mit várt?

Szó nélkül lépdeltek az autóhoz. Lindsay érezte az erjedő levelek szagát. Amikor beültek, Seth feléje fordult, hogy ismét alaposan szemügyre vegye. Lindsay már kezdte megszokni ezt a viselkedését.

– A ma reggeli magatartása jobban megfelelt annak, amilyen képem volt magáról – mondta végül a férfi. – Hivatásos, hivatalos, hűvös, tárgyilagos.

– Ma este is ezt akartam folytatni – tájékoztatta Lindsay –, de valahogy kiment a fejemből.

– Elárulja nekem, mi elől akart megszökni, amikor ajtót nyitott?

Lindsay felvonta a szemöldökét. – Maga mindent észrevesz?

Sóhajtva dőlt hátra. – Az anyámmal van bajom, és az állandó elégtelenség-érzéssel. – Seth szemébe nézett. – Lehet, hogy valamikor majd mesélek róla – mondta alig hallhatóan, bár nem igazán tudta, miért kellene megosztania a gondját ezzel az idegennel. – De biztos nem ma este. Ma már nem akarok ezzel foglalkozni.

– Rendben – indította el Seth az autót. – Akkor kérem, meséljen nekem mint betelepülőnek arról, ki kicsoda itt Cliffside-ban.

Lindsay hálásan hagyta el az előző témát. – Milyen messze van az étterem?

– Körülbelül húsz percre.

– Annyi elég is lesz – mondta a nő, és beszélni kezdett.

5.

Lindsay jól érezte magát Sethtel. Mulatságos történeteket mesélt neki, mert szerette hallani a nevetését. Elmúlt a pánikhangulata, a kétségbeesése. Út közben úgy érezte, még jobban meg akarja ismerni a férfit, aki felkeltette a kíváncsiságát, és vonzotta. Még kiderülhet persze róla valami szörnyűség, de úgy érezte, megéri kockáztatni. A természeti katasztrófák legalább nem unalmasak.

Lindsay ismerte ezt az éttermet. Meghívták már ide egyszer-kétszer, amikor valaki nagyon jó benyomást akart tenni rá. Tudta, hogy Seth Bannionnek erre nincs szüksége, egyszerűen csak természetes, hogy ilyen vendéglőt választ: csendeset, előkelőt, olyat, ahol kiváló az étel és kifogástalan a kiszolgálás is.

– Egyszer apám is idehozott – emlékezett vissza Lindsay, amikor kiszállt az autóból. – A tizenhatodik születésnapomon. – Várta, hogy Seth kövesse, majd megfogta a kezét. – Addig nem engedték, hogy randevúzzak, és a születésnapomon idehozott. Azt mondta, azt akarta, hogy legelőször vele találkozzam. – Az emlék meleg mosolyt csalt az arcára. – Mindig ilyeneket csinált… apró, hihetetlen dolgokat. – Észrevette, hogy Seth figyeli. Holdfényben álltak. – Örülök, hogy eljöttem, és örülök, hogy magával.

A férfi kíváncsian nézett rá, majd egy ujjal végigsimította a lány hajfonatát. – Én is.

Együtt mentek fel az étterem bejáratához vezető lépcsőn.

Lindsay a hatalmas, a Long Island tengerszorosra néző ablak mellett választott helyet. A meleg, gyertyafényben úszó étteremben ülve szinte hallotta, hogyan csapódnak a hullámok a sziklafalnak. Elképzelte, amint a hideg permet a bőrére hullik.

– Csodálatos hely – mondta lelkesen. – Olyan előkelő, visszafogott, mégis valahogy… erőteljes. – Mosolyogva fordult vissza Sethhez. – Szeretem az ellentéteket, maga nem? – A gyertyafény megcsillant a fülbevalóján. – Milyen unalmas lenne, ha mindent egyértelműen be lehetne sorolni valahová.

– Azon gondolkodtam – válaszolta Seth, miközben a tekintete az ezüst karikáról Lindsay arcára vándorolt -, hogy magát hová soroljam.

Lindsay tűnődve megrázta a fejét, és kinézett az ablakon. – Gyakran magam sem tudom – mondta. – De magán látszik, hogy jól ismeri önmagát.

– Kérnek valamit inni?

Lindsay visszafordult, és látta, hogy megérkezett a pincér. – Igen, köszönöm. – A felszolgálóra mosolygott, mielőtt ismét Sethre nézett volna. – Azt hiszem, jól esne egy kis fehérbor. Hideg, száraz.

Seth rendelés közben le sem vette a szemét Lindsayről. Olyan állhatatosan néz, gondolta a lány, mint aki belekezdett egy könyvbe, és eltökélte, hogy most már végig is olvassa. A pincér távozott, de egyikük sem szólalt meg. Lindsay úgy érezte, valami furcsa érzés halad végig a gerince mentén. Nagy levegőt vett. Ideje, hogy hozzálássanak a fontos ügyekhez.

– Beszélnünk kell Ruthról.

– Igen.

– Seth – mondta Lindsay szemrehányón, de a férfinak a szeme sem rebbent. A nő hivatalosabb hangon folytatta:

– Kérem, ne nézzen így rám.

– Miért ne?

Lindsay csodálkozva nézett a válasz hallatán, de be kellett ismernie, hogy a helyzet szórakoztatja is. – És még azt hittem, hogy aggályosan udvarias…

– Nem mindig – mondta Seth. Hátradőlt, és az egyik karját a szék támlájára tette, így figyelte Lindsayt. – Maga gyönyörű. Esztétikai élményt nyújt.

– Köszönöm. – Lindsaynek, úgy látszik, bele kell törődnie, hogy Seth egész este bámulni fogja. – Seth – hajolt előre, ezzel is hangsúlyozva, hogy a mondanivalója fontos –, ma reggel megnéztem Rutht, és rögtön tudtam, hogy tehetséges. A délutáni órákon még többet bizonyított.

– Nagyon fontos neki, hogy magától tanuljon.

– Pedig ebben téved – folytatta Lindsay. A férfi szeme azonnal összeszűkült. – Nem tudok mindent megadni neki, amire szüksége van. Az iskolám nem különleges tehetségek képzésére való, pedig Ruth az. Neki New Yorkba kellene mennie, olyan intézménybe, ahol jobban tudnak összpontosítani az adottságaira, és behatóbb képzésben részesülhet.

Seth megvárta, amíg a pincér kinyitja a palackot és kitölti a borukat. A fény felé emelte a poharát, és tanulmányozta egy darabig az italt, mielőtt válaszolt. – Maga nem tudja Rutht tanítani?

Lindsaynek egyáltalán nem tetszett, hogy a férfi ismét követelőző hangra váltott. Válasza ennek megfelelően hűvös volt. – Jó tanár vagyok, de Ruthnak olyan különleges oktatásra van szüksége, amit csak máshol kaphat meg.

– Magát aztán könnyű felbosszantani – jegyezte meg Seth, és belekortyolt a borába.

– Úgy gondolja? – Lindsay is beleivott a sajátjába, és megpróbált éppen olyan tárgyilagos maradni, mint Seth. – Lehet, hogy kissé hevesebb vérmérsékletű vagyok másoknál – ismerte be, és roppantul elégedett volt, hogy milyen nyugodtan sikerült beszélnie. – De biztosan hallott már róla, hogy a táncosok idegrendszere meglehetősen túlfeszített.

Seth odébb mozdult a székén. – Ruth úgy tervezi, hogy hetente legalább tizenöt órát vesz magától. Ez így megfelel?

– Nem.

Lindsay letette a poharát, és ismét előrehajolt. Végül is, gondolta, amíg a férfi kérdéseket tesz fel, van rá esély, hogy tárgyaljon vele.

– Neki minden áldott nap órákat kellene vennie, ráadásul sokkal személyre szabottabb órákat, mint amilyeneket én adhatok neki, hiszen nincs más tanítványom, akinek a képességei akárcsak megközelítenék az övét. De még ha egyénileg is foglalkoznék vele, az sem lenne elég. Partnerrel kellene gyakorolnia. Összesen négy fiú jár ide, hetente egyszer, hogy csiszoltabb legyen a mozgásuk – foci közben. A bemutatókon részt sem vesznek.

A férfi mérgesen horkant fel. Lindsay megpróbált halkan, de nagyon komolyan beszélni vele, mert nagyon fontos volt neki, hogy megértse. – Nem Cliffside a keleti part kulturális központja. Mi itt csak egy jenki kisváros vagyunk. – Beszéd közben a kezével gesztikulált. Valószínűleg nem volt tisztában, mily gyönyörű mozdulatokkal hangsúlyozza mondanivalója fontosságát. Seth csendes, édes zenét hallott ki ebből a kézmozgásból. – Az itteni emberek nem művészek, és még csak nem is álmodozók. A táncnak itt semmi gyakorlati célja. Időtöltésre vagy kikapcsolódásra való, de senki nem választaná a hivatásául, nemhogy az életéül.

– De hiszen maga is itt nőtt fel – vetette ellen Seth, és újratöltötte a poharukat. A bor aranylón csillogott a gyertyafényben. – És ez lett az élete.

– Ez igaz. – Lindsay körbesimította a pohara peremét. Gondolkodott; alaposan meg akarta fontolni a szavait. – Az anyám hivatásos táncos volt, és nagyon… szigorúan vette a képzésemet. Egy több mint száz kilométerre lévő iskolába jártam. Az ingázás rengeteg időmet vette el. – Megint Sethre nézett, de már mosoly bujkált a szája sarkában. – Csodálatos tanárom volt, egy félig orosz, félig francia hölgy. Hamarosan betölti a hetvenet, és már nem vállal tanítványokat, különben azt mondanám, vigye hozzá Rutht.

Seth ugyanolyan higgadtan, csendesen beszélt, mint kezdetben. – Ruth magától akar tanulni.

Lindsay legszívesebben sikoltozni kezdett volna ekkora értetlenség hallatán. Hogy időt nyerjen, belekortyolt a borba. – Tizenhét éves voltam, mint most Ruth, amikor New Yorkba mentem. És addigra már nyolc évet végeztem el egy nagy balettiskolában. Tizennyolc évesen léptem be a társulatba. Öldöklő verseny volt a bejutásért, és az edzések… – Itt megállt, majd nevetve megrázta a fejét. – Leírhatatlanok. Ruthnak szüksége van rá, és meg is érdemli. A lehető leghamarabb, ha komolyan akar táncolni. Olyan tehetséges, hogy nem is választhat más utat.

Seth megfontoltan válaszolt. – Ruth még csak nagy gyerek, és nem épült fel a sok sorscsapásból, ami érte. – Intett a pincérnek, hogy hozhatja az étlapot. – New York ott lesz három-négy év múlva is.

– Három-négy év! – Lindsay az asztalra hajította az étlapot anélkül, hogy ránézett volna. Hitetlenkedve nézett Sethre. – Addigra már húsz lesz!

– Akkor lesz felnőtt – válaszolta a férfi szárazon.

– De ez egy balett-táncosnak az már túl késő! – vágott vissza Lindsay. – Nem sokan táncolnak harmincéves koruk után. A férfiak még vállalhatnak egy-egy személyre szabott szerepet, és néha akad olyan ritka tehetség, mint Fonteyn. Ő a kivétel a szabály alól.

– Hát ezért nem tér vissza? – hozta zavarba Seth Lindsayt. – Úgy érzi, huszonöt évesen már nem folytathatja?

Lindsay felemelte, majd újra letette a poharát. – Most Ruthról beszélünk – emlékeztette –, nem rólam.

– A rejtélyek mindig is felkeltették a kíváncsiságomat, Lindsay. – Seth felemelte a nő kezét, és megfordította, hogy jól megnézhesse a tenyerét is, majd újra a szemébe nézett. – És mi lehet ellenállhatatlanabb egy titokzatos, gyönyörű nőnél? Gondolt már rá, hogy vannak kezek, amelyeket nem lehet nem megcsókolni? Ilyen például a magáé – vonta a szájához a nő tenyerét.

Lindsay úgy érezte, minden izma elernyed. Lebilincselte a férfi, és csak nézett rá. Azon tűnődött, milyen lenne, ha az ajkuk összeérne, szorosan, forrón. Tetszett neki a férfi szája, és az, ahogyan lassan mosolyra húzódik. Hirtelen összeszedte magát. Elég az álmodozásból; fontos dolgokat kell még megbeszélniük.

– Térjünk vissza Ruthra! – kezdte. Megpróbálta visszahúzni a kezét, de Seth nem hagyta.

– Ruth szülei alig hat hónapja vonatbalesetben meghaltak Olaszországban. – A férfi nem szorította erősebben Lindsay kezét, de a hangja feszült lett. A tekintete is megkeményedett. A lánynak eszébe jutott, amikor fenyegetően nézett rá az esőben. – Ruth a szokásosnál is jobban ragaszkodott a szüleihez, talán mert annyit utaztak, és nem könnyen tudott más kapcsolatokat teremteni. Biztosan el tudja képzelni, milyen, amikor egy tizenhat éves lány hirtelen megárvul, és ráadásul idegen országba kerül, egy olyan városba, ahol életében összesen csak két hetet töltött.

Lindsay átérezte a lány fájdalmát. Meg akart szólalni, de a férfi folytatta. – Jóformán senkit sem ismert, és mivel akkor éppen Dél-Afrikában dolgoztam, hosszú napokba telt, amíg utolértek. Majdnem egy hétig volt egyedül. Az öcsémet és a feleségét már el is temették, mire odaértem.

– Nagyon sajnálom, Seth. Annyira sajnálom – kezdte Lindsay ösztönösen vigasztalni a férfit. Megszorította a kezét, és a másikat is az összekulcsolt kezükre tette. Seth szemében felvillant valami, de Lindsay túlságosan el volt telve a kislány iránti érzésekkel ahhoz, hogy észrevegye. – Rettenetes lehetett neki is, magának is.

A férfi egy pillanatig hallgatott, de közben egyre fürkészőbben nézte Lindsay arcát. – Igen – mondta végül – az volt. Visszahoztam Rutht Amerikába, de New York annyira megerőltető lett volna egy ilyen törékeny gyereknek…

– Így inkább a Szikla-lakba költöztek – mondta Lindsay elgondolkodva.

– Biztos pontot akartam adni neki legalább egy időre, bár tudtam, hogy nem lesz oda azért, hogy letelepedjünk egy kisvárosban. Túlságosan hasonlít az apjához. De úgy érzem, neki most erre van szüksége.

– Azt hiszem, értem, mit akar elérni – mondta lassan Lindsay. – És tiszteletreméltónak találom, bár Ruthnak más szükségletei is vannak.

– Azokról majd hat hónap múlva beszélünk.

Seth ellentmondást nem tűrő hangján érződött, hogy ezt szánta az utolsó szónak a témában. Lindsay, maga sem tudta, miért, elharapta a kikívánkozó választ. Bosszúsan jegyezte meg:

– Maga aztán meglehetősen erőszakos.

– Mondták már. Nem éhes? – mosolygott a lányra.

– De, kicsit – ismerte be Lindsay, és még mindig bosszankodva kinyitotta az étlapot. – Azt mondják, a töltött homárt itt különösen jól készítik el.

Seth megrendelte a vacsorát. Közben Lindsay, bár a tengerszorost nézte, Rutht látta maga előtt, egyedül, ijedten, gyásztól sújtva. Vajon hogyan tudta feldolgozni magában a szülei elvesztését, és ami utána következett? Lindsay még túl jól emlékezett rá, mit érzett, amikor tudomást szerzett a saját szüleinek a balesetéről. Nem felejtette, milyen szörnyű volt az utazás New Yorkból Connecticutba, és hogy milyen volt arra érkezni, hogy az apja meghalt, az anyja pedig kómában fekszik.

És mindezt felnőttként élte át, emlékeztette magát, és akkor, amikor már vagy három éve külön élt tőlük. És ez a kamaszlány is a szülővárosomba tért vissza, ide jött, hogy barátokat találjon. Lindsay úgy érezte, mindenképen segítenie kell Ruthnak.

Hat hónap, tűnődött. Ha egyénileg foglalkozhat vele, talán ez sem lesz teljesen kidobott idő. És lehet, bár egyáltalán nem biztos, hogy rá tudja venni Setht, hamarabb adja be a derekát. Meg kell értenie, hogy milyen fontos ez az unokahúgának. Ha türelmetlenül bánik egy ilyen emberrel, nem jut vele semmire, tehát valami mást kell kitalálnia.

Dél-Afrika, gondolt vissza Lindsay a beszélgetésükre. Vajon mit csinált Dél-Afrikában? De még mielőtt találgatni kezdhetett volna, beugrott egy emlékfoszlány.

– Bannion – mondta. Seth szemöldöke azonnal felszökött. – S. N. Bannion, az ír építész. Csak most jutott az eszembe.

– Tényleg? – A férfi csak kicsit lepődött meg, majd kettétört egy kenyér rudacskát, és a felét a lánynak nyújtotta. – Hogy volt ideje építészettel is foglalkozni?

– Legalább tíz évig barlanglakó remetének kellett volna lennem, hogy ne halljam ezt a nevet. Hol is olvastam? A Newsview-ban? Igen, ott, körülbelül egy éve. Egy életrajzi cikk volt, a leghíresebb épületei képével illusztrálva. A zürichi Kereskedelmi Központ, a San Diegói MacAfee Komplexum.

– Milyen kiváló a memóriája – jegyezte meg Seth, miközben figyelte, a gyertyafény milyen árnyékokat vet a lány bőrére. Törékenynek, porcelánszerűnek látta, és ez a sötéten ragyogó szem… mintha mosolyogna rá.

– Tévedhetetlen – bólintott rá Lindsay. – Pikáns részletekre is emlékszem magával, és a női nem egy tekintélyes hányadával kapcsolatban. Biztos, hogy szerepelt bennük egy áruházlánc örökösnője, és legalább egy ausztrál profi teniszbajnok, plusz egy spanyol operacsillag. Pár hónapja pedig eljegyezte Billie Marshallt, az egyik tévéhíradó vezetőjét, ugye?

Seth megforgatta a talpas poharat a kezében. – Még soha nem jegyeztem el senkit – válaszolta egyszerűen –, mert annak előbb-utóbb házasság lenne a vége.

– Értem. – Lindsay szórakozottan majszolni kezdte a kenyér rudacskát. – Szóval a házasság nem szerepel a tervei között?

– Miért, a magáéi között igen?

Lindsay komolyan vette a kérdést, és elgondolkodott. – Nem tudom – válaszolta végül. – Azt hiszem, még soha nem gondoltam így rá. Sőt, tulajdonképpen sehogyan sem volt időm ezen töprengni. Ki lehet a házasságot célként tűzni? – gondolkodott hangosan. – Vagy inkább meglepetés, vagy merész vállalkozás?

– Milyen romantikus.

– Igen, ezt vállalom. De maga is az, különben nem vette volna meg a Szikla-lakot.

– Az ingatlan választásom alapján már romantikus vagyok?

Lindsay hátradőlt, még mindig rágcsálva. – Az a ház nem csak valami ingatlan, és biztos vagyok benne, hogy ezt maga is érzi. Tucatnyi jobb fekvésű és állapotú házat vehetett volna.

– Maga szerint akkor miért választottam így?

Lindsay megvárta, amíg a férfi tölt neki, de nem ivott bele a borba, mert kezdte már érezni az előző pohár kellemesen zsongító hatását. – Mert megigézte. Mert megérezte, hogy ilyen ház csak egy van. Ha cinikus lenne, az egyik lakóparkban vesz lakást, harminc kilométerrel északabbra, ahol „kapcsolatba kerül az eredeti új-angliai természettel, és ugyanakkor mindössze húsz kényelmes percre lakik a bevásárlóközponttól”.

Seth felnevetett. A szemét le sem vette a lányról, miközben felszolgálták a vacsorájukat. – Jól veszem észre, hogy nincsen elragadtatva a lakóparkoktól?

– Irtózom tőlük. Lehet, hogy ez túlzás, de én így vagyok vele. Tudom, hogy sok embernek tökéletesen megfelel, de én nem szeretem az… – a kezével olyan mozdulatot tett, mintha kikapná a keresett szót a levegőből – az egyformaságot. Gondolom, furcsa, hiszen a mi pályánkon annyi mindent szabályok közé szorítanak. De az is igaz, hogy elengedhetetlen az egyéni kifejezésmód. Annyival jobban örülök, ha valaki azt mondja, hogy egyéni vagyok, mintha a szépségemet dicsérik. – A hatalmas homárra pillantott. – Szerintem az „újító” az egyik legszebb szó. Magával kapcsolatban is hallottam már.

– Ezért lett táncos? – Seth olvasztott vajba mártott egy gusztusos rákfalatot. – Hogy kifejezze magát?

– Azt hiszem, inkább fordítva: mivel táncos vagyok, vágyom az önkifejezésre. – Lindsay inkább citrommal ette a homárt. – De nem sokat elemezgetem magamat, inkább csak másokat. Tudta, hogy kísértetházat választott maguknak?

– Nem – vigyorodott el a férfi. – Ez nem szerepelt a szerződésben.

– Mert féltek, hogy akkor mégiscsak visszalépne a vételtől. – Lindsay evett még egy falat rákot. – De most már késő, meg egyébként is úgy gondolom, maga szívesen lakna együtt valami kísértettel.

– És maga?

– Én biztosan. Mérhetetlenül. – Megint bekapott egy darabot, és előrehajolt. – Egy romantikus, kétségbeesett teremtésről van szó, akit mintegy száz éve intézett el szűk látókörű férje. Éppen kiosont volna a házból, hogy a szerelmével találkozzon, de azt hiszem, nem volt elég óvatos. A férj kidobta a második emeleti erkélyről a sziklákra.

– Máskor majd kétszer is meggondolja, hogy megcsalja-e a férjét.

– Ühüm – volt Lindsay válasza; mert éppen tele volt a szája. – De a mai napig visszajár, hogy a kertben sétálgasson, ahol a szerelme várta.

– Úgy látszik, magát szórakoztatja a gyilkosság és a csalás.

– Száz év távlatából szinte bármi romantikusnak tűnik. Tudja, hogy a legjobb balettek nagy részében szerepel a halál, és mégis romantikusak? Például a Giselle és a Rómeó és Júlia.

– És maga mindkettőben főszerepet táncolt. Lehet, hogy ezért érez ennyire együtt azzal a szerencsétlen kísértettel.

– A maga kísértetével még az előtt találkoztam, hogy Júlia vagy Giselle lehettem volna – sóhajtott fel Lindsay, miközben a vízen tükröződő csillagfényt nézte. – Az a ház a születésem óta elbűvöl. Gyerekkoromban megesküdtem, hogy valamikor majd beköltözöm oda, rendbe teszem a kertet, és az összes ablak csillogni fog a napfényben. – Visszafordult Seth-hez. – Hát ezért örülök, hogy megvette.

– Tényleg? – A férfi szeme most a nyakát pásztázta, egészen a ruha kivágásáig. – Miért?

– Mert maga tudja majd értékelni. Tudja majd, hogyan keltse életre.

Seth tekintete egy pillanatra megállt Lindsay száján, majd továbbvándorolt a szemére. A lány érezte, hogy a férfi pillantása megbizsergeti a bőrét. Felegyenesedett ültében.

– Tudom, hogy már megkezdődtek az átalakítási munkálatok – folytatta. Úgy érezte, biztonságosabb, ha a házról beszélgetnek.

– Szeretné megnézni, hogyan haladunk?

– Igen – vágta rá a lány.

– Akkor holnap délután magáért megyek. – Seth kíváncsian nézett Lindsay-re. – Tudja, hogy ahhoz képest, hogy milyen kicsi, mértéktelen étvágya van?

Lindsay nevetve vajazott meg egy zsemlét.

Az ég mély kék volt. A csillagok közelinek tűntek. Átsütöttek a vékony felhőkön. Lindsay érezte, hogy az őszi szél meg-megremegteti Seth autóját, amint a parton haladnak hazafelé, és ez csak fokozta a holdfény és a bor előidézte romantikus hangulatát.

Az este sokkal jobban sikerült, mint gondolta volna. Az első pillanattól élvezte, hogy a férfival lehet. Meglepte, hogy Seth milyen könnyen megnevetteti. Tudta, hogy a munkával és az anyja ellátásával töltött évek alatt talán túlságosan is megkomolyodott. Jó volt hát olyan valakivel lenni, akivel nevethet is.

Hallgatólagos megegyezéssel elkerülték a vitatható témákat. Társalgásuk éppen olyan kellemes és élvezetes volt, mint a vacsora. Tudta, hogy újra össze fognak csapni Ruth képzése fölött, ez elkerülhetetlen. Annyira más volt az elképzelésük a kamaszlány jövőjéről, hogy azt nem lehet megúszni további csaták nélkül. De ebben a késő esti pillanatban Lindsay-t békesség töltötte el. Tudta, hogy a forgószélnek csak a közepén van nyugalom, de élvezte, hogy most éppen ott van.

– De szeretem az ilyen éjszakákat! – jegyezte meg felsóhajtva. – Amikor a csillagok ilyen közel vannak, és a szél fütyül a fák között. A háza keleti fala mellől hallani lehet a tengert – fordult a férfihoz. – A magáé lett a szorosra néző hálószoba, amihez öltözőhelyiség is tartozik?

– Úgy látszik, jól ismeri a házat.

Lindsay nevetett. – Nem hagyhattam felfedezetlenül! Úgy éreztem, csak rám vár.

Feltűntek előttük Cliffside fényei. – Azt a szobát választotta? Már a hatalmas kandalló és a fenséges mennyezet is elég lenne, de az erkély… Állt már ott viharban? Hihetetlen látvány lehet, amikor a hullámok megtörnek a sziklafalon, és a szél és a villámlás olyan közel van. – Beszéd közben végig a férfi arcán tartotta a szemét, így láthatta, amikor mosolyra húzódott a szája.

– Maga aztán szeret veszélyesen élni.

Lindsay azon kapta magát, hogy elmereng, vajon milyen lehet megérinteni Seth haját. Védekezésképpen összekulcsolta a kezét az ölében. – Igen, azt hiszem.

– Azt hiszem, hogy én nem vagyok ilyen. Én talán csak messziről szeretem nézni a veszélyes helyzeteket. De Cliffside azért nem a világ legveszedelmesebb helye.

– Ezt majd adja elő a kísértetének! – nevetett fel Lindsay. – Merthogy az már a magáé – tette hozzá, miközben megálltak a házuk előtt. – Kizárólagos joga van rá. – Kiszállt az autóból. Az arcát megcsapta a szél. – Tényleg ősz van már – nézett körül. – A téren hamarosan nagy tüzet gyújtanak. Marshall Woods elhozza, a hegedűjét, és éjfélig zeneszó mellett vigadunk. – Elmosolyodott. – Nagy esemény ez a városban. Gondolom, nem nagy szám olyasvalakinek, aki annyit utazott, mint maga.

– Egy iowai porfészekben nőttem fel – mondta Seth, miközben beléptek a kertkapun.

– Tényleg? – csodálkozott Lindsay. – Valahogy úgy képzeltem, hogy nagyvárosban, művelt társaságban és kifinomult körülmények között. És miért nem tért vissza? – kérdezte. Már az első lépcsőfokra ért, de most visszafordult a férfihoz.

– Túl sok emléket idézne fel.

A lépcsőfok és a magas sarkú cipő Lindsayt majdnem egy magasságra emelte Sethtel. A lány nem tudta nem észrevenni, hogy milyen közel van egymáshoz a szájuk, és hogy a férfi szivárványhártyáját kis borostyánszínű foltok tarkítják. Szórakozottan számolni kezdte őket.

– Tizenhárom – mormolta. – Hat az egyikben, hét a másikban. Vajon ez balszerencsét jelent?

– Hogy mi jelent balszerencsét? – Seth látta, hogy a lány elkalandozott, de a kérdéstől visszatért a valóságba.

– Semmi, semmi! – hessegette el Lindsay a témát kissé zavartan. – Néha csak úgy elgondolkozom. – Látta, hogy ez mulattatja a férfit. – De maga min mosolyog?

– Eszembe jutott, amikor utoljára kísértem haza egy lányt, és megálltunk az ajtónál, ami mögött az anyja várta. Azt hiszem, tizennyolc éves lehettem.

Lindsay szeme pajkosan csillant fel. – Jó tudni, hogy egyszer maga is volt tizennyolc. Búcsúzóul megcsókolta?

– Természetesen. És az anyja nézett minket a függöny mögül.

Lindsay lassan megfordult, és látta, hogy az ablakok sötétek és üresek. Felvont szemöldökkel fordult vissza. – Az enyém már valószínűleg alszik – mondta. A férfi vállára tette a kezét, és odahajolt, hogy gyors csókot nyomjon Seth szájára.

Amikor összeértek, minden megváltozott. Lindsay úgy érezte, mintha hirtelen gyorsvonatra került volna. Nagy levegőt vett, és közben gyorsan visszahúzódott, bár a kezét nem vette le a férfi válláról. Nézték egymást.

Lindsay szíve úgy vert, mintha nehéz páros lépésre készülne. Érezte, hogy mi fog történni. Pedig nem próbálták előre ezt az ősrégi pas de deux-t. Tekintete a férfi ajkára tévedt, és úgy érezte, megint éhes.

Lassan közelítettek egymáshoz. Úgy ölelkeztek össze, mintha régi szerelmesek lennének, akik újra találkoznak. A szájuk összeért, majd eltávolodott, és újra és újra. A férfi Lindsay kabátja alá csúsztatta a kezét. Egyre nagyobb melegük lett, pedig a szél közben fújta körülöttük a lehullott leveleket.

Seth a foga közé vette a lány alsó ajkát. Az apró fájdalomtól Lindsay-ben feltámadt a vágy. A lassú, felfedező csókokból hatalmas szenvedély támadt. A nyelvük együtt mozgott. A vágyukat ez csak fokozta. Lindsay magához szorította Sethet. A férfi a nyakát kezdte csókolni. A haja Lindsay arcát csiklandozta.

A lány érezte, hogy a férfi lehúzza a ruhája cipzárját, hogy a hátához érhessen. A derekától a tarkójáig haladt, útközben kis tüzeket gyújtva a hűvös bőrön. Lindsay már alig tudta türtőztetni magát, mire Seth szája végre visszatalált az övéhez.

Érzései kavarogni kezdtek. Össze tudja őket egyeztetni a testi vággyal? Beleszédült a hirtelen feltámadt érzésekbe, amelyeknek erőssége megijesztette. Nem is tudta, hogy ilyen gyenge is tud lenni. Megpróbált visszaevickéli a valóságba. A férfi mellkasára tette a kezét, és szelíden eltolta. Seth abbahagyta a csókot, de még nem engedte el a lányt.

– Nem, én… – Lindsay egy pillanatra lehunyta a szemét, hogy merítsen az erőből, ami eddig mindig a rendelkezésére állt.

– Csodálatos este volt, Seth. Nagyra értékelem.

A férfi egy pillanatig csendesen nézte. – Nem gondolod, hogy ez a kis szónoklat nem igazán illik ide?

Aztán újra megcsókolta.

– Igen, igen, igazad van, de… – Lindsay elfordította a fejét, és beszívta a hűvös esti levegőt. – Be kell mennem. Kiestem a gyakorlatból.

Seth a keze közé fogta a lány arcát, hogy maga felé fordítsa. – Gyakorlat?

Lindsay nagyot nyelt, mert azt tudta, hogy a helyzet kicsúszott a keze közül, de azt nem, hogyan szerezze vissza az irányítást, legalább maga fölött. – Kérlek, soha nem tudtam jól kezelni az ilyesmit, és…

– Milyesmit? – kérdezte a férfi. Még mindig ugyanolyan szorosan tartotta, és a tekintete sem változott.

– Seth. – Lindsay érezte, hogy a szívverése megint felgyorsul. – Kérlek, hadd menjek be, mielőtt teljesen hülyét csinálok magamból.

A szemében bizonytalanság tükröződött, ugyanakkor látta, hogy a férfiében harag villan. Seth gyors, forró búcsúcsókot nyomott a szájára.

– Holnap – mondta, és eleresztette Lindsay-t.

A lány zihálva igazította meg a haját. – Azt hiszem, inkább ne…

– Holnap – ismételte a férfi, majd megfordult, hogy visszamenjen az autójához.

Lindsay utánanézett a távolodó autónak. Holnap, gondolta, és megborzongott. Talán a hűvös miatt…

6.

Mivel Lindsay későn kelt, már dél is elmúlt, mire befejezte a korlátgyakorlatokat, és felöltözött. Semmiképpen nem akart nagy dolgot csinálni a Szikla-lak megtekintéséből, és ennek megfelelően öltözött, rozsdaszínű melegítőbe. Karjára vette a hozzáillő dzsekit, és éppen leszaladt volna a lépcsőn, amikor hallotta, hogy valaki kinyitja a bejárati ajtót. Carol Moorefield érkezett meg.

Mrs. Moorefield éppen az ellentéte volt a fiának. Kicsi volt és karcsú, sima, barna hajú; az a fajta nő, mint akin soha nem fog az öregség. Andy nyilvánvalóan az apjára hasonlított, akit Lindsay csak fényképen látott, hiszen Carol már húsz éve megözvegyült.

Amikor Mr. Moorefield meghalt, a felesége átvette a virágboltját, és kiváló stílussal és üzleti érzékkel vezette tovább. Lindsay általában adott Carol véleményére, de ami ennél is fontosabb volt neki: mindig számíthatott a kedvességére.

– Látom, futni indulsz – jegyezte meg Carol, miközben becsukta az ajtót. – Azt hittem, inkább ki akarod pihenni a tegnapi randevút.

Lindsay könnyű puszit nyomott az asszony visszafogottan kikészített arcára. – Honnan tudja, hogy randevúm volt? Talán az anyám említette?

Carol nevetve simított végig Lindsay haján. – Hát persze, de én is elmondhattam volna neki. Én ugyanis már előtte, Hattie MacDonaldtól hallottam – intett a szemközti ház felé. – Látta, amikor Mr. Bannion érted jött, és azonnal szétkürtölte.

– De jó nekem, hogy szerepelhettem a szombati pletykákban!

Carol a nappaliban letette a kanapéra a táskáját és a kabátját. – Jól érezted magad?

– Igen, én… igen. – Lindsay-nek hirtelen be kellett kötnie a cipőjét, így Carol csak a lehajtott fejét látta. Az asszony várta a további információkat.

– Milyen ember?

Lindsay felnézett, és lassan fűzni kezdte a másik cipőjét. – Nem igazán tudtam megállapítani – mondta közben. – Az biztos, hogy nem mindennapi. Ellentmondást nem tűrő, magabiztos, néha meglehetősen hűvös, de mégis… – eszébe jutott, hogyan beszél Seth Ruth-ról. – De azt hiszem, tud türelmes és érzékeny is lenni.

Carol felsóhajtott, mert érezte Lindsay hangjából, hogy mennyire érdekli a férfi. Bár már régen tudta, hogy Lindsayt Andy csak barátként érdekli, a szíve mélyén még mindig reménykedett. – Tetszik neked, ugye?

– Rokonszenves… – nyújtotta el a szót Lindsay elgondolkodva, majd nevetett egyet, és felegyenesedett. – Legalábbis azt hiszem. Tetszett tudni, hogy ő S. N. Bannion, a híres építész?

Lindsay látta, hogy Carol ezt az egyet nem tudta. – Tényleg? Azt hittem, egy francia nővel van eljegyezve, valami autóversenyzővel.

– Úgy látszik, mégsem.

– Hát ez bizony érdekes – adta be a derekát Carol. Csípőre tette a kezét, amit csak akkor tett, ha valami mély benyomást gyakorolt rá. – És ezt anyád is tudja?

– Nem, ő… – Lindsay az anyja lakrésze felé pillantott. – Nem – ismételte. – Azt hiszem, tegnap este felbosszantottam. Délelőtt pedig alig beszéltünk.

– Lindsay – érintette meg Carol vigasztalóan a lány arcát. – Nem szabad ezen aggódnod.

Lindsay most sebezhetőnek, tanácstalannak tűnt. – Úgy látszik, semmit sem csinálok jól. Pedig annyival tartozom neki…

– Hagyd abba! – Carol határozottan megfogta a lány vállát. – A gyerekek nem tölthetik úgy az egész életüket, hogy mindent megpróbálnak visszafizetni a szüleiknek. Csak szeretettel és tisztelettel tartozol Maenek. Ha mindig azt keresed, hogyan szerezz örömet másnak, egyszerre két embert is boldogtalanná teszel. És ezzel – simogatta meg még egyszer Lindsay haját – véget ért a mai tanácsadás. Megpróbálom rávenni anyádat, hogy autózzon velem egyet.

Lindsay szenvedélyesen megölelte Carolt. – Annyira jó hozzánk.

Carolnak szemmel láthatóan jólesett ez az érzelemnyilvánítás. – Jössz te is? Elmegyünk valamerre, és útközben megebédelünk.

– Sajnos nem. Seth hamarosan értem jön, és elvisz, hogy megmutassa a házát.

– Aha, a te Szikla-lakod… – bólintott Carol mindentudón. – Először életedben fogod fényes nappal látni.

Lindsay elvigyorodott. – Gondolja, hogy így nem lesz olyan varázslatos?

– Dehogynem! – mondta Carol az anyja szobája felé tartva. – Érezd csak jól magad, és ne foglalkozz a vacsorával! Anyáddal eszünk majd valahol. – Megszólalt az ajtócsengő. – Na, itt az a szerencsés fiatalember – jelentette be Carol, majd behúzta maga mögött az ajtót.

Lindsay idegesen ment ajtót nyitni. Volt ideje elgondolkodni az előző este történteken, és azzal zárta le magában a dolgot, hogy a különleges esti hangulatban válaszolt olyan hevesen Seth közelségére. Már rég nem volt férfival, Seth pedig – úgy mondják – nagyon ért a nőkhöz. Csak egy futó hangulat volt. Igen, ezt nem szabad elfelejteni. Híres ember, akire tapadnak a nők, és aki gyorsan váltogatja őket.

Kapcsolatukat óvatos barátsággá kell alakítani, hiszen Ruthról sem feledkezhet el. Ha jót akar a lánynak, barátságos viszonyban kell maradnia a nagybátyjával. Egyszerű tanár-szülő kapcsolat, gondolta Lindsay, és közben remegő gyomrára szorította a kezét. Hűvösen barátságos kapcsolat, semmi több, semmi személyes. Amikor úgy érezte, kissé megnyugodott, lassan kinyitotta az ajtót.

Sethen sportos vászonnadrág volt, és csontszínű, kerek nyakú pulóver. Lindsay azonnal érezte a belőle áradó vonzerőt. Volt még két ember, aki így hatott rá. Az egyikük Nick Davidov, a másik egy koreográfus, akivel együtt dolgozott a társulatban. De az is rögtön az eszébe jutott, hogy ezeknek a férfiaknak az életében mindig nők vannak, soha nem egy nő. Vigyázat! Vigyázat!

– Szia! – mosolygott óvatos barátsággal Sethre. Vászontarisznyát vett a vállára, és becsukta maga mögött az ajtót. Kezet nyújtott. – Hogy vagy?

– Köszönöm, jól. – Seth nem engedte el a kezét. Majdnem ugyanúgy álltak a lépcső alján, mint előző este. Lindsay szinte érezte a levegőben sistergő villámokat. Ránézett, és látta, hogy a férfi a már megszokott módon fürkészi az arcát – És te?

– Köszönöm, jól – mondta, bár ennél talpraesettebben szeretett volna válaszolni.

– Biztos? – kérdezte a férfi kicsit kételkedve.

Lindsay érezte, hogy elpirul. – Hát persze. – A hűvösség helyét a bosszúság vette át. – Miért ne lennék jól?

Úgy látszik, Sethet kielégítette a válasz, mert megfordult, és az autóhoz kísérte. Furcsa ember, gondolta Lindsay, pedig nem akarta, hogy különösebben felkeltse a kíváncsiságát. Mosolyogva megrázta a fejét. Nagyon furcsa ember.

Épp beülni készült, amikor megpillantott három kismadarat, amelyek rikoltozva üldöztek egy varjút. Érdeklődve nézte a röptüket. A varjú keletnek fordult. A három madár követte. Lindsay nevetve fordult meg, és Seth karjában találta magát.

Egy pillanatig semmit nem látott, csak a férfi arcát, ami mintha nemcsak a teljes látóterét foglalta volna el, hanem minden gondolatát is. Érezte, hogy a szája felforrósodik, miközben egymást nézik. Ajka szétnyílt, a szeme kezdett becsukódni, de hirtelen eszébe jutott, mit fogadott meg. Megköszörülte a torkát, és hátralépett. Beszállt az autóba, és megvárta, amíg Seth becsukja az ajtaját, mielőtt hagyta, hogy egy megkönnyebbült, reszketeg sóhaj hagyja el a száját.

Szemével követte a férfit, amint megkerüli az autót. Úgy gondolta, uralnia kell a helyzetet, és minél előbb kezd hozzá, annál jobb. Amint Seth beült, Lindsay feléje fordult, és csevegésbe kezdett.

– Van fogalmad róla, hány szempár követ minket ebben a pillanatban?

Seth beindította a motort, de még nem indult el. – Nem. Sok?

– Több tucat. – Bár senki nem hallhatta őket a csukott ajtón át, Lindsay cinkos suttogóra fogta a hangját. – A háztömb minden függönye mögül figyelnek minket. Mint látod, rám már nem hat ez a kitüntető figyelem, mert hát elvégre előadóművész vagyok, és megszoktam a rivaldafényt. Remélem, te sem veszíted el a hidegvéredet.

– Persze hogy nem – válaszolta Seth. Lindsay felé fordult, és gyors, borzongató csókot nyomott a szájára. A sebesség nem ment a minőség rovására, és Lindsay úgy érezte, minden íze beleremegett. Amikor a férfi visszafordult, Lindsay szaggatottan lélegzett, és csodálkozva nézett. Biztos volt benne, hogy a világon még senki nem érezte azt, amit ő ebben a pillanatban.

– Nem szeretnék senkinek csalódást okozni – mondta Seth mély hangon.

– Hm – válaszolta a lány tárgyilagosságra törekedve, és óvatosan odébb húzódott. Hogy fogja így uralni a helyzetet?

A Szikla-lak alig öt kilométerre  volt Lindsayék házától, mégis a városka, a sziklafal és a tengerszoros fölé emelkedett. Gránitból épült. Lindsay régebben úgy képzelte, magából a sziklából alakította ki valami óriás. Csiszolatlan volt, vad, egy elvarázsolt kastély a világ végén. Egy ilyen hatalmas háznak rengeteg kéménye, ajtaja és ablaka volt. De most, több mint másfél évtized után, Lindsay végre élni láthatta a helyet. Az ablakokon napfény játszott. Még nem enyhítették virágok az épület komorságát, de a gyepet már szépen rendbe tették. És a lány azt is örömmel látta, hogy több kéményből is füst gomolygott. A hosszú, meredek feljáró a főúttól a ház elejéig kanyargott.

– De csodálatos! – szaladt föl Lindsay-ből az elismerés. – Nagyon tetszik, hogy hátat fordít a tengernek, mintha a sajátján kívül más erő nem is érdekelné.

Seth a ház előtt állította meg az autót, és a lányhoz fordult. – Micsoda képzelőerő!

– Igen, mondják, hogy abban nem szűkölködöm.

– Hát ezt én is észrevettem – válaszolta Seth, és a jobb oldali ajtóhoz hajolt, hogy kinyissa. Egy pillanatra olyan közel volt, hogy a szájuk a legkisebb mozdulattól összeért volna. – Furcsa, de ezt benned vonzónak találom, pedig eddig mindig a gyakorlatias nőket kedveltem.

– Tényleg? – Valami történik Lindsay-vel, amikor a férfi a közelében van. Mintha sok vékony, mégis hihetetlenül erős cérnaszál tekeredne köré, és bénítaná meg. – Nem sok érzékem van a gyakorlati dolgokhoz. Viszont nagyon tudok álmodozni.

Seth az ujja köré csavarta Lindsay egy fürtjét. – Miről szoktál álmodozni?

– Azt hiszem, főleg butaságokról. De azok a legjobbak. – Gyorsan kiszállt. Becsukta a szemét, hogy lecsillapodjon. Amikor hallotta, hogy a férfi ajtaja is becsukódik, elkezdte tanulmányozni a házat. Csak lazán, barátságosan, emlékeztette magát, és nagy levegőt vett.

– Tudod, amikor utoljára itt voltam, éjfél körül járt, én meg csak tizenhat voltam. – Az emléktől elmosolyodott. Felsétáltak a ház elejét és oldalait is körülölelő verandához. – Szegény Andyt magammal vonszoltam, és bemásztunk az ablakon.

– Andyt – Seth megállt a bejárat előtt –, a súlyemelőt, akivel csókolóztál a balettiskola előtt.

Lindsay felvont szemöldökkel vette tudomásul Andy ilyetén leírását, de nem szólt semmit.

– Vele jársz? – kérdezte Seth könnyed hangon. A kulcscsomójával játszva figyelte a lányt.

Lindsay továbbra is udvarias és barátságos maradt. – Néhány éve kinőttem már a „járást”. Andy jó barátom.

– Te viszont gyengéd barát vagy.

– Ez így van. A gyengédség és a szeretet elválaszthatatlan a barátságtól.

– Érdekes – jegyezte meg halkan Seth, miközben kinyitotta az ajtót. – Parancsolj, most ajtón mehetsz be.

A ház éppen olyan megindítóan fenséges volt, ahogyan arra Lindsay emlékezett. Az előcsarnok hat méter magas mennyezetében látszottak a hatalmas tartógerendák. Széles lépcső kanyarodott balra, hogy kettéválva kétfelől lehessen megközelíteni a galériát. A lépcsőkorlát tükörfényes volt, és a fokokat nem fedte szőnyeg.

Lindsay régi, poros, szakadozó tapétára emlékezett, amelyet mostanra krémszínű, szép textúrájú anyagra cseréltek. A tölgyfapadlóra hosszú, keskeny perzsaszőnyeget terítettek. Egy hatalmas kristálycsillár szórta ezerfelé a napfényt.

Lindsay az első ajtóhoz lépett. A szalont is teljesen helyreállították. Az egyik falat merész virágmintásra festették, és ez érdekes ellentétet képezett a többi fal fényes gyöngyszínével. Lindsay lassan körbejárta a szobát. Megállt egy tizennyolcadik századi asztalkánál, és gyengéden megérintette.

– Ez csodálatos! – A kanapé vékonyan csíkozott brokátjáról a kandallóra nézett. – Mindig is porcelán pásztorlánykát képzeltem a kandallópárkányra, és tessék, ott van! – A finom szobrocskához lépett, és megcsodálta. – És a padlón francia szőnyeg! – Lindsay visszafordult, és Seth a lány mosolyában a szoba szépségét látta visszatükröződni. Lindsay törékeny, időtlen szépsége jól illett az őt körülvevő antik tárgyakhoz, selymekhez, brokátokhoz. Seth olyan közel lépett hozzá, hogy érezte a parfümjét. – Ruth itthon van? – kérdezte gyorsan a lány.

– Nem, most még nincs. – Mindkettőjük meglepődésére a férfi az ujjbegyével végigsimított Lindsay arcán.

– Monicánál van. Most látlak először leeresztett hajjal – tette hozzá, szórakozottan, és végighúzta az ujját egy hosszú tincsen. – Jól áll.

Lindsay megint érezni kezdte a kis cérnaszálak szorítását, és hátrébb lépett. – Akkor is így volt, amikor először találkoztunk. – Elmosolyodott. – Amennyire emlékszem, éppen zuhogott.

Seth visszamosolygott rá, először a szemével, utána a szájával. – Így igaz. – A lány után lépett, majd végighúzta az ujját a nyakán. – Azonnal válaszolsz minden mozdulatomra. Mindig így van?

Lindsay ismét elpirult. Úgy érezte, lüktet a bőre, ahol összeér a férfiéval. Megrázta a fejét, és elfordult. – Ez nem sportszerű kérdés.

– Nem vagyok sportszerű ember.

– Hát tényleg nem. – Lindsay ismét a férfihoz fordult. – Soha nem is gondoltam, hogy az lennél, különösen, ha nőkről van szó. A házat jöttem megnézni, Seth – emlékeztette gyorsan. – Megmutatod?

A férfi megint felé mozdult, de abban a pillanatban megjelent egy alacsony férfi az. ajtóban. Sötét, ezüsttel vegyes, gyönyörű, gondozott szakálla volt a legfeltűnőbb rajta, annál is inkább, hogy haja már egyáltalán nem volt. Fekete, három részes öltöny volt rajta frissen vasalt fehér inggel, és sötét nyakkendővel. A testtartása katonásan tökéletes volt, de a karját lazán tartotta. Lindsay-ben a hatékonyság érzetét keltette. – Üdvözlöm, uram – köszöntötte.

Seth is a jövevény felé fordult, és a feszültség azonnal feloldódott. – Jó napot, Worth! – üdvözölte a belépőt, és Lindsay-be karolt. – Lindsay, ő itt Worth. Worth, bemutatom Ms. Dunne-t.

– Hogy van, kisasszony? – A férfi brit kiejtéssel beszélt, és európai módra hajolt meg, ezzel Lindsay-t azonnal meghódította.

– Üdvözlöm, Mr. Worth – mondta neki lány magától értetődő nyíltsággal, és kezet nyújtott. Worth habozott egy pillanatig, és Sethre nézett, mielőtt elfogadta a kinyújtott kezet, de éppen csak megérintette a lány ujjhegyét.

– Telefonon keresték, uram – mondta a munkaadójához fordulva. – Mr. Johnston volt New Yorkból. Azt mondta, meglehetősen fontos.

– Rendben, hívja vissza! Mindjárt megyek. – Worth kiment, és Seth Lindsay-hez fordult. – Sajnálom, de nem fog sokáig tartani. Iszol valamit közben?

– Köszönöm, nem. – Lindsay odanézett, ahol az előbb Worth állt. Szemmel láthatólag könnyebb Sethet kezelni, amikor hivatalosan viselkedik. Mosolyogva az ablakhoz sétált. – Menj csak, én itt megvárlak.

Seth köszönetet mormolva kiment.

Tíz perc sem kellett hozzá, hogy Lindsay kíváncsisága legyőzze az illemtudását. Elvégre abban a házban volt, ahol akkoriban sötét éjjel pókhálókon tört át, és porban gázolt. Nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy minél hamarabb körülnézzen, amikor napfény csillog a tükörfényes padlón. Nekiindult, de szilárdan elhatározta, hogy csak az előcsarnokot járja körbe.

Volt ott elég látnivaló: festmények és lélegzetelállító falikárpit. Egy asztalon olyan vékony porcelánból készült teáskészlet állt, hogy Lindsay úgy érezte, egyetlen sóhajjal is porrá zúzná. A felfedezett kincsek hatása alatt hamarosan elfelejtette, hogy az előcsarnokban akart maradni. Bement egy ajtón, és a konyhában találta magát.

A konyha az aprólékosságig menő hatékonyságot ötvözte az ódivatú bájjal. A gépek mind be voltak építve, és csak úgy csillogott rajtuk a rozsdamentes acél és a króm. A konyhapult fényesre lakkozott keményfából készült. A mosogatógép surrogása furcsa ellentétben állt a hatalmas tűzhelyen pattogó tűzzel. Az ablakon beömlő napfény visszaverődött a műanyag borítású falakról és a hajópadlóról. Lindsay az egészet hihetetlennek találta.

Worth éppen egy nagy asztalnál dolgozott. Zakó helyett most hosszú, fehér kötényt viselt. Csodálkozva fordult meg Lindsay beléptére, de rögtön felöltötte a megszokott higgadt arckifejezését.

– Segíthetek, kisasszony?

– Milyen csodálatos konyha! – kiáltott fel Lindsay, és hagyta az ajtót becsukódni maga mögött. Körbenézett, és a Worth feje fölött lógó, rézfenekű üstökre és serpenyőkre mosolygott. – Hogy tudta Seth ilyen tökéletesen egyesíteni a két világot?

– Valóban tökéletes, kisasszony – válaszolta Worth. – Eltévedt? – kérdezte, a kezét a kötényébe törölve.

– Nem, csak barangolok – folytatta Lindsay a konyha megtekintését, miközben Worth kifogástalan testtartással figyelte. – Azt hiszem, a konyha eleve lenyűgöző hely. A ház középpontja. Gyakran sajnálom, hogy nem tanultam meg jól főzni.

Eszébe jutott a végtelen sok joghurt és saláta, amit hivatásos táncos korában fogyasztott, a ritka dőzsölések egy-egy olasz vagy francia étteremben, meg az ürességtől kongó hűtőszekrény a lakásában. Gyakran egész nap elfelejtett enni, a főzés pedig eszébe sem juthatott.

– Nagy bajban lennék, ha a rakott krumplinál valami bonyolultabbat kellene főznöm – fordult mosolyogva Worthhöz. – Maga biztos csodálatos szakács. – Lindsay az ablaknál állt meg. A napfény éppen súrolta az arcát, és kiemelte finom csontozatát és arcbőrét.

– Megteszem, amit tudok, kisasszony. Vihetek önnek egy kávét a szalonba?

Lindsay szívesen maradt volna még, de a célzás egyértelmű volt. – Köszönöm, nem, Mr. Worth. Azt hiszem, visszavándorlok, és megnézem, Seth kész van-e már.

Be sem fejezte a mondatot, és Seth már be is lépett az ajtón. – Sajnálom, de tovább tartott, mint szerettem volna.

– Ne haragudj, hogy betörtem a konyhádba! – szabadkozott Lindsay mentegetőző pillantást vetve Worthre. Sethhez lépett. – Kissé megváltoztak a dolgok, amióta utoljára itt jártam.

Érezte, hogy a két férfi összenéz a feje fölött. Seth belekarolt, és kivezette. – És tetszik, amit láttál?

Lindsay hátravetette a haját, és szembefordult a házigazdával. – Bár csak akkor kellene véleményt mondanom, amikor már mindent láttam, el kell árulnom, hogy máris elbűvöltek a látottak. És sajnálom, hogy csak úgy betörtem a konyhába. Nem tudom, hol járt az eszem.

– Worthnek megvannak a maga elvei a nőkkel és a konyhával kapcsolatban – mentegetőzött Seth.

– Értem – mondta Lindsay nem túl lelkesen. – Szerinte a kettő nem fér össze.

– Jól látod a lényeget.

Végigjárták a földszinti szobákat: a könyvtárat, ahol helyreállították és fényesre lakkozták a falak faburkolatát, egy másik nappalit, ahol még csak a régi tapéta eltávolításánál tartottak, és Worth spártaian tiszta és egyszerű birodalmát.

– A földszint többi része is kész lesz a télen – mondta Seth, miközben fölfelé indultak. Lindsay az ujja hegyével végigsimította a lépcsőkorlátot. Hogyan lehet fa ilyen sima?

– A ház szerkezete kiváló, és ma is nagyon jó állapotban van. Csak kisebb dolgokat kell kijavítani vagy korszerűsíteni – folytatta Seth.

Lindsay azon tűnődött, vajon hány kéz, illetve fenék érinthette már a korlátot. Micsoda élvezet lenne lecsúszni rajta a második emeletről a földszintre!

– Imádod ezt a házat – mondta Seth, amikor megálltak a lépcsőfordulóban. Lindsay háttal állt a korlátnak, így nem volt hová menekülnie. Felemelte a fejét, hogy a férfi – szemébe nézhessen. – Miért?

Nyilvánvalóan nem általánosságokat várt válaszul. Lindsay meggondoltan felelt. – Azt hiszem, azért, mert mindig is olyan erőt és állandóságot sugárzott, ugyanakkor tündérmesébe illik. És ott áll a sziklafal tetején, miközben egyik nemzedék követi a másikat.

Lindsay továbbindult. Végighaladt az első emeleti galéria korlátja mellett, és lenézett az előcsarnokra. – Gondolod, hogy Ruth megszokja majd ezt a helyet, és azt, hogy letelepszik?

– Miért kérdezed?

Lindsay vállat vont, és elindult Seth mellett a folyosón. – Mert érdekel.

– Szakmailag.

– És személyesen is – válaszolta Lindsay kicsit élesen, mert nem tetszett neki Seth hanghordozása. – Ellenzed, hogy balettozik?

A férfi megállt egy ajtó előtt, és ismét végignézett a lányon. – Egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy a balettre vonatkozó fogalmaink azonosak.

– Lehet, hogy nem – ismerte be a lány. – De itt leginkább Ruth értelmezése számít.

– Nagyon fiatal, és… – tette hozzá Seth, mielőtt Lindsay megszólalhatott volna -…én vagyok a gondviselője. – Kinyitotta az ajtót, hogy a lány bemehessen.

Egy nyilvánvalóan női ízlésű szobába léptek be. Az ablakokat halványkék, fodros függönyök díszítették, az ágytakaróval megegyező árnyalatban. A szobának fehértéglás kandallója volt legyező alakú bronz szikrafogó ráccsal. Egy kerek asztalon bronzedényben borostyán nőtt. A falakat balettcsillagok bekeretezett képei díszítették. Lindsay meglátta a plakátot, amit Seth említett, amelyen ő Júlia és Davidov Rómeó. Emlékek kerítették hatalmába.

– Azt hiszem, tudom, kié ez a szoba – mondta halkan. Meglátta a rózsaszín szalagokat is a tükrös fiókos szekrényen. Kíváncsian nézett fel Sethre. Egy férfi, aki a maga szempontjából látja a dolgokat. Milyen könnyen elküldhette volna Rutht bentlakásos iskolába, miközben bőséges zsebpénzzel nyugtatja a lelkiismeretét. Vajon nehezére esett, hogy helyet biztosítson az életében ennek a kamaszlánynak, és az ő lányos szükségleteinek?

– Általában is ilyen bőkezű vagy – kérdezte Lindsay kíváncsian –, vagy csak bizonyos esetekben?

Seth szemöldöke ismét magasra szaladt. – Általában is szoktál ilyen furcsa kérdéseket feltenni? – Aztán belekarolt a lányba, és kivezette Ruth szobájából.

– Te pedig nagyszerűen hárítod a nemkívánatos kérdéseket.

– Ez a szoba szerintem érdekelné a kísértetedet – váltott Seth témát.

Lindsay belépett. – Bizony! – A szoba közepére ment, és gyorsan körbefordult. A haja lassú ívben libbent utána. – Tökéletes.

A mély, íves ablakfülkéket borvörös párnák tették kényelmessé; ugyanez a szín ismétlődött a hatalmas, mintás keleti szőnyegen. A szoba antik, súlyos, Viktória korabeli bútorokkal volt berendezve.

Látszott rajtuk Worth gondos keze. A nagy belmagasságú, széles szobához ez illett a legjobban. A baldachinos ágy lábánál ágyneműtartó láda állt, a két éjjeliszekrényen pedig ón gyertyatartók.

– Szóval ilyen, amikor építész rendez be egy szobát – mondta Lindsay elismerő hangon. – Mintha pontosan tudnád, hol mire van szükség.

A nagy, kőből rakott kandallóban égett a tűz. A lángoktól ismét erőre kapott Lindsay képzelete.

Hosszú, sötét éjszakák jelentek meg a szeme előtt, amikor a tűz először szikrákat hányva lobog, majd szelídebben pattog, végül már csak pislákol. Látta magát, amint összegömbölyödve fekszik a hatalmas ágyban Seth védő ölelésében. Zavarba jött a gondolattól, és megfordult, hogy körüljárja a szobát.

Túl hamar lenne. Túl gyorsan haladnak. Nem szabad elfelejtenie, hogy a férfinak milyen híre van. Váratlan, akaratlan, nemkívánatos érzésekkel birkózott magában. A franciaajtónál megállt, majd mindkét szárnyat kitárta, hogy kilépjen. Belekapott a hajába a szél.

Azonnal meghallotta a szikláknak csapódó víz nyers hangját, és megérezte a hűvös levegő sós illatát. Figyelte, hogyan száguldanak a felhők. A korláthoz ment, és lenézett a halálos meredélyen. A hullámok vadul csapódtak a szikláknak, majd visszahúzódtak, hogy újra támadjanak. Lindsay úgy beleveszett a vad, izgalmas látványba, hogy nem is vette észre a mögötte álló Sethet. Amikor a férfi a vállára tette a kezét, hogy maga felé fordítsa, a viselkedése éppen olyan féktelen és elkerülhetetlen volt, mint az égen versenyző felhők és az odalent tajtékzó hullámok.

Átölelte a férfi nyakát, aki magához húzta őt. A szájuk összeért. Lindsay ajka azonnal mohón tapadt Sethére. Nem habozott; a nyelve válaszolt a férfi nyelvének minden mozdulatára. Amikor Seth megérintette, megremegett, de nem félelmében, vagy, mert ellen akart volna állni, hanem a hamisítatlan örömtől.

A férfi a lány blúza alá csúsztatta a kezét, végighaladt a bordáin, és elérte a mellét. Lindsay olyan kicsi volt, és Seth keze olyan hatalmas… A férfi egyre szenvedélyesebben csókolta őt, miközben az ujjai felfedezték a lány mellét. Lindsay végre megtette, amire már rég vágyott: a kezét Seth hajába temette. Úgy érezte, nem tud ellenállni. A vágy medrét váltogató folyóként rohant végig a testén, ellenállhatatlanul hömpölyögve, egyre mélyebb örvényeken át. A férfi keze egyre melegebb lett, ahogyan végighaladt a lány bőrén, gyönyörhullámokat keltve.

Amikor Seth elvonta a száját Lindsay-éről, hogy a nyakát csókolja, a lány úgy érezte, hirtelen hőhullám borítja el. Az arcát megcsapó jéghideg szél csak fokozta a helyzet izgalmát. A férfi harapdálni kezdte a nyakát. A hullámverés hangja visszhangzott Lindsay fejében, de ezen keresztül is hallotta, hogy Seth a nevét suttogja. Amikor a szája visszatért a lányéhoz, Lindsay úgy érezte, hogy a vágy még soha nem volt ilyen követelő, ilyen mindent felemésztő.

Seth ismét hátrahajolt, de a karjával szorosan fogva tartotta. Mélyen a szemébe nézett. Lindsay haragot és szenvedélyt látott az arcán, és ettől újabb izgalomhullám haladt le a gerince mentén. Legszívesebben újra a karjába vetette volna magát, de Seth nem engedte.

– Akarlak – mondta. A szél összeborzolta a haját.

Lindsay úgy hallotta, mintha a szívverése túlharsogná a hullámokat. Eddig is tudta, hogy veszélyes területen jár, de csak most ébredt rá, hogy mennyire. – Nem. – Megrázta a fejét, de közben még érezte, hogy lángol az arca. – Nem. – Úgy érezte, meginog alatta a talaj. Hátralépett, belekapaszkodott a korlátba, és nagyot lélegzett a hideg, tengerillatú levegőből, ami szinte karcolta a torkát. Seth hirtelen megragadta a karját, és maga felé fordította.

– Hogy a pokolba érted, hogy nem? – kérdezte fenyegetően.

Lindsay még egyszer megrázta a fejét. A szél a szemébe fújta a haját, és hátra kellett tűrnie, mert tisztán akarta látni a férfit, aki most olyan veszélyesnek és vadnak látszott, mint az alattuk támadó hullámok. Egy vulkán, ami vonzza, csábítja. – Ennyi. Ami az előbb történt, elkerülhetetlen volt, de nem folytathatjuk.

Seth hozzálépett, és erősen megfogta Lindsay tarkóját. A lány külön érezte minden egyes ujj súlyát és alakját. – Ezt te sem hiszed.

A szája Lindsay-éhez tapadt, de most nem követelően, hanem inkább rábeszélően. A nyelvével végigsimította a lány ajkát, amíg Lindsay sóhajtva utat nem engedett neki. Gyengéden, de ellenállhatatlanul behatolt a nyelvével. A lánynak a karjába kellett kapaszkodnia, hogy el ne veszítse az egyensúlyát. Úgy lélegzett, mintha lebukott volna az erkélyről, és bukfencezve esne lefelé, a sziklákra. – Szeretkezni akarok veled – jelentett ki Seth, de közben az ajka Lindsay arcán mozgott, és ezzel ismét felkavarta a lány vágyát, aki végül mégis kibontakozott az öleléséből.

Egy pillanatig nem szólalt meg, csak állt, és levegő után kapkodott, miközben a férfit nézte. – Meg kell ismerned – kezdte, de itt meg is állt, mert még mindig nem kapott levegőt –, meg kell ismerned, hogy milyen ember vagyok. Nem vagyok képes laza viszonyra vagy egyéjszakás kalandra. – Megint hátra kellett ráznia a haját. – Ennél többre van szükségem. Nem vagyok olyan tapasztalt, mint te, Seth, én nem tudok, nem akarok versenyezni az életedben megfordult nőkkel.

Be akart menni, de a férfi ismét megragadta a karját, és nem engedte, hogy elforduljon tőle. – Tényleg úgy gondolod, hogy úgy tehetnénk, mintha semmi nem történt volna közöttünk?

– Igen – válaszolta Lindsay határozottan, bár tele volt kétségekkel. – Ennek így kell lennie.

– Találkozni akarok veled este.

– Nem, az teljesen kizárt. – Seth ismét veszélyesen közel volt, ezért Lindsay hátrálni kezdett.

– Lindsay, én ezt nem hagyom ennyiben.

A lány megrázta a fejét. – Csak egy közös ügyünk van: Ruth. Egyszerűbb lenne, ha ezt mindketten elfogadnánk.

– Egyszerűbb? – Seth megfogta Lindsay egy hajtincsét. Félmosoly játszott az ajkán. – Szerintem te nem az a nő vagy, aki megelégszik az egyszerű dolgokkal.

– Nem ismersz.

A férfi immár teljesen mosolyogva eleresztette a lány haját, és belekarolt, hogy visszavezesse a házba. – Lehet, hogy még nem, de mindent megteszek, hogy ez megváltozzon. – Lindsay nem tudott mit kezdeni a férfi hangjában csengő magabiztossággal.

7.

– Glissade, glissade! Arabesque on pointe! – Beszéd közben fel-alá járkált a korlát mellett sorakozó tanítványai előtt, hogy szükség esetén kiigazítsa a testtartásukat vagy egy-egy sutább mozdulatot. Nagyon elégedett volt a haladó pointe osztállyal. Ügyes lányok, gondolta, érzik a zenét és a mozgást. De minél régebb óta táncolt velük együtt Ruth, a tudása annál jobban meghaladta a többiekét.

A többiek ügyesek, Ruth viszont tehetséges, gondolta Lindsay a lány testtartását és lebegő mozdulatait nézve. És itt vesztegeti a tehetségét. Ismét erőt vett rajta az immár megszokott tehetetlenség, amiből tudta, ha nem tesz ellene, hamarosan haraggá válik. És a tekintetéből is valami eltökélt szándék sugárzik: az akarat. Hogyan győzhetné meg Sethet, hogy engedje ezt a kamaszlányt szabadon próbálkozni, méghozzá most rögtön, amíg még tényleg van esélye?

Amikor eszébe jutott Seth, a gondolatai elkalandoztak a tanítványokról. Utoljára a Szikla-lakban találkoztak, jó pár hete. Ha őszinte magához, be kell ismernie, hogy azóta sem tudta száműzni a gondolataiból. Pedig azt gondolta, az efféle, kizárólag testi vonzódás idővel elhalványul… De nem.

– Tend! – utasította Lindsay a lányokat, és összefonta a karját. Még mindig érezni vélte a férfi érintését. Gyakran azon kapta magát, hogy eltűnődik, Seth vajon mit csinál most éppen. Amikor a reggeli kávéját itta, amikor este egyedül maradt a táncteremben, amikor az éjszaka közepén minden ok nélkül felébredt. Büszkeség töltötte el, amikor fegyelmezetten nem kérdezte Rutht a nagybátyjáról.

Elhatározta, hogy nem csinál hülyét magából a férfi miatt. – Brenda, ügyelj a kezedre! – Lindsay megmutatta, mire gondol: az ujjai szinte lebegtek a csuklója után. Összerezzent, amikor meghallotta a telefont, és csodálkozva pillantott az órájára: tanítás közben senki nem szokott telefonálni.

Az első gondolata az anyja volt. – Brenda, gyakoroljatok tovább! – Választ sem várva az irodába szaladt, és felkapta a kagylót.

– Tessék, Cliffside Balettiskola. – A szíve a torkában dobogott.

– Lindsay? Lindsay, te vagy az?

– Igen, én… Nicky. – mondta az összetéveszthetetlen, dallamos orosz hanglejtést hallva. – Ó, Nick, de jó a hangodat hallani! – Közben megnyugodva vette tudomásul, hogy Monica tovább zongorázik a lányoknak.

Lindsay leült, és a kagylót még jobban a füléhez szorította. – Honnan beszélsz?

– Természetesen New Yorkból. – Lindsay mindig is szerette, hogy Nick úgy beszél, mintha közben nevetne. – Hogy megy az iskolád?

– Nagyon jól. Találtam egy pár jó táncost. És van egy, akit nagyon szeretnék felküldeni hozzád. Különleges lány, Nick, csodálatos testalkata van, és…

– Később, később. – Lindsay szinte látta maga előtt Nick türelmetlen kézmozdulatát, amikor félbeszakította. – Azért hívlak, hogy rólad beszéljünk. Édesanyád jól van?

Lindsay csak egy sóhajtásnyit habozott. – Sokkal jobban. Egy ideje már egyedül közlekedik.

– Jó. Nagyon jó. Akkor hamarosan visszajössz?

– Nick. – Lindsay hátrafeszített vállal ránézett a falon lévő plakátra, amelyen a telefonvonal túlsó végén lévő férfival táncolt. Három éve volt ez, tűnődött, de már harmincnak tűnt. – Túl hosszú időt hagytam ki, Nick.

– Badarság! Szükség van rád.

Lindsay megrázta a fejét. Úgy látszik, Nick még mindig szereti megmondani másoknak, hogy mit tegyenek. Lehet, hogy az a sorsa, hogy mindig uralkodó hajlamú férfiakkal kell harcolnia? – Nem vagyok formában, Nick. Nem tudnék beszállni a mókuskerékbe. Hagyjuk meg ezt az ifjú tehetségeknek. – Eszébe jutott Ruth. – Rájuk van szükség.

– Mióta félsz a versenytől?

A férfi kihívóan beszélt. Lindsay mosolyogva ismerte fel Nick régi fogását. – Mindketten tudjuk, hogy háromévi tánctanítás mennyire különbözik háromévi színpadi szerepléstől. Az idő nem áll meg, Nick, még neked sem.

– Félsz?

– Igen. Egy kicsit.

A beismerés megnevettette Nicket. – Ez jó. A félelemtől még jobban fogsz táncolni. – Lindsay bosszankodva nevetett, de Nick folytatta. – Szükségem van rád, ptícska, kismadaram. Már majdnem megírtam az első balettemet.

– Nick, ez csodálatos! Nem is tudtam, hogy te ilyesmivel is foglalkozol.

– Már csak egy, legfeljebb két évig fogok táncolni. Nem érdekelnek a mellékszerepek. – Lindsay közben hallotta, hogy a lányok már öltözködnek. – Felajánlották a társulat igazgatói székét.

– Nem mondhatom, hogy ez meglep – felelte a lány melegen. – De örülök neki; neked is, nekik is így lesz a legjobb.

– Azt akarom, hogy vissza gyere a társulatba. Tudod, hogy el lehetne intézni.

– De nem akarom. Nem, én…

– Az én balettemet csak te táncolhatod. Arielről szól, aki te vagy.

– Jaj, Nick, légy szíves… – Lindsay megcsípte az orrnyergét, hogy visszataláljon a valóságba abból a világból, amit Nick felvillantott előtte.

– Nem, ne veszekedj velem, telefonon ne! – Lindsay csendben megrázta a fejét, és becsukta a szemét. – Amikor befejeztem a balettot, Cliffdropba megyek.

– Cliffside-ba – javította ki automatikusan. Kinyitotta a szemét és elmosolyodott.

– Side vagy drop, olyan mindegy egy orosznak. Januárban ott leszek – folytatta –, hogy megmutassam neked a balettet. Utána visszajössz velem.

– Nick, miért hiszed, hogy ez olyan egyszerű?

– Mert az, ptícska. Januárban.

Lindsay letette a kagylót, majd rábámult. Mennyire jellemző ez az egész Nick-re… Mindenki tudta, az orosz táncosra milyen hatalmas, érzelmes gesztusok jellemzőek, és hogy mennyire a hivatásának tekinti a táncot. Ugyanakkor ragyogó tehetség is, gondolta Lindsay, miközben lerakta a telefont. Olyan magabiztos. Soha nem értené meg, hogy vannak dolgok, amiket nem lehet emlékként úgy elraktározni, hogy értékesek, és közben élők is maradjanak. Ennek a Nicknek olyan egyszerű a világ…

Felkelt, és a plakáthoz lépett. Nicknek mindig a társulat az első, a minden. De nekem, gondolta Lindsay, még annyi más dolog is van, annyi más szükséglet. Nem is tudom pontosan, hogy mik, csak hogy vannak. Karba fonta a kezét. Lehet, hogy itt a döntés ideje. Hirtelen türelmetlenség fogta el. Úgy érezte, túl sokáig kerülgette már a témát. De eszébe jutott, hogy tennivalói vannak. Átment a táncterembe, ahol néhány lány még mindig beszélgetett. Nem akaródzott kilépniük a jó melegből a hideg, nedves utcára. Csak Ruth gyakorolt még a korlátnál. Közben Lindsay-t nézte a tükörből. Monica is ránézett a szokásos vidám mosolyával.

– Ruthszal elmegyünk pizzázni és moziba. Jössz te is?

– Jól hangzik, de még szeretnék dolgozni egy kicsit a Diótörő koreográfiáján. Nyakunkon a karácsony.

Monica megérintette a kezét. – Túl sokat dolgozol.

Lindsay megszorította Monica kezét. Látta, hogy a barátnője szeme komoly, aggódó. – Éppen ezen gondolkodtam. – Mindketten felnéztek az ajtónyitásra. Andy hideg, friss levegőt hozott magával. Általában sápadt arca kipirult a melegtől, széles vállát fázósan húzta össze.

– Szia! – nyújtotta Lindsay a férfi felé mindkét kezét. – Nem is gondoltam, hogy ma este még találkozunk.

– Úgy tűnik, kiváló az időzítés. – Gyorsan körülnézett, és látta, hogy a lányok nadrágot, pulóvert húznak a balett-trikójukra. Udvarias közönnyel üdvözölte Monicát, ő pedig válaszul reménykedve bólintott.

– Szia, Andy! – dadogta végül.

Ruth a terem másik feléből nézte őket. Olyan nyilvánvaló a helyzet minden külső szemlélő számára… Andy őrülten szerelmes Lindsaybe, Monica pedig őrülten szerelmes Andybe. Látta, hogy Monica milyen várakozón-vágyakozón nézett a belépő férfira, aki viszont csak Lindsay-t vette észre. Milyen furcsák az emberek, gondolta Ruth, miközben végrehajtott egy grand pliét.

És Lindsay. Lindsay minden volt, ami Ruth valaha is lenni akart: igazi balerina! Magabiztos, tökéletes testtartású, gyönyörű, olyan, akinek van valami megfoghatatlan a mozgásában. Ruth Lindsay mozgását nem a pillangóéhoz vagy a madáréhoz hasonlította volna, hanem inkább egy felhőéhez. Volt valami könnyű és szabad minden lépésében, minden taglejtésében. Ruth nem irigykedve nézte, inkább vágyakozva. És nem akárhogy nézte, hanem figyelmesen és folyamatosan. Úgy érezte, közben alaposan megismeri a tanárát.

Ruth csodálta Lindsay nyíltságát, azt, hogy mennyire ki meri mutatni az érzéseit. Melegsége szinte vonzotta magához az embereket. Ugyanakkor Ruth azt is érezte, hogy a felszín alatt sok minden van, amit Lindsay nem oszt meg másokkal. Ruth úgy gondolta, ezek a rejtett érzések nem gyakran kerülnek napvilágra, csak valamilyen erőteljes hatásra, amilyen például a tánc is.

Miközben ezen tűnődött, ismét kinyílt az ajtó, és a nagybátyja lépett be.

Ruth üdvözölte, s akaratlanul is elmosolyodott, aztán gyorsan megint elkomolyodott. Úgy érezte, jobb, ha ő csak megfigyelő, és nem szereplő.

Seth és Lindsay egy pillanatra egymás szemébe nézett; olyan volt ez, mint egy villanásnyi vulkánkitörés. Ha Ruth nem figyelte volna őket annyira, meg sem látta volna. De minden kétséget kizáróan megtörtént. Ruth abbahagyta a mozdulatot, és elgondolkodva nézte a mesterét és a nagybátyját. Nem neki szánt, és valószínűleg a felnőttek számára is váratlan pillantásokat kapott el, amelyeket nem tudott hová tenni. A két ember közötti vonzalom olyan nyilvánvaló volt számára, mint amilyen Monica Andy, vagy Andy Lindsay iránti érzése.

Hihetetlen, gondolta, lehet, hogy a négy ember egyike sem veszi észre, milyen erővonalak húzódnak közöttük? Eszébe jutott, hogy a szülei néha hogyan néztek egymásra. Az emlék melegséggel és egyben szomorúsággal is töltötte el. Nagyon vágyott rá, hogy megint részese lehessen egy ilyen szeretetkapcsolatnak. Szó nélkül a terem sarkába húzódott, hogy levegye a spicc-cipőjét.

Ruth annyiban tévedett, hogy Lindsay igenis érezte, hogy néz rá a belépő Seth. Forróság öntötte el, de olyan forróság, hogy úgy érezte, mintha térdtől lefelé a lába elolvadt volna. Nos, úgy látszik, a vonzerő nem halványult. Inkább megkétszereződött. Csak egy pillantást vetett a férfira, de mintha az agya szokatlanul pontos felvételt készített volna róla. Tudta, hogy a haját összekuszálta a szél, hogy a báránybőr kabátját a hideg ellenére sem gombolta be, és hogy szinte felfalja a szemével, amint belépett.

Hogy lehetséges, hogy minden külön erőfeszítés nélkül ennyire kitöröl mindenki mást a tudatából? Mintha csak ketten lennének egy szigeten vagy egy hegycsúcson, annyira csak a férfit érzékelte.

Hirtelen rájött, hogy hiányzott neki. Huszonhat napja látta utoljára, azóta nem is beszéltek. Egy hónapja azt sem tudta, hogy a világon van, és most minduntalan az eszébe jut, természetesen a leglehetetlenebb, legalkalmatlanabb pillanatokban. Észre sem vette, hogy elmosolyodik. Bár Seth nem mosolygott, Lindsay hozzálépett, és kezet nyújtott.

– Szia! Hiányzott, hogy nem láttalak.

A mondat önkéntelenül, minden hátsó gondolat nélkül bukott ki belőle. Megrázta Seth kezét, miközben a férfi az arcát tanulmányozta.

– Tényleg? – kérdezte csöndesen, de mégis olyan követelően, hogy Lindsay-nek eszébe jutott, jobb, ha óvatos lesz.

– Igen – ismerte be. Visszahúzta a kezét, és megfordult. – Ugye ismered Monicát és Andyt? – Monica a zongoránál rendezgette a kottáit, de Lindsay hozzálépett, hogy átvegye tőle a feladatot. – Ne foglalkozz vele! Ruthszal együtt biztosan farkaséhesek vagytok már, és a filmet is lekésitek, ha itt vacakoltok. – Bosszankodva vette észre, hogy túl sokat beszél. Miért nem tudja megtanulni, hogy előbb gondolkodjon, mielőtt megszólal? Búcsút intett az utolsóként távozó lányoknak. – Te már vacsoráztál, Andy?

– Tulajdonképpen nem, ezért is ugrottam be. – Sethre pillantott. – Gondoltam, hátha rád fér egy hamburger meg valami film.

– Jaj, Andy, ez olyan kedves tőled! – Felnézett a zongoráról, hogy a férfire mosolyogjon. – De még van egy kis munkám. Monica és Ruth is hívott már. Mit szólnál a pizzához? Miért nem tartasz velük?

– Tényleg, Andy. – mondta Monica gyorsan, hogy bele is pirult. – Jó lenne, nem, Ruth?

Monica nagy, barna szemének esdeklő pillantását látva Ruth elmosolyodott, és bólintott. – Ugye nem, értem jöttél, Seth bácsi? – Közben felállt, hogy a farmerjébe rázza magát.

– Nem. – Seth figyelte, unokahúga feje hogy tűnik el, majd ismét elő a tekintélyes vastagságú pulóver felhúzása közben. – Beszélnem kell Lindsay-jel.

– Akkor mi itt csak útban vagyunk. – Monica egy ilyen erős csontozatú lányhoz képest szokatlan kecsességgel mozgott. Látszott rajta, hogy sportol, de az is, hogy gyermekkorában ő is balettozott. Felkapta a kabátját, és visszanézett Andyre. Mosolya nem visszafogott volt, csak egy kicsit habozó.

– Akkor hát jössz, Andy? – Észrevette, hogy a férfi lopva Lindsay-re néz. Elszorult a szíve.

– Persze. – Andy könnyedén megérintette Lindsay vállát. – Holnap találkozunk.

– Jó éjt, Andy! – Lindsay lábujjhegyre állt, hogy megpuszilja a férfit. – Érezzétek jól magatokat! – Ez mindhármuknak szólt. Andy és Monica az ajtóhoz ment, mindketten a saját csalódását cipelve. Ruth titkos mosollyal az ajkán követte őket.

– Jó éjszakát, Seth bácsi és Ms. Dunne! – mondta huncutul, és becsukta maga mögött az ajtót.

Lindsay egy pillanatig az ajtóra meredt, és azon tűnődött, vajon mi volt az a pajkos fény Ruth szemében. Gyerekes volt ez a pillantás, és bár ennek nagyon örült, szerette volna tudni, mi hozta elő. A fejét csóválva Sethhez fordult.

– Nos – kezdte nem teljesen szívből jövő derűvel –, gondolom, Ruthról akarsz beszélni. Azt hiszem…

– Nem.

Lindsay egy rövid időre elvesztette a fonalat. – Nem? – Nem tudta hová tenni a dolgot, amíg Seth közelebb nem lépett hozzá. – Pedig beszélnünk kellene róla. – Elfordult, és a terem közepére ment. A tükörben látta mindkettőjüket. – Sokkal előrébb tart, mint bármelyik tanítványom, sokkal elkötelezettebb, sokkal tehetségesebb. Van, aki táncosnak születik, Seth. Ruth ilyen.

– Lehet. – Seth a zongorára dobta a kabátját. Lindsay már tudta, hogy ma este nem lesz könnyű dolga vele. A blúza gomblyukába akasztotta az ujját. – De még csak egy hónap telt el, nem hat. Majd nyáron beszélünk Ruthról.

– Ez nevetséges – fordult Lindsay Sethhez mérgesen, de hamarosan rájött, hogy nem tette jól, mert a férfi a maga testi valójában sokkal veszélyesebb volt a puszta tükörképénél. Lindsay ismét elfordult, és róni kezdte a szobát. – Úgy beszélsz róla, mintha valami hóbortja lenne, amit majd kinő, ha eleget várunk. Ennek egyszerűen semmi alapja. A lány balett-táncos, Seth, és öt hónap múlva is az marad.

– Akkor nyugodtan várhatunk.

Lindsay-nek be kellett csuknia a szemét, hogy fékezze a dühkitörését. Csak úgy érhet el eredményt, ha higgadtan érvel. – Ez időpocséklás – mondta csendesen. – És ebben a helyzetben vétek az időt pazarolni. Többre van szüksége, sokkal, de sokkal többre, mint amit én nyújthatok neki.

– Először is állandóság kellene neki. – Lindsay érezte a férfi hangján, hogy mennyire bosszankodik. Úgy tükrözte Lindsay érzéseit, ahogy a tükör a képmásukat.

– Ruthban igenis van valami – mondta a lány mindkét karjával hadonászva. – Miért nem akarod meglátni? Ritka és gyönyörű dolog ez, amit táplálni és irányítani kell. És ahogy múlik az idő, egyre nehezebb lesz.

– Mondtam már neked, hogy Ruth az én gondom és felelősségem – keményedett meg Seth hangja. – És azt is, hogy nem azért jöttem, hogy Ruthról beszéljünk. Ma este legalábbis nem.

Lindsay lenyelte a kikívánkozó mérges választ. Sehová nem jutna vele, és lehet, hogy elvágná a további próbálkozások lehetőségét is. Ha Ruth érdekében meg akarja nyerni ezt a harcot, akkor inkább türelmesnek kell lennie.

– Rendben. – Nagy levegőt vett, és érezte, hogy megnyugszik kissé. – Akkor hát miért jöttél?

Seth a lányhoz lépett, és szilárdan megfogta a vállát, mielőtt még kisiklott volna előle. – Hiányoztam? – kérdezte Lindsay tükörképétől.

– Egy ilyen kis városban csoda, ha valakivel egy egész hónapig nem találkozol. -– Lindsay megpróbált odébb lépni, de Seth még szorosabban fogta.

– Van egy új munkám, egy új-zélandi gyógyászati központ. Majdnem kész vagyok a rajzolással.

Lindsayt érdekelte a dolog, és ettől egy kicsit felengedett. – Milyen izgalmas lehet, hogy valami, ami először csak a fejedben volt, valósággá válik, és emberek járkálnak, élnek, dolgoznak benne. Valami szilárdat és tartósat hozol létre. Miért lettél építész?

– Az épületek megigéztek. – Lassan dörzsölni kezdte Lindsay vállát, de a lányt most az egyszer jobban érdekelte, amit mondott. – Meg akartam tudni, miért éppen úgy építették őket, és miért van, hogy az emberek különféle stílusokat szeretnek. Azt akartam, hogy egyrészt jól működjenek, másrészt szépek legyenek. – A hüvelykujját egyre feljebb csúsztatta Lindsay nyakán, milliárdnyi érzőideget életre keltve. – A szépség a gyengém. – Lindsay még mindig a tükröt nézte. Seth lassan közelítette a száját a lány nyakához. Lindsaynek vissza kellett tartania magát, hogy ne sóhajtson fel izgalmában.

– Seth…

– Miért lettél balett-táncos? – vágta el a férfi a tiltakozását. Tovább nyomogatta a lány nyakát és vállát, miközben a tükörben figyelte a hatást.

– Más szóba sem jött – válaszolta Lindsay fátyolos hangon. Nehezen tudott a beszélgetésre összpontosítani. – Mióta az eszemet tudom, anyám másról sem beszélt.

– Tehát miatta választottál így. – Seth kihúzott egy hajtűt Lindsay kontyából.

– Nem, ennek így kellett lennie. – A férfi felcsúsztatta a kezét Lindsay nyakán, és a hajába temette. A másik kezével kihúzott még egy hajtűt. – Anyámtól függetlenül is ezt választottam volna, csak így hamarabb kezdtem. Mit csinálsz? – A férfi már a harmadik csatnál tartott, de a lány megpróbálta megállítani.

– Szeretem, ha le van engedve a hajad. Szeretem megérinteni.

– Seth, ne…

– Ugye mindig feltűzöd, amikor órát tartasz?

– Igen, én… – A kontyot már nem bírta el a maradék néhány hajtű, és a halványszőke hajfelhő leomlott.

– Vége a tanításnak – suttogta Seth az arcát Lindsay fürtjei közé temetve.

A tükörben látszott, milyen kirívó a különbség kettőjük haja között, és milyen jól mutatnak a férfi barnára sült ujjai Lindsay elefántcsont színű nyakán. Varázslatos látvány volt, ahogyan Seth hátrasöpörte a haját, és a nyakába csókolt, miközben a bőrén érezte az ujjait és a száját. Lindsay nem tudta levenni a szemét a tükörben lévő párról. Amikor Seth maga felé fordította, és a hús-vér nő nézett szembe a hús-vér férfival, a varázslat nem szűnt meg. Lindsay zavartan nézett fel Seth arcába.

A férfi felé hajolt, és bár a lány szája előre bizsergett a várt érintéstől, meg sem állt az álláig, hogy apró csókokkal borítsa be. Lindsay türelmetlenül várta, hogy az ajkuk végre találkozzon. De amikor Seth felé közeledett, a férfi elhúzta a fejét.

Melegség indult el Lindsay lábujjai felől, fel egészen a mellkasáig, amíg az egész teste nem lángolt. Egymás szemébe néztek, és Seth kioldotta a Lindsay derekára csomózott blúzt, ami hangtalanul a padlóra siklott. Seth szinte a lányhoz sem érve felemelte a kezét a derekától a válláig, csak egy szívverésnyi pillanatig megállva a mellénél.

A mozdulat kábítóan érzéki volt. Lindsay úgy érezte, meztelenül áll a férfival szemben, aki a blúz eltávolításával mintha jelképesen eltávolított volna minden akadályt kettőjük közül. Nem állhatott tovább ellen. Előre lépett, és felemelte a fejét, hogy megcsókolja.

Lassan, ráérősen kezdték, mint akik tudják, hogy mennyi idejük lesz még örömöt okozni egymásnak. A száj ízlelésre való, és most hatalmas, rég kínzó éhségüket csillapították vele. Sietség nélkül merültek el egymásban, mintha ki akarnának élvezni minden egyes pillanatot.

Lindsay szakította meg ezt a folyamatot, mert fel akarta fedezni a szájával a férfi arcát, akinek álla már érdes lett a reggeli borotválkozás óta. Arccsontja hosszú volt, és jól kivehető a bőre alatt. A füle közelében a bőrének titokzatosan férfias volt az illata. Lindsay itt hosszasan elidőzött.

Seth keze a lány csípőjéről a combja felé kalandozott. Lindsay úgy állt, hogy mindenhol megérinthesse. Seth lassan, fokozatosan megérkezett a lány melléhez. A lány szoros és vékony balett-trikója nem sok akadályt jelentett a bőre és a férfi tenyere között.

Ajkuk vad, már-már kétségbeesett vággyal kapcsolódott össze, a testük egymásnak feszült. Seth olyan szorosan ölelte magához, hogy a lány lába szinte felemelkedett a padlóról. Ez már nem kényelmes felfedezőút volt, hanem átható fájdalom.

Megszólalt a telefon, de Lindsay annyira elmerült Seth ölelésében, hogy alig hallotta, és ahelyett, hogy felvette volna, még jobban a hozzá bújt. De a telefonáló nem hagyta annyiban, és hagyta kicsengeni a készüléket, amíg a hangot már nem lehetett figyelmen kívül hagyni. Lindsay indult volna, de Seth nem engedte el.

– Hadd szóljon, a fenébe is! – Az utolsó szót már nem is lehetett hallani, mert Seth közben Lindsayhez hajolt, hogy megcsókolja.

– Seth, nem tehetem… – Lindsay kétségbeesetten próbált magához térni. – Nem lehet, az anyám…

Seth dühösen engedte el. Lindsay a telefonhoz szaladt.

– Igen? – Megigazította a haját, és megpróbált rájönni, hol is van.

– Miss Dunne?

– Igen, Lindsay Dunne beszél. – Le kellett ülnie az asztal sarkára, annyira remegett a térde.

– Elnézést a zavarásért, Miss Dunne. Worth vagyok. Tudok esetleg beszélni Mr. Bannionnel?

– Worth? – kérdezett vissza Lindsay megkönnyebbülten. – Igen. Igen, itt van. Egy pillanat.

Félretette a kagylót, és lassan, megfontoltan felkelt. Az iroda ajtajában megállt egy pillanatra. Seth várakozóan nézett rá. Lindsay a balett-terembe lépett, és az utolsó pillanatban sikeresen visszatartotta magát, hogy ne tapsoljon egyet, figyelmet kérve.

– Téged keresnek. Mr. Worth van a vonalban.

Seth bólintott, és nagyon komolyan megérintette a lány vállát. Egy pillanatig egymás mellett maradtak. – Egy perc az egész.

Lindsay ott maradt, amíg meg nem hallotta, hogy Seth beleszól a telefonba. Nehéz táncok végén szokott így megállni, és egy pár nagy levegőt venni. Odafigyelve, lassan, ki-be. Most is ezzel próbálkozott. Érezte, hogy lassul a szívverése, kevésbé dobol a pulzusa, kevésbé ég a bőre. Örömmel nyugtázta, hogy, a teste engedelmesen, jól viselkedik, és várta, hogy az agya is így tegyen.

Bár Lindsay soha nem félt kockázatot vállalni, tudta, hogy ostobán viselkedik. Seth Bannionnal kapcsolatban nincs esélye, vagy ha esetleg lett volna is, most, úgy látszik, mindent megtesz, hogy elrontsa. Túlságosan vonzódik hozzá, túlságosan ki van szolgáltatva neki, pedig csak pár hete ismeri.

A földön heverő blúzhoz ment, és éppen felvette volna, ha nem lát mozgást a tükörben. Felnézett, éppen Seth szemébe. Mintha finom, hideg tűcskékkel szurkálnak. Felegyenesedett, és megfordult. Itt az ideje, hogy félretegye a képzelődést, az álmodozást.

– Gond van az építkezésen – közölte Seth. – Haza kell mennem, hogy megnézzem a tervrajzot. – Lindsayhez lépett. – Gyere velem.

Félreérthetetlen volt, hogy mire gondol, és Lindsay végtelenül csábítónak találta ezt az egyszerű közvetlenséget. Óvatosan belebújt a blúzba.

– Nem tudok. Munkám van, és utána…

– Lindsay – állította meg őt Seth, előbb szóval, majd a kezét a lány arcára téve. – Veled akarok aludni. És utána veled akarok ébredni.

Lindsay nagy levegőt vett. – Nem szoktam hozzá az ilyesmihez – suttogta. A kezével végigsimította kibomlott haját, majd határozottan a férfi szemébe nézett. – Nagyon vonzódom hozzád. Kicsit jobban, mint azelőtt másokhoz, és nem igazán tudom, mit kezdjek ezzel.

Seth a lány arcáról a torkára csúsztatta a kezét. – Gondolod, hogy erre én azt mondom, rendben, és hazamegyek?

Lindsay megrázta a fejét, de a karját védekezően kettőjük közé tette. – Azt hiszem, azért mondtam, mert nincs annyi eszem, hogy magamban tartsam. Nem hiszek a hazugságban és a tettetésben. – Kissé összeráncolt szemöldökkel folytatta. – És nem hiszek benne, hogy meg kellene tennem valamit, amiben nem vagyok biztos. Nem alszom veled.

– Dehogynem! – fogta meg Seth a lány mindkét kezét. – Ha nem ma, akkor holnap, ha akkor sem, majd holnapután.

– A helyedben nem lennék ilyen önelégült – húzta ki a kezét Lindsay. – Nem sokra megy velem, aki meg akarja mondani, mit fogok tenni legközelebb. Ezt ugyanis magam szoktam eldönteni.

– És ezt is eldöntötted – mondta Seth könnyed hangon, de haragos szemmel. – Mégpedig, amikor először megcsókoltalak. A képmutatás nem illik hozzád.

– Képmutatás? – Lindsay egy pillanatig nem tudta, jól hallotta-e. – Ó, micsoda férfihiúság! Visszautasítod a kérését, és máris képmutató vagy?

– Nem hiszem, hogy kértem volna valamit.

– Akkor tanulmányozd a jelentéstant! De ne itt, és ne most, mert dolgom van!

Seth azonnal válaszolt. Elkapta Lindsay karját, és magához rántotta, mielőtt a lány védekezhetett volna. – Ne játssz velem, Lindsay!

A lány el akart húzódni, de a küzdelem egyenlőtlen volt. – Te játszadozol velem.

– Úgy látszik, van némi kis gondunk.

– Neked van gondod. Csak nem gondolod, hogy engem is besorolhatsz a gyűjteményedbe? Ha úgy gondolom, hogy ágyba akarok bújni veled, akkor majd szólok. De addig az egyetlen közös témánk Ruth.

Seth jól megnézte Lindsay kipirult arcát. Észrevette a szaggatott légzését is. Elmosolyodott. – Most kicsit úgy nézel ki, mint amikor Dulcineát táncoltad, tele szenvedéllyel. De erre még visszatérünk. – Aztán Lindsay válaszát meg sem várva hosszan megcsókolta, majd elköszönt. – Hamarosan.

Lindsay csak akkor tudott megszólalni, amikor a férfi már a zongoránál járt, hogy felvegye a kabátját. – Ruthról még annyit…

Seth begombolta a kabátját, de közben végigmérte őt. – Hamarosan – ismételte, és már kinn is volt.

8.

Vasárnaponként Lindsaynek nem volt szabott programja. A hét hat napján az idejét megosztotta a tanítás, az iskolai adminisztráció és az anyja között. Vasárnap tehát szabad volt.

Késő reggel jött le az emeletről, jó erős kávéillat csalta a konyhába. Már kintről hallotta anyjának lassú, csoszogó mozgását.

– Jó reggelt! – lépett be Lindsay, hogy megpuszilja Mae arcát. Elismerő pillantást vetett az asszony előkelő, három részes kosztümjére. – Már fel is öltöztél – mondta örvendezve. – Csodálatosan nézel ki.

Mae elmosolyodott, és bizonytalan mozdulattal megérintette a haját. – Carol a városi klubban akar ebédelni. Jó lesz így a hajam?

– Nagyon tetszik. – Lindsay jó jelnek tartotta, hogy anyját kezdi érdekelni a kinézete. – De tudod, hogy úgyis mindenki a lábadat nézi majd. Klassz lábad van.

Mae nevetett – milyen rég várt már Lindsay erre a hangra!

– Apád is mindig azt mondta – szomorodott el ismét. Lindsay átölelte Mae nyakát.

– Ne, kérlek! – Egy kicsit megsimogatta a hátát, mintha ezzel elűzhetné a szomorúságát. – Olyan jó mosolyogni látni téged. Apu is azt akarná, hogy mosolyogj. – Hallotta, hogy anyja sóhajt, de nem engedte el. Bárcsak átadhatna valamennyit a saját erejéből! Mae megveregette a lánya hátát, majd elhúzódott.

– No, akkor kávézzunk! – Az asztalhoz tipegett. – Lehet, hogy jól néz ki a lábam, de hamar elfárad.

Lindsay figyelte, Mae hogyan helyezkedik el, majd a szekrény felé fordult. Szerette volna megőrizni anyja jó hangulatát. – Tegnap este sokáig dolgoztam azzal a lánnyal, akiről meséltem, Ruth Bannionnel. – Kitöltötte a két kávét, és tejet vett ki a hűtőből. Jó sokat töltött anyja csészéjébe, de a sajátját feketén hagyta. – Kivételes tehetség, igazán kivételes – folytatta, és leült Mae mellé. – Ő lesz Marika a Diótörőben. Szégyenlős, befelé forduló lány, csak akkor érzi magát biztonságban, amikor táncol. – Lindsay elgondolkodva nézte a kávéját. – New Yorkba akarom küldeni Nickhez. A nagybátyja hallani sem akar róla. – Még legalább négy és fél hónapig, tette hozzá gondolatban. Makacs, hajthatatlan… – Minden férfi olyan, mint az öszvér? – bosszankodott, mert jól megégette a nyelvét, amikor beleivott a tűzforró kávéba.

– Hát a legtöbb ilyen – értett egyet Mae. Ő még nem kezdett bele a sajátjába, pedig az valószínűleg iható volt már. – És ami a legrosszabb: ezek az öszvérek vonzzák a nőket. Téged is.

Lindsay felpillantott, majd vissza a csészéjére. – Hát… igen. Kicsit másmilyen, mint a többi férfi. Az élete nem a tánc körül forog, viszont már majdnem az egész világot bejárta. Nagyon biztos magában, és fegyelmezetten szemtelen, ha ugyan van ilyen. Csak egyvalakit ismerek, aki ilyen magabiztos: Nicket. – Mosolyogva emlékezett, és a keze szinte önálló életre kelt, amikor Nickről mesélt. – De Nickynél érthető ez a viselkedés, hiszen orosz. Földhöz csapja, ami a keze ügyébe kerül, és halálosan tud szenvedni vagy örülni. Még a hangulatai is gyönyörűen összerendezettek. De Seth más. Ha haragszik, szép csendben kettétöri az embert.

– És ezért tiszteled.

Lindsay ismét felnézett, majd elnevette magát. Most vette csak észre, hogy anyjával olyan valamiről beszélget, ami nem kapcsolatos a tánccal. – Igen – ismerte be. – Akármilyen nevetségesen hangzik is, így van. Az a fajta ember, aki tiszteletet követel anélkül, hogy követelőzne, ha érted, hogy mire gondolok. – Belekortyolt a kávéba, de már kicsit óvatosabban. – Ruth imádja. Látom rajta, valahányszor csak ránéz. Olyankor eltűnik a szeméből a magányosság. – Meglágyult a hangja. – Azt hiszem, Seth nagyon érzékeny, de nagyon ügyel az érzéseire. Ha majd szerelmes lesz valakibe, attól valószínűleg sokat fog várni, hiszen nem könnyen adná a szívét bárkinek is. De ha nem lenne ilyen önfejű, Rutht Nickhez küldeném. Egy év képzés New Yorkban, és mehetne a balettkarba. Említettem Nicknek, de…

– Nicknek? – szólt közbe Mae. – Mikor?

Lindsay rájött, hogy hibát követett el, amikor nem mesélte el anyjának, hogy Nick telefonált. Okkal tette, hiszen fájdalmas téma volt ez mindkettőjüknek. Vállat vont, és a kávéját kortyolgatva beszélt, így próbálta csökkenteni a dolog jelentőségét. – Igen, pár napja. Az iskolában hívott.

– Miért?

Mae kérdése amilyen csendes volt, olyan kikerülhetetlen. – Hogy megkérdezze, hogy vagyok, és mi van veled. – Lindsay látta, hogy a virágok, amiket Carol a múlt héten hozott, már hervadoznak. Felkelt, hogy kivigye őket. – Mindig is nagyon szeretett téged.

Mae nézte, Lindsay hogy szabadul meg a virágoktól. – Megkért, hogy menj vissza.

Lindsay a mosogatóba tette a vázát, hogy kimossa. – Nagyon fel van dobva a darabtól, amit írt.

– És azt akarja, hogy táncolj benne. – Lindsay csendben mosogatott tovább. – Mit válaszoltál?

A lány megrázta a fejét. Most semmiképpen nem akart veszekedni. – Anya, kérlek!

Egy darabig csak a víz csorgása hallatszott.

– Arra gondoltam, hogy elmennék Kaliforniába Carollal.

Lindsay nem tudta, mi lepte meg jobban: a bejelentés, vagy, hogy az anyja milyen nyugodtan beszél. El sem zárva a csapot azonnal visszafordult. – Csodálatos lenne. Kihagynád a tél legrondább részét.

– De nem csak télre – folytatta Mae –, hanem véglegesen.

– Véglegesen? – kérdezte Lindsay megzavarodva. A víz csak úgy ömlött a vázába. Hátranyúlt, és elzárta, a csapot. – Nem értem.

– Rokonai laknak ott. – Mae felkelt, hogy még egy kis kávét töltsön. Elutasítóan intett Lindsaynek, amikor a lány mozdult volna, hogy segítsen neki. – Az egyikük, egy unokatestvére, ismer egy virágost, aki át akarja adni az üzletét. Jó helyen van, és Carol megvette.

– Megvette? – Lindsay meglepetésében leült. – De mikor? Egy szót sem szólt. És Andy se, pedig nemrég találkoztunk…

– Először mindent el akart rendezni. Azt akarja, hogy társuljak be hozzá.

– Az üzlettársa leszel? – Lindsay megrázta a fejét, és a halántékára szorította a kezét. – Kaliforniában?

– Nem megy ez így tovább, Lindsay. – Mae visszasántikált az asztalhoz a kávéjával. – Testileg tovább már nem fogok javulni. Nem kell engem tutujgatni, vagy aggódni miattam. Igen, tutujgatsz, és igen, aggódsz – vágta el Lindsay tiltakozását. – Nagyon sokat javultam ahhoz képest, amikor kijöttem a kórházból.

– Tudom. Tudom, de Kalifornia… – A lány gyámoltalanul nézett az anyjára. – Olyan messze van…

– És épp erre van szükségünk. Carol azt mondja, hogy rád telepszem, és igaza van.

– Anya…

– Bizony, rád telepszem, és ez így is marad, amíg egymás nyakán élünk. – Mae elgondolkodva csücsörítette a száját. – Itt az ideje… mindkettőnknek így lesz jó. Csak egyet akartam tőled, és ez ma is így van. – Megfogta a lánya kezét, és csodálattal nézte a hosszú, kecses ujjakat. – Az álmok olyan makacsak. Nekem egy álmom volt egész életemben… először magamnak álmodtam, aztán meg neked. Lehet, hogy ez nem helyes. És az is lehet, hogy én vagyok az ürügyed arra, hogy ne menj vissza. – Lindsay megrázta a fejét, de Mae folytatta. – A gondomat viselted, amikor szükségem volt rád, és ezért nagyon hálás vagyok. Tudom, hogy ezt nem mindig mutattam ki, mert néha csak az álmomat láttam. Kérek tőled valamit, de ígérem, utoljára. – Lindsay feszülten hallgatta. – Gondolkodj el rajta, mid van, és ki vagy. Gondold meg, nem kellene-e mégis visszamenned.

Lindsay csak bólintani tudott. Két éve már éppen eleget gondolkodott ezen, nem minden fájdalom nélkül, de most nem szabad becsuknia az ajtót, ami közte és anyja között végre kinyílt. – Mikor indultok?

– Három hét múlva.

Lindsay felkelt. – Te és Carol a lehető legjobb partnerek lesztek. – Hirtelen nagyon magányosnak, elhagyatottnak érezte magát. – Sétálni megyek – mondta gyorsan, mielőtt anyja le tudta volna olvasni az érzéseit az arcáról. – Gondolkodnom kell.

Lindsay ilyenkor, tél elején szerette a legjobban a tengerpartot. Egy öreg tengerészkabát volt rajta. Zsebre dugott kézzel rótta a homokos, sziklás partot. Az ég most nyugodtan, derűsen kéklett, de igen nagy hullámok voltak. A tengernek nemcsak az illatát érezte, hanem az ízét is. Itt semmi nem korlátozta a szelet, és Lindsay úgy érezte, talán kifújja a fejéből a zavaros gondolatokat.

Soha nem gondolt volna rá, hogy az anyja elköltözik Cliffside-ból, és nem is tudta, most hogy hat rá a nagy hír. Egy sirály repült el alacsonyan a feje fölött, és Lindsay önkéntelenül lehajolt, majd onnan nézte, hogy vitorlázik el a sziklák fölött. A három évre gondolt. Három év favágás. De nem tudta, tudna-e még élni e nélkül. Felkapott egy sima, lapos kavicsot. Homokszínű volt, kis fekete szemcsékkel, akkora, mint egy ezüstdolláros. Lemorzsolta róla a homokot, és zsebre tette. A kezét rajta tartotta, miközben továbbsétált.

Végiggondolta, milyen szakaszokat élt át, amióta visszatért Cliffside-ba. És hogy milyen volt előtte New Yorkban. Két egészen más élet, tűnődött a vállát fázósan felhúzva. Lehet, hogy két ember lakik benne? Felemelte a fejét, és megpillantotta a Szikla-lakot. Magasan fölötte volt, és majdnem fél kilométerrel odébb, de éppen úgy melegítette, ahogyan a tenyere a kavicsot.

Úgy gondolta, azért hat így rá, mert számíthat arra, hogy mindig ott van. Amikor minden összezavarodik, akkor is. A ház ablakai csillogtak a napsütésben. Több kéményből is füst gomolygott. Ahogy kell, gondolta Lindsay. Felsóhajtott, és összekulcsolta a karját.

Mozgást látott a part egy távolabbi pontján. Seth közeledett felé. Biztosan a lépcsőn jött le a háztól. Lindsay a kezét a szeme fölé tartva nézte a férfit. Elmosolyodott, pedig nem akart. Miért teszi ezt vele Seth? Miért olyan nagy boldogság csak megpillantania is? Olyan magabiztos a járása. Semmi felesleges mozdulat. Lassú álomzenére szeretne táncolni vele… Felsóhajtott, és arra gondolt, még elszaladhat.

Futott is, de Seth felé.

A férfi nézte, hogy közeledik lobogó hajjal, széltől csípett arccal. A teste mintha súlytalan lenne, úgy suhan, szinte sirályként száll a homok fölött. Sethnek eszébe jutott, amikor este egyedül látta táncolni. Megállt.

Lindsay ragyogó mosollyal üdvözölte a férfit. Kezet nyújtott neki. – Szia! – Lábujjhegyre állva adott egy gyors puszit. – Úgy örülök, hogy találkoztunk. Olyan magányos voltam – mondta a kezét Sethébe fűzve.

– Láttalak a házból.

– Tényleg? – Úgy gondolta, a férfi fiatalabbnak néz ki ezzel a szélfútta hajjal. – Honnan tudtad, hogy én vagyok?

Seth nem is értette a kérdést. – A mozgásodról.

– Egy balett-táncos nem is kaphat ennél szebb bókot. Ezért jöttél le? – Milyen jó volt megint fogni a kezét, és látni komoly, mindig fürkésző tekintetét. – Hogy velem találkozz?

Sethnek kicsit megrándult a szemöldöke, mielőtt felelt volna. – Igen.

– Örülök. — Lindsay melegen, fenntartás nélkül mosolygott. – Kell nekem valaki, akivel beszélhetek. Meghallgatsz?

– Rendben.

Hallgatólagos megegyezéssel elindultak.

– Nekem mindig a tánc volt az életem – kezdte Lindsay. – Nem is emlékszem, mikor telt el nap balett-óra, vagy reggeli korlátgyakorlatok nélkül. Annyira fontos volt anyámnak, aki nem teljesedhetett ki táncosként, hogy nekem sikerüljön. Még szerencse, hogy tudtam, és akartam is táncolni. Más miatt volt fontos nekünk, de akkor is összekötött minket.

Hangja csendes volt, mégis tisztán csengett a tenger morajlása ellenére. – Csak kicsit voltam idősebb, mint most Ruth, amikor beléptem a társulatba. Nehéz élet járja arra: folytonos versengés, állandó, megfeszített munka, mindig nagy nyomás. Ó, Istenem, micsoda nyomás! Reggel kezdődik, amikor kinyitod a szemedet. A korlát, az órák, a próbák, az újabb órák. Heti hét nap. Ez az életed, ami mellé semmi más nem fér be. Nem lehet. És amikor kiemelkedsz a karból, akkor sem engedheted el magad. Mindig jön mögötted valaki, készen rá, hogy átvegye a helyedet. Ha kihagysz egy órát, csak egyetlen órát, a tested már észreveszi, és megbosszulja. És a fájdalom: az izmaidban, az inaidban, a lábfejedben. Ez a természetellenes ruganyosság ára.

Felsóhajtott, és az arcát a szél felé fordította. – Imádtam. Minden pillanatát. Nem is tudnám elmagyarázni, milyen érzés az oldalkulisszák mögött állva várni az első szólótáncodra. Egy másik táncosnak talán el tudnám magyarázni. És amikor táncolsz, már nem érzed a fájdalmat. Egyszerűen elfelejted. De másnap minden ugyanúgy újra kezdődik.

– Amikor a társulattal voltam, csak magammal és a munkámmal foglalkoztam. Cliffside és az itteniek eszembe sem jutottak. Éppen A tűzmadár próbájára tartottunk, amikor a szüleim balesete történt. – Megállt, és mélyebb, de nem remegő hangon folytatta. – Nagyon szerettem apámat. Egyszerű, mindig segíteni akaró ember volt. Nem hiszem, hogy tíznél többször gondoltam volna rá abban az utolsó New York-i évben. Tettél vagy mulasztottál el valaha valamit, amiért nem tudsz megbocsátani magadnak? Valamit, amit már soha nem változtathatsz meg?

– Olyasmit, amitől hajnali háromkor riadsz föl? – karolta át Seth Lindsay vállát. – Ezt ismerem.

– Anyám sokáig kórházban volt. – Lindsay egy pillanatra a férfi felé fordult; éppen a válláig ért. Úgy látszik, sokkal nehezebb kiöntenie a lelkét, mint ahogyan gondolta. – Kómában feküdt, és aztán jött az a rengeteg műtét, kezelés. Hosszú, fájdalmas időszak. Mindent meg kellett szerveznem, egész papírhegyeket kellett feldolgoznom. Akkor tudtam meg, hogy még egy jelzáloggal meg kellett terhelniük a házat, hogy fizethessék az első két New York-i évemet. – A sírás határán volt. – Ott lébecoltam, csak magammal törődve, csak a kitűzött célomra figyelve, miközben ők kockára tették értem az otthonukat.

– Nyilván azt csinálták, amit a legjobbnak láttak, Lindsay. És befutottál. El tudom képzelni, milyen büszkék lehettek rád.

– Nekem az a bajom, hogy gondolkodás nélkül elfogadtam tőlük. Még csak igazán hálás sem voltam érte.

– Hogy lehetnél hálás valamiért, amiről nem tudsz?

– Ésszerű – válaszolta Lindsay szórakozottan. Egy sirály kiáltozott a fejük fölött. – De bár logikusabb ember lennék! Akárhogyan is, amikor visszajöttem, megnyitottam az iskolát, hogy ne őrüljek meg, és fenntartsam magunkat, amíg anyám olyan jól nem lesz, hogy visszamehetek. Eszembe se jutott, hogy esetleg itt maradok.

– De most máshogy gondolkodsz. – Lindsay lassított. Elgondolkodva sétált, és Seth alkalmazkodott hozzá.

– Múltak a hónapok. – A lány szórakozottan hátrasimította a haját. – Amikor anya végre hazajöhetett a kórházból, még rengeteg gondoskodásra szorult. Nem is tudom, hogyan boldogultunk volna Andy mamája nélkül. Pedig még az üzletben is dolgozott, de valahogyan mindig tudott időt szakítani arra, hogy nekünk segítsen, és ne kelljen bezárnom az iskolát. És egy ponton szembe kellett néznem vele, hogy mi történt: máris túl sok idő telt el, és még nem láttam a fényt az alagút végén.

Egy darabig csendben sétáltak tovább. – Attól kezdve már nem akartam visszamenni New Yorkba. Cliffside az otthonom, ahol barátaim vannak. És egy iskolám. A hivatásos balett-táncosok élete alá van rendelve a művészetüknek. Minden nap edzenek, ami egészen más, mint gyerekeket edzeni. Meg van határozva, mit, mikor ehetnek. Én már nem vagyok hivatásos.

– De az anyád ezt nem tudja elfogadni.

Lindsay meglepve állt meg, és felnézett Sethre. – Honnan tudtad?

A férfi hátrasimította a lány haját. – Nem volt nehéz.

– Három év telt el, Seth – vonta meg Lindsay a vállát. – Anya nem gondolkodik reálisan. Mindjárt huszonhat leszek; hogy mehetnék vissza, hogy Ruth korú lányokkal versengjek? De még ha meg is akarnám próbálni, miért kínozzam az izmaimat, tegyem tönkre a lábamat és éheztessem magamat? Lehet, hogy nem is menne. Szerettem azt az életet… és ezt is szeretem. – A tenger felé fordult; nézte, hogy a hullámok hogyan törnek meg a sziklán. – És most az anyám bejelentette, hogy elköltözik, és új életet kezd. Szerintem azért, hogy döntésre kényszerítsen. De én azt hittem, hogy ezt a döntést már meghoztam.

Seth megragadta a vállát. – Haragszol rá, hogy olyan messzire költözik, ahol nem gondoskodhatsz róla?

– A lényegre tapintottál. – Egy pillanatra a férfinak dőlt. Úgy érezte, erőt merít belőle. – De hát azt akarom, hogy boldog, igazán boldog legyen megint. Szeretem, bár nem olyan egyszerű, egyértelmű módon, mint apámat. Csak nem vagyok biztos, hogy valaha is azzá válhatok még, amit ő szeretne.

– Ha azt hiszed, hogy szófogadó kislányként visszafizethetsz neki mindent, amit csak tőle kaptál, akkor tévedsz. Ne akarj neki mindenben megfelelni, az élet nem ilyen egyszerű.

– Bár ilyen lenne!

– Nem gondolod, hogy unalmas lenne, ha mindenki mindig visszakapná, vagy vissza tudná adni, ami jár neki, vagy amivel tartozik? – A férfi csendesen, visszafogottan beszélt, Lindsay a lármázó sirályok ellenére mégis tisztán hallotta. – Mikor megy el anyád?

– Három hét múlva.

– Amikor elment, adj magadnak egy kis időt, hogy eldöntsd, merre viszed tovább az életedet. Most ehhez túl nagy a nyomás rajtad.

– Tudhattam volna, hogy milyen logikus vagy – fordult Sethhez a lány mosolyogva. – Általában semmibe venném az efféle tanácsot, de most valahogy megnyugodtam tőle. – Átölelte a férfi derekát, és az arcát a mellkasához simította. – Megölelnél? Olyan jó másra támaszkodni, ha csak egy percig is.

Lindsay nagyon kicsinek látszott Seth karjában, és felébresztette a férfi védelmező ösztönét. Az arcát a lány fejére hajtotta, úgy nézte a vizet.

– Szappan- és bőrillatod van – suttogta Lindsay. – Tetszik. Ezer év múlva is emlékezni fogok rá, hogy ma délelőtt szappan- és bőrillatod volt. – Felemelte a fejét, és Seth szemébe nézett. Arra gondolt, hogy szerelmes tudna lenni belé. Mint másba még soha.

– Tudom, hogy őrült vagyok – mondta ki –, de azt szeretném, ha megcsókolnál. Annyira akarom érezni az ízedet.

A szájuk lassan, kóstolgatva ért össze. Egy idő után szétváltak, és egymás szemébe nézve meglátták ugyanazt a szükséget. Újra összehajoltak, most már szenvedélyesen. Lindsay már ismerte a férfi száját, de ettől az élmény nem lett kevésbé izgalmas. Egyre szorosabban ölelte. A nyelvük éppen csak érintette egymást, de a játékuk többet ígért. Erősebb, veszélyesebb volt ez a vágy, mint a lány gondolta volna. Egy pillanatra teljesen belefeledkezett…

…majd hirtelen a fejét rázva kibontakozott Seth öleléséből. Nagy levegőt vett, és megpróbálta rendbe szedni az összekuszált haját.

– Jaj, nekem távol kellene tartanom magamat tőled! – suttogta. – A lehető legtávolabb!

A férfi a kezébe fogta Lindsay arcát. – Késő – mondta. Látta a vágyakozást a lány szemében, és különösebb ellenállás nélkül sikerült is újra közelítenie hozzá.

– Lehet, hogy igazad van. – Lindsay a kezét Seth mellkasának támasztotta, de nem tolta el magától, és nem is közeledett hozzá. – De tudom, hogy magamnak köszönhetem.

– Ha nyár lenne – mondta a férfi Lindsay nyakát megsimítva –, itt vacsorázhatnánk, amikor besötétedett; hideg bort innánk. Utána szeretkeznénk, és a parton aludnánk, amíg a nap fel nem kel.

Lindsay térde remegni kezdett. – Igen – mondta sóhajtva. – Távol kell tartanom magam tőled. – Megfordult, és egy sziklacsoport felé futott. – Tudod, mit szeretek a legjobban a tél eleji tengerpartban? – kiáltott vissza a kőrakás tetejéről.

– Nem – lépdelt utána Seth. – Mit?

– Hogy a szél csípős, és a víz veszélyes. Szeretem nézni, amikor jön a vihar.

– Te élvezed a veszélyes helyzeteket – jegyezte meg Seth, és Lindsay lenézett rá. Furcsa volt, hogy most az egyszer ő van magasabban. – Igen. És ahogy emlékszem, te is. Olvastam, hogy vakmerően ejtőernyőzöl.

Seth a lány felé nyújtotta a kezét, és elmosolyodott, amikor az ujjaik összeértek. Lindsay huncutul fintorgott rá, és könnyedén leugrott a homokba. – Én csak annyira szeretek eltávolodni a talajtól, amennyire segédeszköz nélkül megtehetem – mondta. – Legfeljebb akkor vagyok hajlandó kiugrani egy repülőgépből, amikor a reptéren áll.

– Azt hittem, szereted a kihívásokat.

– De még annál is jobban szeretek életben maradni.

– Megtaníthatnálak ejtőernyőzni – mondta Seth, és megölelte.

– Ha te megtanulod a tour en l’air-t, én megtanulok repülőből ugrani. Ugyanakkor… – Lindsay kibontakozott a férfi karjából, mert eszébe jutott valami. – Azt is olvastam, hogy megtanítottál egy olasz grófnőt a szabadesésre.

– Kezdek a felé hajlani, hogy túl sokat olvasol. – Seth megragadta a lány kezét, hogy visszahúzza.

– Hogy volt egyáltalán időd bármit is építeni, amikor egyszer ilyen izgalmas társasági életet élsz?

Seth elnevette magát, és ettől az arca évekkel megfiatalodott. – A kikapcsolódás apostola vagyok.

Mielőtt Lindsay ki tudta volna találni a megfelelően szellemes választ, egy piros lebbenést látott a szeme sarkából a parton. Odafordult, és látta, hogy Ruth az. A kislány habozva intett feléjük. A haja ki volt bontva, és gyönyörűen érvényesült a kabátja élénkvörös anyaga fölött. – De szép ez a lány! – fordult Lindsay Sethhez, és látta, hogy elkomolyodott. – Seth? – A férfi ránézett. – Csak nincs valami baj?

– Lehet, hogy el kell utaznom néhány hétre, és úgy aggódom miatta. Még mindig olyan törékeny.

– Nem bízol benne eléggé. – Elmegy? Mikor? Miért? Lindsay-nek nagy erőfeszítésébe került, hogy visszatérjen az előző témához. – Vagy magadban – tette hozzá. – Jó kapcsolatot építettetek. Egy pár hét sem ezt nem teszi tönkre, sem Rutht.

Mielőtt Seth válaszolhatott volna, Ruth csatlakozott hozzájuk.

– Jó napot, Ms. Dunne! – Lindsay észrevette, hogy a lány mosolya sokkal magabiztosabb lett, mióta először találkoztak, és mintha izgatottság is csillogna a szemében. – Seth bácsi, most jövök Monicától. A macskájának kiscicái születtek a múlt hónapban.

Lindsay felnevetett. – Honoria egyedül felelős a Cliffside-ban bekövetkezett macskalétszám-robbanásért.

– Nem egyedül – jegyezte meg Seth szárazon, és Lindsay megint elnevette magát.

– Négy kölyke van – folytatta Ruth. – És az egyiket, szóval… – nézett az egyik felnőttről a másikra a szája szélét harapdálva. Óvatosan kinyitotta a kabátja felső gombját, és előtűnt egy narancssárga szőrpamacs. Lindsay elragadtatott sikollyal vette át a kis állatot a lánytól. – Gyönyörű! Mi a neve?

– Nyizsinszkij – válaszolta Ruth, sötét szemét a nagybátyjára szegezve. – Fent lakna a szobámban, ahol nem lenne Worth útjában. Olyan kicsi, semmi gondot nem okozna – tette hozzá gyorsan, reménykedve.

Lindsay csodálkozva nézte a lány szemében megcsillanó fényt. Amióta ismeri, eddig csak a tánc hatására kelt így életre az arca. – Gondot? – kérdezte, önkéntelenül a lány pártjára állva. – Persze hogy nem lenne vele gond. Nézd csak a pofácskáját! – nyomta a cicát Seth kezébe.

Seth egy ujjával felemelte az állat fejét. Nyizsinszkij nyivákolt egyet, majd visszaaludt.

– Három egy ellen – foglalta össze Seth a helyzetet, és megvakargatta a kismacska bolyhos fülét. – Nem igazságos. – Visszaadta az állatot Ruthnak, és megsimogatta a lány haját. – Worthöt meg csak hagyd rám!

– Jaj, Seth bácsi! – Ruth egyik kezével a macskát babusgatta, a másikkal Seth nyakát ölelte át. – Köszönöm! Ms. Dunne, hát nem csodálatosan kedves?

– Ki? Nyizsinszkij vagy Seth?

Ruth felkuncogott. Lindsay most először hallotta tőle ezt a kamaszlányokra annyira jellemző hangot. – Mindketten azok. – Visszacsomagolta a szőrgolyót a kabátjába, és futva indult a házuk felé. – Kicsempészek neki egy kis tejet a konyhából – kiáltott vissza.

– Milyen apró… – tűnődött Lindsay a távolodó, piros alak után nézve. Helyeslően bólintott Seth felé. – Nagyon jól csináltad. Most aztán azt hiszi, hogy ő vett rá.

Seth mosolyogva kapta el Lindsay haját, amit éppen meglibbentett a szél. – Miért, talán nem így volt?

Lindsay visszamosolygott rá, és megtette, amit már percek óta akart: megérintette a férfi arcát. – Jó tudni, hogy ilyen engedékeny vagy. – Visszahúzta a kezét. – Mennem kell.

– Lindsay – tartotta vissza Seth –, vacsorázz velem! – kérlelte bensőséges tekintettel. – Csak egy vacsora! Veled akarok lenni.

– Seth, azt hiszem, mindketten tudjuk, hogy nem elégednénk meg a vacsorával. Mindketten többet akarnánk.

– Akkor mindketten többet adunk és kapunk – válaszolta a férfi, de amikor meg akarta ölelni Lindsayt, a lány ellenállt.

– Nem, még gondolkodnom kell. – Egy pillanatra a férfi mellének döntötte a homlokát. – Nem gondolkodom világosan, amikor megérintesz. Nekem több idő kell.

– Mennyi? – emelte fel Seth a lány állát.

– Nem tudom. – Mindketten egyformán meglepődtek, amikor Lindsay könnyezni kezdett. A lány a kézfejével megtörölte a szemét. Seth még éppen időben nyúlt egy legördülő csepp után.

– Lindsay… – kezdte volna gyengéden.

– Nem, nem, ne légy most kedves! Inkább kiabálj velem! Hamarabb összeszedem magam, ha kiabálsz velem. – Mindkét kezét az arcára tette, és mélyeket lélegzett. És hirtelen rájött, mi a baja. – Mennem kell. Kérlek, Seth, engedj! Egyedül kell lennem.

Seth olyan szorosan fogta, hogy Lindsay attól félt, nem ereszti. – Rendben – mondta a férfi némi mérlegelés után. – De nem a türelem a legfőbb erényem, Lindsay!

A lány szó nélkül sarkon fordult, és eltűnt. Magával vitte azt a megdöbbentő felfedezését, hogy nemcsak hogy bele tudna szeretni Seth Bannionbe, de már bele is szeretett.

9.

Kora délután értek ki a repülőtérre. Andy és Lindsay ült elöl, az anyák hátul. A csomagtartó dugig volt. Bár Lindsay az elmúlt három héten folyamatosan segített anyjának az előkészületekben, még mindig nem tudta elhinni, hogy Mae ilyen gyökeres változásra készül. Már jó néhány ládát adtak fel Kaliforniába, és a házra, amelyben felnőtt, felkerült az ELADÓ tábla.

Amikor elkel, az utolsó kötelékek is elszakadnak, amelyek a gyerekkorához kötik, így lesz a legjobb, gondolta, miközben hallgatta, amint Mae és Carol a hátsó ülésen cseveg. Minden, amire szüksége van, el fog férni az iskola eddig használatlan szobájában. Kényelmesebb is lesz így, anyának pedig kétségtelenül százszor jobb.

Lindsay meglátott egy épp leereszkedő gépet, és eszébe jutott, hogy mindjárt megérkeznek. Érezte, hogy az agya a repülővel együtt lassul. Mióta Mae bejelentette a nagy tervet, Lindsay nem nyújtotta azt a teljesítményt, amit elvárt magától. Túl sok érzés tört a felszínre aznap. Megpróbálta félretenni őket; várta a napot, amikor majd értelmesen végigelemezheti őket, de ez nem jött el, az érzések viszont állandóan előkavarogtak. Jó esetben csak az álmaiban, de az is előfordult, hogy akkor törtek rá, amikor órát tartott, vagy beszélt valakivel. Nem akart Sethre gondolni, de ez sem ment neki, egyszer Monica ejtette ki a nevét, amikor Ruth belopta a kiscicát az egyik órára. Olyan volt, mintha minden második dolog a férfira emlékeztetné. Vagy talán mindegyik?

Különös, de nem tudott belépni egy szobába, ahol együtt voltak, anélkül, hogy eszébe jutott volna Seth. És sajnos a balett-terem is ilyen volt.

Lindsay a kezdeti megrázkódtatás után megpróbálta a szerelmet izgalmas, felfedezésre váró területnek tekinteni. Nem nőttek tőle szárnyai, ahogyan azt a slágerek sejtetni engedik, de kevésbé tudott odafigyelni a köznapi dolgokra. Nem felejtett el enni, de az alvással gondjai voltak. Nem lebegett felhőkön, inkább aggódva nézte őket, mikor tör ki a vihar. Nem a szerelmes állapot határozta meg a hozzáállását a dolgokhoz, hanem az ember, akibe bele sikerült szeretnie.

Sikerült…? Lindsay nem is figyelte, Andy milyen ügyesen vezeti a kocsit a reptéri forgalomban. Akkor lehetne ezt sikernek nevezni, ha olyat talált volna, aki bálványozza, aki tökéletesnek látja, és aki annak szentelné az életét, hogy ő megvalósítsa a maga utópiáját.

Dehogy lenne ez siker! Az ablakban meglátta, hogy a szája akaratlan mosolyra húzódik. Egy hét alatt halálra unta volna magát. Seth viszont túlságosan is neki való. Egyértelműen tudja, hogy mit akar, laza, és mégis érzékeny. Csak az a baj, hogy nem szokta elkötelezni magát… kivéve Ruth dolgában. Felsóhajtott, és megérintette a tükörképét. És van más baj is. Hogy ellenkezhetne olyasmivel, ami mindkettőjüknek a lehető legfontosabb? Hogyan kerülhetnek közelebb egymáshoz, amikor egyszer húszméteres kerítés magasodik köztük?

Andy hangja hozta vissza a valóságba. Csodálkozva vette észre, hogy már le is parkoltak, és a többiek kezdenek kikászálódni az autóból. Gyorsan kiszállt ő is, és megpróbált csatlakozni a társalgáshoz.

– …mivel már megvan a jegyünk, és megszerveztük az autót is a Los Angeles-i repülőtéren – fejezte be Carol, miközben kihúzott egy bőröndöt és egy kisebb táskát a csomagtartóból.

– Figyelj majd erre a rengeteg csomagra! – intette anyját Andy, és minden látható erőfeszítés nélkül felkapott három táskát, és a vállára dobott egy tekintélyes méretű ruhazsákot. – Lindsay, légy szíves, nézd még meg a csomagtartót! – mondta, amikor látta, hogy a lánynak csak a saját táskája és egy sminktáska maradt.

– Máris megnézem.

Carol Mae-re kacsintott, miközben Lindsay becsapta a csomagtartót, és magához vette az autókulcsot. A szél meglebegtette a kabátja alját. Felnézett az égre. – Estére havazni fog.

– Nektek meg csak azt kell eldöntenetek, melyik fürdőruhát vegyétek fel – morgott Lindsay, és próbálta az épület felé terelni a két nőt. Éles volt a levegő; szinte csípte az arcát.

Az indulási oldalon a szokásos zűrzavar és kérdés-felelet uralkodott: hol a jegy, leadtad-e már a csomagokat? Andy feladta a két idős asszonyét, és jó tanácsokkal látta el az anyját.

– A csomagcédulát tartsd a pénztárcádban!

– Igen, Andy.

Lindsay látta, Carol szeme milyen vidáman csillog, de Andy komolyan folytatta tovább.

– És ne felejts felhívni, amikor Los Angelesbe értek!

– Nem, Andy.

– Három órával vissza kell állítani az időt…

– Megteszem, Andy.

– És ne állj szóba idegenekkel!

Carol habozott. – Pontosan mit jelent nálad, hogy idegen?

– Anya! – Andy végre elnevette magát, és megölelte az anyját.

Lindsay Mae-hez fordult. Gyorsan, a lehető legkevesebb fájdalommal akart túlesni a dolgon. De amikor a szemébe nézett, hirtelen kiment a fejéből a tervezett búcsúbeszéd. Gyereknek érezte magát, aki még talán meg sem tanult beszélni. Szavak helyett inkább átölelte anyját.

– Szeretlek – súgta neki, és szorosra zárta a szemét, hátha ezzel meggátolhatja a kicsordulni készülő könnyeket. – Légy boldog! Légy szíves légy boldog!

– Lindsay! – sóhajtott Mae. Kibontakozott a lánya öleléséből. Ugyanolyan magasak voltak, így közvetlen közelről nézhették egymást. Lindsay nem is emlékezett rá, hogy anyja mikor figyelt rá ennyire. A lányára, és nem a táncosnőre.

– Szeretlek, Lindsay. Lehet, hogy követtem el hibákat – sóhajtott fel –, de mindig a legjobbat akartam neked, vagy legalábbis azt, amit a legjobbnak gondoltam. Szeretném, ha tudnád, hogy milyen büszke vagyok rád.

Lindsay-nek Mae szavaitól gombóc lett a torkában. Anyja két oldalról megcsókolta, majd kivette a táskát a kezéből, és Andyhez fordult, hogy elbúcsúzzon.

– Hiányozni fogsz – mondta Carol rövid, határozott ölelés után. – Menj az embered után! – suttogta Lindsay fülébe. – Túl rövid ez az élet. – Választ nem várva ő is megcsókolta a lányt, és Mae-vel együtt eltűntek az utasok között.

Amikor már nem látták anyáikat, Lindsay Andyhez fordult. A szempillája még mindig könnyes volt, de már nem sírt. – Most akkor árvák vagyunk?

A férfi elmosolyodott, és átkarolta. – Nem tudom. Én biztos. Kérsz kávét?

Lindsay megrázta a fejét. – Inkább fagyizzunk! – javasolta. – Egy jó nagy fagylalt tejszínhabbal, cukrozott gyümölccsel és sziruppal. Ezzel ünnepeljük őket! – Andybe karolt, és elindultak. – Én fizetek.

Carol kiváló időjósnak bizonyult. A hóesés egy órával alkonyat előtt kezdődött. Lindsay az esti órára érkező tanítványoktól szerzett róla tudomást. Egy percre kiálltak a nyitott ajtóba, hogy nézzék az évente ismétlődő csodát.

Az első hó! Olyan, mint valami ajándék, vagy ígéret, gondolta Lindsay. A tél közepén már csak morgolódunk miatta, de most, amikor ilyen friss, puha és fehér, az embert álmodozásra készteti.

Lindsay nehezen szánta rá magát az óra megtartására. Anyjára gondolt, akinek a gépe most száll le Los Angelesben. Szép, napos délutánjuk lehet. Aztán a cliffside-i gyerekek jutottak eszébe, akik éppen a szánkójukat keresik pincében, padláson, hogy holnap minél hamarabb elindulhassanak. Arra gondolt, milyen nagyot sétál majd másnap a behavazott tengerparton. És természetesen Seth járt még az eszében.

Amikor a lányok spicc-cipőre váltottak, Lindsay megint az ajtóhoz ment. A viharossá vált szél havat csapott az arcába. Már vagy tizenöt centis hóréteg fedte a földet, és még mindig sűrűn esett. Ha ez így megy tovább, az óra végére kétszer ennyi is lehet. Az pedig túl sok, gondolta, és becsukta az ajtót.

– Ma elmarad a pointe óra, hölgyeim. – Megdörzsölte máris elgémberedett karját, és beljebb ment. – Kinek kell hazatelefonálnia?

Lindsay haladó növendékei közül szerencsére már soknak volt jogosítványa, és ők szállították a legtöbb társukat. Gyorsan megszervezték, hogy a fiatalabbak hogyan jussanak haza, és az ilyenkor kötelező felfordulás után elhagyták az iskolát. Lindsay nagy levegőt vett, majd Monicához és Ruthhoz fordult.

– Köszönöm. A kivonulás kétszer eddig tartott volna, ha nem segítetek. – Ruthra nézett. – Felhívtad Setht?

– Igen. Monicával már korábban megbeszéltem, hogy nála alszom, de azért felhívtam.

– Jó. – Lindsay leült, hogy kordnadrágot húzzon a balett-trikója és a lábmelegítője fölé. – Attól félek, hogy itt egy órán belül hatalmas hóvihar lesz. Otthonról akarom nézni, a kezemben egy csésze forró kakaóval.

– Jól hangzik. – Monica becipzárazta pehellyel töltött dzsekijét, és felhúzta a kapucnit.

– Úgy nézel ki, mint aki készen áll bármire – mondta neki Lindsay. Berakta a balett- és a spicc-cipőjét egy táskába. – És te? – kérdezte Rutht, miközben a fülére húzta a sapkáját. – Kész vagy?

Ruth bólintott, és a két nővel együtt elindult kifelé. – Mit gondol, Ms. Dunne, holnap meg tudja tartani az órákat? – Lindsay kinyitotta az ajtót, és mindhármukat megcsapta a szél, ami ráadásul nedves hópelyheket fújt az arcukba.

– Te kis stréber! – csipkelődött Monica, és leszegett fejjel indult az autója felé. Hallgatólagos beleegyezéssel elkezdték együtt letakarítani Monica kocsiját. Lindsay egy kis seprűt is hozott a művelethez az iskolából. Hamarosan kiásták az autót, de még mielőtt nekieshettek volna Lindsay-jének, Monica felnyögött, és a bal első kerékre mutatott. – Defekt – mondta panaszosan. – Pedig Andy mondta, hogy ereszt, és hogy minden tankolásnál fújjam föl. A francba! – rúgott a leeresztett kerékbe.

– A fenyítést hagyjuk későbbre! – javasolta Lindsay. Zsebre tette a kezét, hátha használ a hideg ellen. – Majd én hazaviszlek titeket.

– De Lindsay! – mondta Monica szégyenkezve. – Teljesen másfelé lakunk!

Lindsay kicsit gondolkodott, majd megszólalt. – Igazad van. Azt hiszem, akkor jobb, ha nekiláttok a kerékcserének. Sziasztok! – A vállára vette a seprűt, és elindult az autója felé.

– Lindsay! – Monica és Ruth kéz a kézben szaladt Lindsay után. Arra azért volt idejük, hogy néhány jól irányzott hógolyóval vétessék észre magukat. Lindsay csodálkozást mímelve fordult vissza. – Miben segíthetek? – Meglepve, majd nevetve nyugtázta, hogy Ruth komolyan vette a kis színjátékot. – Szegénykém, azt hiszed, itt hagytalak volna? Gyertek! – Nagylelkűen átnyújtotta a seprűt Monicának. – Induljunk, amíg még kilátunk a hóból.

Ruth öt percen belül már Lindsay és Monica között szorongott az első ülésen. A szélvédőt azonnal újra belepte a hó. Amikor beindították az ablaktörlőt, látták, hogy táncolnak a hópelyhek a reflektor fényében. – Mehetünk – mondta Lindsay, és egyesbe váltott.

– Egyszer Németországban elkapott minket a hóvihar. – Ruth megpróbált mindent megtenni, hogy ne zavarja Lindsay-t a vezetésben. – Lóháton mentünk, és miután a faluba értünk, három napig ki sem mozdulhattunk a házból. A padlón aludtunk a kandalló tüze előtt.

– Van még ilyen jó történeted? – kérdezte Monica. Nem tetszett neki ez az idő.

– Lavina – ajánlott Ruth új témát.

– Még jobb.

– Nálunk már évek óta nem volt – próbálta megnyugtatni Lindsay, miközben óvatosan haladt előre.

– Vajon mikor indulnak a hókotrók? – Monica mérgesen nézte az utat, majd Lindsay-re pillantott.

– Úgy látom, már jártak itt, csak utána megint esett. Jó sok munkájuk lesz az éjjel. – Lindsay erősen figyelte az utat. – Légy szíves, kapcsold be a fűtést! Mindjárt lefagy a lábam.

Ruth elfordította a kapcsolót, de csak hideg levegő áramlott az utastérbe. – Azt hiszem, még nem melegedett fel – mondta bocsánatkérően, és kikapcsolta. Lindsay a szeme sarkából látta, hogy mosolyog.

– Azt hiszed, nagylány vagy, csak mert már láttál lavinát?

– Igazából nem is volt olyan nagy dolog a teveszőrrel bélelt csizmámban – ismerte be Ruth.

Monica megpróbálta, hogy be tudja-e még hajlítani a lábujját a vékony cipőben. – Mit mondjak, most irigyellek. Egyrészt a csizmádért, másrészt, hogy olyan ártatlanul tudsz nagyképűsködni. Nézzétek! Ebben a sűrű hóesésben is látszanak a Szikla-lak fényei.

Lindsay kénytelen volt fölnézni. A ház néhány ablakából barátságos fény világított. Úgy érezte, csalogatja. Az autó csúszni kezdett, de Lindsay idejében észbe kapott. Monica drámai arckifejezéssel becsukta a szemét, de Ruth tovább csevegett, mintha mi sem történt volna.

– Seth az új-zélandi munkán dolgozik. Gyönyörű, már így rajzon is. Látszik, hogy milyen mesés lesz.

Lindsay óvatosan Monica háza felé kanyarodott. – Gondolom, mostanában nagyon elfoglalt.

– Órákon át ül a dolgozószobában. – Ruth előrehajolt, hogy megint megpróbálkozzon a fűtéssel. Most már langyos volt a levegő. – Ugye, milyen klassz a tél? – Monica fintorogva nyögött fel. Lindsay erre elnevette magát. – Tényleg bosszantó tud lenni – mondta Monicának Ruth felé intve. – Ha nem mondod, észre sem veszem.

– Erre én magam is csak fokozatosan jöttem rá – válaszolta Monica. Kicsit megkönnyebbült, hiszen már csak egy saroknyira voltak a céltól. Amikor megálltak, Monica nagyot sóhajtott. – Hála Istennek! – Lindsay felé fordult az ülésen, és majdnem összenyomta Rutht, aki valahogy mégsem bánta ezt. – Aludj itt, Lindsay! Szörnyűek az utak.

Lindsay egy vállrándítással intézte el a dolgot. – Annyira még nem. – A fűtés is barátságosan zümmögött már. – Negyedóra alatt otthon vagyok.

– Lindsay, akkor én most tizenöt percig rágjam a körmömet?

– Sajnálom, de ha ilyen rossz szokásaid vannak… Felhívlak, amint hazaértem.

– Lindsay…

– Még mielőtt kakaót főzök.

Monica sóhajtott egyet. Tudta, hogy legyőzték. – Rögtön hívj!

– Még a lábamat sem törlöm meg.

– Rendben. – Monica kimászott az autóból, és a sűrűn hulló hóban megvárta Rutht. – Vigyázz magadra!

– Úgy lesz. Jó éjszakát, Ruth!

– Jó éjszakát neked is. – Ruth a szájába harapott, amikor észrevette, hogy letegezte a tanárát, de Monica már távol járt, és más nem hallotta, amit mondott. Mosolyogva nézte az oktató távolodó autójának lámpáját.

Lindsay lassan indult el. Bekapcsolta a rádiót, hogy kitöltse a Monica és Ruth után maradt űrt. Az utak, mint Monica előre megmondta, szörnyűek voltak. Bár az esőtörlő a legnagyobb sebességen ment, csak egy-egy töredékmásodpercet nyújtott, amikor ki lehetett kukucskálni, mert a szélvédőt utána azonnal újra belepte a hó. Lindsay-nek rettenetesen kellett figyelnie, és minden ügyességét latba kellett vetnie, ha el akarta kerülni, hogy megcsússzon. Jó vezető volt, és az utat úgy ismerte, mint a tenyerét, mégis érezte, hogy a nyaka megmerevedik a feszültségtől. De nem bánta. Van, aki nyomás alatt teljesít a legjobban.

Egy kicsit elgondolkodott rajta, hogy miért utasította el olyan egyértelműen Monica meghívását, ha így a sötét, csöndes, üres házba kell hazatérnie. Már sajnálta, hogy nemet mondott. Nem akart tépelődni és egyedül lenni. Unta már a gondolkodást.

Egy pillanatig habozott. Folytassa az útját, vagy menjen vissza? Mielőtt eldönthette volna, egy nagy, sötét alak jelent meg az úton. Alig jött rá, hogy egy kutya az, és már a kormánnyal vesződött, hogy elkerülje az ütközést.

Nem sikerült visszaszereznie az uralmát az autó fölött. A kocsi többször is megpördült, és a kerekek havat köpködve, teljesen feleslegesen forogtak. Lindsay se nem érezte, se nem látta, hogy éppen merrefelé mutat az autó orra. Megpróbált felülkerekedni a pánikon, és ellenállni a kísértésnek, hogy jól rátaposson a fékre.

A kocsi valami keménybe ütközött, és egyszer csak megállt. Lindsay előtt nem pergett le az élete filmje, viszont nagy fájdalmat érzett. Hallotta, hogy a rádió odébb ment az állomásról, és csak sistereg, majd sötét csöndbe süllyedt.

Valamivel később Lindsay felnyögött, és megmozdult. Úgy érezte, rezesbanda menetel az agyában. Nem nagyon akaródzott kinyitni a szemét, de végül csak rászánta magát.

Először minden forgott körülötte, de hamarosan jól látott már. Seth nézett le rá. Érezte, hogy a férfi kitapogatja azt a helyet, ahol a legjobban fáj a feje. Lindsay nagyot nyelt, de a torka olyan száraz volt, hogy csak halkan tudott megszólalni.

– Mit csinálsz te itt?

Seth felvonta a szemöldökét, és tanulmányozni kezdte Lindsay pupillareakcióját.

– Nem hittem volna, hogy ilyen kevés eszed van – jelentette ki higgadtan. Lindsay jelen állapotában szerencsére nem vette észre a férfi haragját a látszólagos nyugalom máza alatt. Megpróbált felülni, de Seth visszatartotta, így tiltakozás nélkül visszafeküdt. Csodálkozva vette észre, hogy egy kanapén fekszik, méghozzá a Szikla-lak szalonjában. A kandallóban tűz lobogott. Hallotta a pattogását, és érezte a füst szagát. A lángok furcsa árnyékokat vetettek a szobába, amelyben a tűzön kívül csak két tompa fényű porcelánlámpa világított. Lindsay feje egy hímzett párnán nyugodott. A kabátja még be volt gombolva. A lány megpróbálta egyesével befogadni és feldolgozni ezeket az apró tényeket, hátha kitisztul végre a feje.

– A kutya – emlékezett vissza az utoljára látott dologra. – Elütöttem?

– Milyen kutya? – kérdezte Seth türelmetlenül.

– Egy kutya ugrott az autó elé. Azt hiszem, nem kaptam el, de nem biztos…

– Azt akarod mondani, hogy azért mentél neki egy fának, hogy ne üss el egy kutyát? – Ha Lindsay teljesen magánál lett volna, észreveszi, hogy a jeges nyugalom micsoda veszélyeket tartogat. Óvatosan megtapogatta fájó halántékát.

– Szóval egy fa volt. Azt hittem, egész erdő.

– Maradj nyugton! – parancsolta Seth, majd kiment a szobából. Lindsay utána bámult.

Üggyel-bajjal felült. Jól látott már, de a halántéka förtelmesen lüktetett. Hátratámasztotta a fejét, és becsukta a szemét. Táncosként hozzászokott már a fájdalomhoz. Kérdések kezdtek formálódni a fejében, és hagyta, hogy alakot öltsenek, mire Seth visszajön.

– Úgy emlékszem, azt mondtam, hogy maradj fekve – lépett be Seth.

Lindsay kinyitotta a szemét, és halványan rámosolygott. – Jobb ülni, tényleg. – Megfogta a feléje nyújtott poharat és tablettákat. – Mi ez?

– Aszpirin – mondta csöndesen Seth. – Vedd be! – Nem beszélt túl udvariasan, de Lindsay feje egyre jobban fájt, így hát úgy döntött, beadja a derekát. Seth megvárta, hogy lenyeli-e a gyógyszert, majd elment, hogy konyakot töltsön. – Mi a fenéért nem maradtál Monicánál?

Lindsay vállat vont, majd ismét a párnára hajtotta a fejét. – Épp ugyanezt kérdeztem magamtól, amikor az a kutya kiugrott az útra.

– És te nagyot fékeztél a hóvihar kellős közepén, csak hogy el ne üsd – állapította meg Seth felháborodva. Lindsay kinyitotta a szemét, de csak a férfi hátát látta, ezért sóhajtva ismét becsukta.

– Nem, megpróbáltam rákormányozni, de hát látod a végeredményt. Nem gondolkodtam, de lehet, hogy akkor is ezt teszem, ha gondolkodom. De azt hiszem, nem ütöttem el, és nem sok bajom esett, szóval semmi baj.

– Semmi baj? – Seth keze megállt a pohár fölött. Lindsay most már nem tudta nem észrevenni, milyen vészjósló hangon beszél. – El tudod képzelni, mi történhetett volna, ha Ruth nem telefonál, és nem meséli el, hogy elvitted Monicához?

– Seth, nem egészen tudom, pontosan mi is történt, csak hogy nem tudtam kormányozni, és fába ütköztem. Azt hiszem, jobb, ha elmeséled, amit tudsz. Veszekedjünk inkább utána.

– Igyál ebből! – nyújtotta oda neki a férfi a kis pohár konyakot. – Még mindig sápadt vagy. – Megvárta, amíg a lány belekortyol a poharába, majd visszament, hogy magának is töltsön. – Ruth felhívott, hogy elmondja, biztonságban eljutott Monicához. Elmesélte, hogy te vitted haza őket, és aztán ragaszkodtál hozzá, hogy hazamenj.

– Nem mondanám, hogy ragaszkodtam… – kezdte volna Lindsay, de amikor Seth arcába nézett, inkább vállat vont, és kortyolt egyet. Az álmaiban ugyan nemrég még forró kakaó szerepelt, de ez is egész jól melegítette.

– Monica természetesen aggódott miattad. Azt mondta, hogy hamarosan itt hajtasz el a házam előtt, és mivel innen az út nagy része belátható, megkért, hogy figyeljelek. Azt reméltük, nem lesz nagy forgalom ebben a vacak időben. – Ivott egyet, majd felhajtotta a maradék konyakot. Lindsay-re nézett, akinek már színesedni kezdett az arca. – Letettem a telefont, és az ablakhoz léptem. Éppen jókor. Láttam, ahogy hirtelen irányt változtatsz, majd megpördülsz, és hirtelen megállsz. – Letette a poharát, és zsebre dugta a kezét. – Ha Ruth nem hív, valószínűleg még mindig eszméletlenül fekszel a kocsidban. Hála Istennek volt annyi eszed, hogy bekapcsold a biztonsági övet. Anélkül valószínűleg még több dudor lenne a fejeden.

Lindsay dühbe gurult. – Ugye nem gondolod komolyan, hogy szándékosan mentem fának, és hogy…

– De nekimentél – mondta Seth az összeszorított foga közül.

– Seth, nagyon szeretnék hálás lenni neked, mert gondolom, te szedtél ki az autóból, és hoztál be a házba. – Megitta a maradék konyakot, és letette a poharat. – De nem könnyíted meg a dolgomat.

– Nincs szükségem a háládra.

– Akkor nem pazarlom rád – kelt fel Lindsay. Túl gyorsan, mint kiderült. A tenyerébe vájta a körmét, és ez segített egy kicsit a szédülésén. – Szeretném felhívni Monicát, hogy ne aggódjon.

– Már megtettem. – Seth látta, hogy Lindsay a konyak ellenére megint kezd sápadni. – Mondtam, hogy itt vagy, és hogy gondod volt az autóval. Hogy pontosan mi, azt megtartottam magamnak. Ülj le, Lindsay.

– Nagyon kedves tőled. Sajnos még valamit kell tőled kérnem. Légy szíves vigyél vissza Monicához!

Seth odament hozzá, a vállára tette a kezét, belenézett a dühösen villogó szemébe, és visszanyomta a kanapéra. – Biztos, hogy nem. Egyikünk sem megy vissza ebbe a viharba.

Lindsay elővette a legcsúnyább hangját. – Nem fogok itt maradni.

.– Ebben a helyzetben nem hiszem, hogy sok választásod van.

Lindsay összefonta a karját. – Gondolom, már szóltál Worthnek, hogy fűtsön be a várbörtönben.

– Jó ötlet, de sajnos New Yorkban van, hogy elintézzen valamit nekem. – Csúnyán mosolygott. – Egyedül vagyunk.

Lindsay úgy akarta megvonni a vállát, mint akit ez nem hat meg, de a mozdulat inkább ideges rángásnak tűnt. – Nem számít; reggel el tudok gyalogolni Monicához. Gondolom, Ruth nem bánja, ha a szobájában alszom.

– Gondolom, nem.

A lány felkelt, most már óvatosabban. Az ütés helye már nem lüktetett, csak fájt. – Akkor felmegyek.

– Még csak kilenc múlt. – A vállára tett kéz gyengéden, de határozottan tartotta vissza.

– Fáradt vagy?

– Nem, csak…

– Akkor vedd le a kabátodat! – Válaszra sem várva maga kezdte kigombolni neki. – Eddig túlságosan el voltam foglalva a megmentéseddel ahhoz, hogy lehámozzam rólad. – Lecsúsztatta a kabátot a lány válláról, és találkozott a tekintetük. Gyengéden hozzáért a zúzódáshoz. – Fáj?

– Már nem annyira. – Lindsay-nek azonnal szaporább lett a szívverése. Könnyen az állapotára foghatta volna, de ennél őszintébb volt. – Köszönöm.

Seth elmosolyodott, és megsimította a lány karját, majd az ujjait.

Felemelte Lindsay mindkét kezét, és megcsókolta a csuklója belsejét. – Rendetlenkedik a pulzusod.

– Vajon miért… – mormolta a lány. Seth elégedetten kuncogott, és eleresztette a kezét.

– Ettél már?

Lindsay megpróbált a kérdésre összpontosítani, de nem tudta kivonni magát Seth szájának hatása alól.

– Evés. Tudod: reggeli, ebéd, vacsora.

– Ja, nem. Egész délután az iskolában voltam.

– Akkor most szépen leülsz. Megnézem, Worth hagyott-e nekünk valami ehetőt.

– Veled jövök. – A kezét tiltakozón tette Sethére. – Tudod, minket, táncosokat kemény fából faragtak. Jól vagyok.

.Seth kételkedve nézett rá, de azután engedett. – Rendben, de úgy, ahogy én akarom. – Hirtelen a karjába emelte a lányt. – Egyszer az életben engedj te…

Lindsay kezdte élvezni a kényeztetést. – És te ettél már?

Seth megrázta a fejét. – Dolgoztam… utána meg más dolgom akadt.

– Már megköszöntem – mutatott rá Lindsay. – Nem fogok még mentegetőzni is. Egyébként is, a baleset a kutya miatt történt.

Seth a vállával nyitotta ki a konyha lengőajtaját. – De az a kutya nem is játszott volna benne szerepet, ha értelmesen döntesz, és Monicáéknál alszol.

– Tessék, már megint a logika! – sóhajtott fel Lindsay, miközben a férfi letette a konyhaasztal mellett. – Rossz szokás, de elhagyható. – Sethre mosolygott. – És ha ott maradok, most nem ülhetnék itt, várva a terülj, terülj asztalkámat. Mi a vacsora?

Seth egy pillanatra megfogta az állat. – Még soha nem találkoztam hozzád hasonló nővel.

Lindsay egy kis szomorúságot hallott ki a férfi hangjából, ezért megérintette a kezét. – Ez most jó, vagy rossz hír?

Seth lassan megcsóválta a fejét, és elengedte. – Még nem tudom.

Lindsay nézte, hogyan megy a hűtőszekrényhez. Még mindig nehezen tudta felmérni, mennyire szereti.

És most mit tegyen? Mondja el neki? Milyen kínos lenne, és tönkremenne ezzel a kialakulóban lévő barátság. A szerelem állítólag önzetlenséggel és megértéssel jár. Lindsay az asztalra tette a kezét, és rábámult. Ugyanakkor azt is mondják, hogy az egyik percben fáj, a másikban pedig úgy érzi magát az ember, mint aki a csillagot is le tudná hozni az égről.

– Lindsay?

A lány szinte bűntudatosan zökkent ki a gondolataiból. – Bocsánat, nem figyeltem. Elálmodoztam.

– Van egy adag marhasült, spenótsaláta, és mindenféle sajt.

– Jól hangzik. – Lindsay felállt, és a kezével jelezte, hogy nem kell neki támasz. – Ígérem, hogy abbahagyom a kritizálást. Légy szíves készítsd össze az ennivalót, amíg megterítem az asztalt. – Ezzel keresgélni kezdett a konyhaszekrényben.

– Mi a véleményed a mosogatásról? – kérdezte Lindsay, miközben Seth megfőzte a vacsora utáni kávét.

– Még nem sokat gondolkodtam róla – nézett hátra a férfi. – Te hogy állsz hozzá?

Lindsay hátradőlt a széken. – Most menekültem meg egy balesetből. Sokkos állapotban vagyok. Azt hiszem, képtelen lennék bármilyen fizikai munkára.

– Át tudsz azért bicegni a szomszéd szobába? – kérdezte a férfi szárazon. – Vagy vigyem be a kávét, és jöjjek vissza érted?

– Megpróbálom – állt fel Lindsay az asztaltól. Az ajtóhoz ment, és nyitva tartotta Sethnek.

– A legtöbb ember nem szedné ilyen gyorsan össze magát. – Együtt mentek végig a folyosón. – A púp méretéből ítélve jó nagyot kaphattál a fejedre. Aki meg az autódat is látja, az szerencsés embernek tarthat.

– Tényleg jól megúsztam – válaszolta Lindsay a szalonba érve. – És légy szíves, ne mondd el, hogy mi van az autómmal; ez a jelenlegi helyzetemben akár végzetes is lehetne, és úgyis túl hamar szembe kell majd néznem vele. – Leült a kanapéra, és intett Sethnek, hogy tegye a tálcát a dohányzóasztalra. – Töltök. Ugye, tejszínnel iszod?

– Igen, köszönöm. – Seth a kandallóhoz ment, hogy a tűzre tegyen. Amikor visszajött, Lindsay már a saját kávéját kortyolgatta. – Elég meleg van?

– Jaj, igen, csodálatos ez a tűz. – A lány hátradőlt a kanapén. – A szoba még e nélkül is meleg lenne. – Kellemes érzés volt, hogy így eleresztheti magát. Nézelődni kezdett. – Kamasz koromban éppen erről álmodoztam… kívül tombol a vihar, pattog a tűz, és itt ülök a szerelmemmel.

A mondat gondolkodás nélkül jött. Amikor a szavak elhagyták a száját, Lindsay arca lángolni kezdett. Seth a kézfejével megérintette, mintha látni akarná, nem lázas-e. – Nem gondoltam volna, hogy pirulni is tudsz.

Lindsay mintha örömöt hallott volna a hangjában. Zavartan odébb mozdult. – Lehet, hogy lázam van.

– Nézzük csak! – fordult felé Seth. Szigorúan nézett rá, de a lehető leggyengédebben érintette az ajkát Lindsay homlokához. – Azt hiszem, nincs. A kezével kitapintotta a nyaki ütőerét, és kicsit rányomott. – De a pulzusod nem egyenletes.

– Seth! – suttogta a lány erőtlenül. A férfi becsúsztatta a kezét a pulóvere alá, hogy a hátát simogassa. Végighúzta az ujját a balett-trikó kivágásának szegélyén.

– De lehet, hogy meleged van ebben a meleg pulóverben.

– Nem, én… – Seth nem hagyta, hogy tiltakozzon, és már szakértőn át is húzta a szvettert a lány fején. Lindsay bőre rózsás és meleg volt.

– Így már jobb. – Kicsit megnyomogatta a vállát, majd kezébe vette a kávéscsészét. Lindsay úgy érezte, mintha minden érzőidege önálló életre kelt volna. – Még miről álmodoztál? – Ivás közben is a lányt nézte. Lindsay úgy érezte, mintha olvasna a gondolataiban.

– Hogy Nicky Davidovval táncolok.

– És ez valóra is vált. Tudod, hogy mi igéz meg engem benned?

Lindsay kíváncsian rázta meg a fejét, miközben próbálta fegyelmezni az idegeit. – A megdöbbentő szépségem?

– Nem. A lábfejed.

– A lábam! – ismételte nevetve, és önkéntelenül a vászon házicipőbe bújtatott lábára pillantott.

– Olyan kicsi. – Még mielőtt Lindsay tehetett volna valamit ellene, Seth az ölébe vette a lábát.

– Inkább gyereklábnak nézném, mint egy felnőtt táncosnőének.

– És milyen szerencsém van, hogy három lábujjon tudok táncolni. A legtöbb balett-táncos csak egy vagy két lábujját használja. Seth! – nevetett fel, amikor a férfi lehúzta a cipőjét.

Amikor a férfi a lábfeje felső részét kezdte simogatni, Lindsay abbahagyta a nevetést. Maga sem tudta elhinni, hogy hirtelen mekkora vágy tört rá. Nem tudott visszafojtani egy elégedett sóhajt.

– Nagyon törékenynek látszik – mondta Seth, a lány sarkát a tenyerébe fogva. – Pedig biztosan erős. – Megint Lindsay szemébe nézett. Hüvelykujjával végigsimította a lábfejét. A lány összerázkódott. – És érzékeny. – Felemelte mindkét lábát, és megcsókolta a bokáját, és Lindsay tudta, hogy vége.

– Ugye tudod, hogyan hatsz rám? – suttogta. Úgy érezte, itt az ideje, hogy elfogadja, ami kettőjük között van.

Seth szemében győzelmes fény villant. – Tudom, hogy akarlak. És hogy te is akarsz.

Lindsay nagyot sóhajtott. Bárcsak ez ilyen egyszerű lenne. Ha nem lenne szerelmes bele, teljesen szabadon, mindenféle fontolgatás nélkül élvezhetnék egymás testét. De sajnos nem így van, és valamikor még meg kell majd fizetnie a ma éjszakáért. Előre összeszorult a szíve, amikor arra gondolt, mi lehet ez az ár.

– Ölelj meg! Ölelj meg! – Lindsay arra gondolt, hogy amíg esik a hó, kettesben maradnak. Senki más nincs a világon. Ez az éjszaka csak az övék. Nincs holnap. Nincs tegnap.

Felemelte a fejét, hogy a férfi arcába nézzen. Az ujja hegyével lassan végigjárta Seth arcának szögleteit és domborulatait, amíg úgy nem érezte, hogy az emlékezetébe égette minden részletét.

– Szeress, Seth! – mondta tágra nyitott szemmel. – Szerelmeskedj velem!

Nem volt idő további fontolgatásra, de nem is akartak volna már semmi mással foglalkozni. A szenvedély öntörvényű. A férfi ajka sóváran égett Lindsay száján, szinte amikor még el sem hangzott az utolsó szó. Mohósága hihetetlenül felkeltette Lindsay szenvedélyét, ugyanakkor azt is érezte, hogy a férfi irányítja a helyzetet, a sorsuk az ő kezében van. Seth biztos kézzel vetkőztette a lányt. Amint előtűnt egy-egy újabb bőrfelület, azt azonnal simogatni kezdte, újabb szenvedélyhullámokat keltve. Amikor Lindsay megpróbálta kigombolni Seth ingét, a férfinak kellett segítenie neki. Mindketten ugyanazt a tüzet, ugyanazt a vágyat érezték, ami egyre közelebb vitte őket a betelj e süléshez.

Amikor Lindsay megérintette a férfit, és elkezdte felfedezni mellkasának és vállának feszes bőrét, megint új érzés kerítette a hatalmába: a birtoklás érzése. Most, ebben a pillanatban, a férfi csak hozzá tartozik, ő pedig Seth tulajdona. A hús akadálytalanul feszülhet a húsnak, meztelenül, éhesen, összegabalyodva. A férfi szája lázasan kereste a nő mellét, majd hosszadalmasan elidőzött ott ízlelgetve, kóstolgatva, simogatásával közben folyamatos gyönyört előidézve. A nyelve izgalmasan érdes volt.

Lindsay egyre gyorsabban, hevesebben mozgott. Nyögdécselve vette a levegőt, és a szája felé terelte Seth száját. A férfi ajka lassú utazásba kezdett fölfelé, kicsit megállt a nyakánál, kitérőt tett a fülénél, amíg Lindsay már alig tudta kivárni, hogy visszaérkezzen a szájához, ahol éhezve fogadta, idáig soha nem tapasztalt, emésztő szenvedélytől remegve.

Amikor táncolt, különálló egység volt. Az öröm, amit érzett, és az álmok, amelyek ilyenkor keletkeztek, mind az övéi voltak, az irányítása alatt tartotta őket. Most viszont más is csatlakozott hozzá, akivel meg kellett osztania ezt a táncot, az örömét és az álmát egyaránt. Át kellett adnia az irányítást is, de ez csak növelte a mámort.

Erősnek érezte magát, erősebbnek, mint amilyennek valaha is hitte volna. Úgy érezte, végtelen erőforrásra lelt, és furcsa mód minél többet adott, annál jobban feltöltődött. A szenvedélyük mézként csorgott. Lindsay Seth karjába olvadt.

10.

Lindsay azt álmodta, hogy nagy, régi ágyban alszik, paplanok és a szeretője karjai között. Az ágy régi ismerős volt, hiszen már évek óta ugyanebben ébredt. Az ír lenből szőtt ágynemű olyan puha volt, mint egy csók. A paplan családi ereklye volt, amit majd a lányának ad. A szeretője már rég a férje, akinek az ölelése az évek múltával csak egyre izgalmasabbá vált. Amikor a baba felsírt, Lindsay lustán fordult a másik oldalára, mert tudta, hogy semmi nem zavarhatja meg életének nyugodt szépségét. Szorosan magához ölelte a férfit, és kinyitotta a szemét. Félálomban Sethre mosolygott.

– Reggel van – mormolta. A férfi szája puha volt és igéző. Lindsay végigsimított a gerincén, és mosolyogva vette észre, hogy a csókja egyre hevesebb lett. – Fel kell kelnem – súgta, és közben még közelebb bújt a férfihoz, hogy az könnyebben megtalálja a mellét. Még mindig hallotta a kisbaba panaszos sírását.

– Aha – közelített a férfi a füléhez, és csókolgatni kezdte, felszítva ezzel az éjszaka parazsát.

– Seth, mennem kell, sír a kislányunk. – A férje kedvetlenül, káromkodva odébb fordult, és felvette a kisbabát a padlóról. Visszafordult, és letette Nyizsinszkij macskát Lindsay mellé. A nő összezavarodva nézte a babahangon nyávogó macskát, és hirtelen felébredt.

Nagyot sóhajtva végigsimított a haján.

– Mi a baj? – kérdezte Seth, és a nő hajába temette a kezét.

– Semmi – rázta meg a fejét, és megsimogatta a doromboló állatot. – Butaságot álmodtam.

– Álmodtál – csókolta végig a férfi a vállát. – Rólam?

Lindsay ránézett. – Igen – húzódott mosolyra a szája. – Rólad.

Seth odébb fészkelődön, hogy Lindsay kényelmesen a vállára fektethesse a fejét. Nyizsinszkij a lábukhoz kúszott, kétszer körbefordult, az elülső lábával megkarmolászta a paplant, majd elégedetten összegömbölyödött. – És mit?

Lindsay az arcát a férfi nyakába temette. – Titok. – Seth lustán végigjártatta az ujját a nő vállán és karján.

Lindsay arra gondolt, hogy Sethhez tartozik, de ezt nem mondhatja el neki. Az ablakra nézett, és látta, hogy odakint még mindig hull a hó, de már nem olyan sűrűn. Eszébe jutott, hogy csak ketten vannak, legalábbis, amíg el nem áll a hóesés. Olyan kétségbeesetten szereti… Becsukta a szemét, és végigsimított a férfi mellkasán és vállán. Megint érezni akarta az izmait. Mosolyogva belecsókolt Seth nyakába. Ma még… Csak a ma van. Elindult felfelé, á férfi szája felé.

Rövid, kóstolgató csókokat váltottak. A tegnapi kétségbeesett sietség megszelídült. Most már lassabban, lustán hömpölygő folyamként árasztotta el őket a vágy. A felszín alatt parázslott, fel-felbukkanva, de már kordában tudták tartani. Lassan élvezték egymás testét. Seth odébb fordult, hogy Lindsay a mellére fekhessen.

– A kezed – suttogta a férfi, és az ajkához vonta az egyiket – tökéletes. Amikor táncolsz, úgy látszik, mintha nem is lenne csont benne. – Összefektette kettőjük tenyerét.

Lindsay haja túlomlott a vállán, egyenesen Sethére. A tompa reggeli fényben szinte átlátszó volt. A lány elefántcsont színű bőrének felszíne alól halvány rózsaszín világlott. Törékeny, finom csontú arcából sötét, határozott szemek ragyogtak elő. Lindsay hosszasan csókolgatta a férfit. Felgyorsult a szívverése, ahogy megérezte, milyen hatással van Sethre.

– Szeretem az arcodat – mondta, és végigcsókolta a férfi arcát, szemhéját és állát. Erős, és icipicit gonosz. – Mosolyogva emlékezett vissza. – Halálra rémítettél, amikor először találkoztunk.

– Mielőtt, vagy miután kirohantál az utcára? – csúsztatta végig az egyik kezét a lány hátán, a másikkal pedig a haját simogatta lustán, jólesőn.

– Nem rohantam ki az utcára – válaszolta Lindsay a férfi arcát harapdálva. – Túl gyorsan hajtottál. – Csókolgatni kezdte a mellkasát. – Rettenetesen magasnak tűntél, amikor a pocsolyából felnéztem rád.

Seth elégedetten kuncogott fel, miközben eljutott a lány immár ismerős csípőjéhez, majd hosszú combjához.

Egyszerre mozdultak meg, és lassan helyet cseréltek. Egyre szenvedélyesebben csókolóztak. Még mindig gyengéden érintették egymást, de a mozdulatok lassan megteltek szenvedéllyel, amíg már nem volt visszaút.

Lindsay Ruth farmerjében és flanelingében szökdécselt le a lépcsőn. Hűvös volt a ház; nem volt senki, aki befűtsön. Csak a nagy hálószobában pattogott a tűz. A lány első lépésként a konyhai tűzhelyet akarta begyújtani. Egy frissen kitalált dallamot hümmögve nyitott be.

Meglepődve látta, hogy Seth megelőzte. A konyhát kellemes kávéillat járta át.

– Szia! – lépett a férfihoz, és hátulról átölelte. – Azt hittem, még fel sem keltél.

– Akkor jöttem le, amíg korlátgyakorlatokat csináltál. – Megfordult, hogy megölelhesse a lányt. – Kérsz reggelit?

– Lehet – mondta Lindsay szórakozottan. Az egyszerű, meleg, bensőséges hangtól boldogság terjedt szét benne. – Ki készíti?

Seth felemelte a lány állát. – Mi ketten.

– Rendben – válaszolta. – Remélem, szereted a gabonapelyhet hideg tejjel és banánnal. Az a különlegességem.

Seth felszisszent. – Esetleg valamilyen tojás?

– Nagyon szépeket szoktam festeni húsvétra.

– Összeütök egy rántottát – csókolta meg a férfi Lindsay homlokát. – Pirítósban jó vagy?

– Megpróbálhatom. – A lány Sethnek támasztotta a homlokát, úgy bámulta a hóesést.

A fák kerítette gyep olyan volt, mint egy színpad. A szűzhavat egyetlen lábnyom sem csúfította.

Seth örökzöld bokrokat telepített, ezek mind saját hókabátot kaptak, és törpeként hatottak a szintén hóborította fákhoz képest. És a hó még mindig hullott.

– Menjünk ki – mondta hirtelen Lindsay. – Csodálatos lehet kint.

– Majd reggeli után. Úgyis kell még fa.

– Logikus, logikus… – csúfolódott Lindsay. – Gyakorlatias, gyakorlatias. – Fájdalmat mimelve jajdult fel, amikor Seth meghúzta a fülét.

– Egy építésznek logikusan kell gondolkodnia, és gyakorlatias döntéseket hoznia, különben a házak összedőlnek, és az emberek ezt nem nézik jó szemmel.

– De ez nem is látszik a te épületeiden – mondta Lindsay Seth után nézve, aki közben a hűtőszekrényhez ballagott. Pontosan ki is ez az ember, akibe szerelmes lett? Ki bitorolja az érzéseit és a testét? – Olyan gyönyörűek, nem afféle üvegbeton dobozok, amelyek annyira felismerhetetlenné teszik a városokat.

– A szépség és a gyakorlatiasság nem zárja ki egymást. – Seth doboznyi tojással tért vissza.

– Igen, de valószínűleg nehéz egyszerre szép és jól működő épületet létrehozni.

– Ha nem lenne nehéz, miért foglalkoznék vele?

Lindsay lassan bólintott. Ezt megértette. – Megmutatod az új-zélandi munkádat? – A kenyértartóhoz lépett. – Soha nem láttam még, hogyan születik meg egy épület papíron.

– Rendben. – Seth feltörte a tojásokat.

A reggeli további elkészítése és elfogyasztása könnyed, baráti légkörben folyt. Lindsay úgy gondolta, a konyhában most család-illat van: kávé, pirítós, sült tojás… Az élményt igyekezett elraktározni az emlékezetében, tudva, hogy lesz még olyan reggel, amikor majd szívesen idézi fel a mait. Amikor ettek, és rendbe tették a konyhát, magukra húztak, ami ruhát csak tudtak, és nekiláttak felfedezni a kinti világot.

Lindsay alig lépett egyet, máris combközépig merült a hóba. Seth csak picit lódított rajta, de ez elég volt hozzá, hogy hanyatt essen. A felharsanó férfinevetést hamarosan elnyelte a hó. Nagy csend volt, mintha csak ketten lennének az egész világon.

– Lehet, hogy csengőt kell akasztanom a nyakadba, hogy akkor is megtaláljalak, ha teljesen elmerülsz – mondta Seth nevetve.

Lindsay nagy nehezen felkelt. Havas volt a haja, a kabátja, nem is beszélve a hóból ki sem látszó részeiről. Setht egyre jobban mulattatta a lány méltatlankodása. – Micsoda erős ember! – gúnyolódott Lindsay. – Belelöki a kisebbet a hóba – indult el.

– A farakás arra van – kapta el a kezét Seth. Lindsay egy kis kezdeti ellenállás után vele tartott.

Mintha a saját külön szigetükön lettek volna. A hó csak hullott, hogy azután láthatatlanul elvegyüljön a talajt vastagon borító takaróban. Lindsay alig hallotta a tengert. Ruth csizmája a térdéig ért, és minden lépéssel még egy marék hó került bele. Arcát pirosra csípte a hideg, de a látvány mindenért kárpótolta.

Tökéletes fehérség közepén voltak. A szakadó hó miatt a már lehullott réteg sem vakított, és egyetlen árnyék sem látszott. Csak a fehérség volt, mindenféle enyhülés, megszakítás nélkül.

– Hát ez gyönyörű! – suttogta Lindsay, amikor a farakáshoz értek. Körbefordult, hogy mindent láthasson. – De az a fajta szépség, amit nem lehet fényképen vagy festményen megörökíteni, mert valami biztosan elveszne belőle.

– Kétdimenziós lenne – mondta neki Seth, miközben fahasábokat halmozott a karjába.

– Igen, ez az. – Örült, hogy egyetértenek. – Inkább emlékezni szeretnék rá, mint valami lapos képen látni. – Lassan cipelték a fát a hátsó ajtó felé. – De te nyilván hozzá vagy szokva, hogy térben képzeld el, amit rajzon látsz.

– Fordítva van. – Kis farakást építettek a háztartási szoba ajtaja mögé. – Elképzelek valamit, és utána lerajzolom.

Lindsay megállt egy pillanatra. Kicsit nehezen vette a levegőt, nem csoda: fát cipelni térdig érő hóban… – Igen – bólintott. – Ezt értem. – Sethre nézett, és elmosolyodott. – Havas lett a szempillád.

A férfi kérdőn nézett rá. Lindsay csókot várva felemelte a fejét. Seth szája egy pillanatra az övéhez ért, majd hallotta, hogy nagy levegőt vesz, és egyszer csak a karjába kapta.

Átemelte a küszöbön, majd be az ajtón, át a helyiségen, be a konyhába. Lindsay csak itt szedte össze magát annyira, hogy megszólaljon. – Seth, teljesen havasak vagyunk. Mindent összevizezünk.

Az előcsarnokba értek. Lindsay kisimította a haját a szeméből. – Hová mész?

– Fel.

– Seth, te megőrültél. Minden csupa sár lesz. Worth nem fog örülni neki.

– Ki fogja bírni – mondta Seth már a hálószobában. Lindsayt az ágyra tette. A lány felkönyökölt.

– Seth. – A férfi már le is vette a kabátját, és a csizmájától próbált megszabadulni. – Seth, legyen eszed, tiszta hó vagyok!

– Akkor le ezekkel a vizes holmikkal! – Félredobta a csizmáját, és a lányhoz lépett, hogy kisegítse a kabátjából.

– Megőrültél – mondta Lindsay nevetve, miközben Seth a kabátját a csizmája után küldte.

– Könnyen lehet. – Két húzás, és Ruth csizmája is a földön végezte, majd hamarosan követte a vastag gyapjú zokni is. A férfi elkezdte dörzsölni Lindsay jéghideg lábát. A lány rögtön megrezzent az érintésre.

– Seth, ez butaság – mondta fátyolos hangon. – Az ágy merő hó.

A férfi mosolyogva csókolta meg Lindsay lábfejét, és megelégedve látta, hogyan lágyul meg a tekintete. Mellélépett, és felnyalábolta.

– A szőnyeg viszont száraz – mondta, és letette a padlóra. Ráérősen kigombolta a blúzát; a szája követte a kezét. A reggeli előtt rakott tűz vidáman pattogott mellettük.

Kitárta Lindsay blúzát, de még nem vette le. Gyengéd lustasággal kezdte csókolni a mellét, és a lányt elöntötték a gyönyörűség első hullámai. Nagyot sóhajtott, majd megérintette a férfi arcát, és a magáéhoz irányította a száját. A csók lassan kezdődött, de váratlanul új tartalmat kapott. Seth ajka egyre követelőzőbben mozgott a lányén, majd egy nyögés tört fel a legbelsőjéből, és türelmetlenül lehántotta a lány maradék ruháját, Ruth blúzát el is szakította közben.

– Most még jobban akarlak – mondta szinte összeszorított fogakkal, Lindsay nyakát harapdálva. – Jobban, mint tegnap. Jobban, mint egy perce. – A keze sajgó nyomokat hagyott Lindsay testén.

– Akkor tégy a magadévá! – bíztatta a nő, egyre szorosabban ölelve Setht. – Most rögtön!

A szájuk összeforrt, és több szó nem is hangzott el.

Lindsay a telefonra ébredt. Álmosan nézte, amint Seth felveszi a kagylót. A férfin mohazöld köntös volt, amit akkor vett fel, amikor rakott a tűzre. De hogy ez mikor volt…? Az óra a rideg és gyakorlatias világ tárgyaihoz tartozik, nem pedig az álmok országához.

Lassan, csigolyáról csigolyára nyújtózni kezdett. Ha ki lehetne választani egy pillanatot, hogy az örökké tartson, biztosan ezt választaná. Puhának érezte magát, kellemes meleg vette körül, és a teste csodálatos dolgokra emlékezett.

Setht nézte, de nem érdekelte, mit beszél telefonon. Olyan egyenesen áll, gondolta elmosolyodva. És beszéd közben szinte egyáltalán nem hadonászik. A kézmozdulatok érzéseket árulnak el, ő pedig szereti ezeket megtartani magának. Mintha pórázon tartaná saját magát. Lindsay mosolya megédesedett. És jó tudni, hogy én rá tudom bírni, hogy néha eressze el magát.

Egy idő múlva már nemcsak a férfi hangját hallotta, hanem egyes szavakat is. Rájött, hogy Ruthszal beszél, és egyre jobban figyelt. Felült, és a paplant is magával húzta. Érezte, hogy mi történt, még mielőtt kinézett az ablakon: amíg aludtak, elállt a hóesés. Alig várta, hogy Seth letegye a telefont.

Szinte el is felejtett rámosolyogni, az agya olyan lázasan igyekezett begyűjteni minden apró részletet: hogyan hullik a férfi haja a homlokába, hogyan csillan meg rajta az ablakon beömlő napfény, milyen szép a tartása. Úgy érezte, kétszer annyira szereti, mint azelőtt. Alig tudott uralkodni az arcvonásain.

Nagy küzdelmébe került nem elrontani mindent. Most még ne! Úgy látta, Seth a szokásosnál is behatóbban tanulmányozza őt. Egy hosszú pillanat múlva a férfi odalépett, ahol Lindsay ült a szőnyegen, párnák és paplanok kényelmes fészkében.

– Hazajön? – kérdezte a lány.

– Monica hamarosan hazahozza. Úgy látszik, a közterület-fenntartók most az egyszer nem tétlenkedtek, és már majdnem minden utat letakarítottak.

– Akkor hát – mondta Lindsay megigazítva a haját, de még mindig a paplansátorban időzve – azt hiszem, neki kell indulnom, mert meg kell tartanom az esti óráimat.

Csodálkozva vette észre, hogy a sírás határán áll. Kétségbeesetten küzdött ellene, miközben takaróba csavarva összeszedte a ruháit. Csak gyakorlatiasan! Seth olyan gyakorlatias. Nem örülne egy érzelemkitörésnek. Nagyot nyelt, és ettől valahogy kitisztult a feje. Felvette a harisnyanadrágját és a balett-trikóját, és közben szóval tartotta Setht.

– Hogy ezek a hókotrók milyen gyorsak! Remélem, azért nem temették be a kocsimat. Azt hiszem, autómentőt kell hívnom. Lehet, hogy nincs nagy baja, és gyorsan visszakapom. – Leeresztette a takarót, és pulóverbe bújt. – Kölcsön kell vennem Ruth hajkeféjét is – folytatta, miközben kihúzta a haját a szvetter nyílásán. Hirtelen megállt, és Seth szemébe nézett. – Miért van, hogy csak nézel rám? Miért nem szólalsz meg?

Seth nem vette le róla a szemét. – Vártam, hogy abbahagyd a locsogást.

Lindsay becsukta a szemét. Teljesen védtelennek érezte magát. Rájött, hogy milyen bután viselkedett. Seth járatos a világ dolgaiban, felkészült a szerelmi kalandokhoz, az életében jövő-menő nőkhöz. – Én nem vagyok jó ebben a műfajban. Egyáltalán nem. – A férfi meg akarta érinteni, de a lány gyorsan elhúzódott. – Ne, nem kell. Nincs rá szükségem.

– Lindsay. – A férfi hangjából kicsengő türelmetlenség megkönnyítette a lány dolgát, aki most lenyelte a könnyeit.

– Csak egy pár percet kérek tőled – mondta a férfinak ingerülten. – Utálok hülyét csinálni magamból. – Lindsay megfordult, és kirohant a szobából. Becsapta az ajtót a háta mögött.

Negyedóra elteltével Lindsay a konyhában tejet töltött egy tálkába Nyizsinszkijnek. Addigra finom szálú haját is szépen hátrafésülte. Az idegeit, ha nem is nyugodtak meg teljesen, ekkorra már kordában tudta tartani, és már a keze sem remegett.

Butaság volt így kitörnie, de lehet, hogy így könnyebb lesz a visszatérés a világba.

Egy percig álmodozva nézte a kinti fehérséget. Seth hang nélkül lépett a konyhába, de Lindsay megérezte a jelenlétét. Még egy pillanatig várt, majd a férfihoz fordult. Seth is felöltözött már, sötétbarna kordnadrágba és V-nyakú pulóverbe, ami alá halványkék inget vett fel. Egyszerre sugárzott róla a lazaság és a hatékonyság.

– Főztem kávét – mondta neki barátságosan közönyös hangon. – Kérsz?

– Nem – lépett hozzá Seth céltudatosan, és mielőtt Lindsay elkezdhetett volna gondolkodni rajta, vajon miért, már meg is ölelte. Perzselően, hosszan, bágyasztóan csókolta, majd eltolta magától. Lindsay egy kicsit megszédült.

– Meg akartam nézni, hogy van-e változás – mondta a férfi mélyen a szemébe nézve. – Nincs.

– Seth… – kezdte volna a lány, de a férfi újra megcsókolta, és a tiltakozásból hamar vágyódó viszonzás lett. Lindsay gondolkodás nélkül beleadta, minden érzését a csókba. Seth a nevét suttogta, majd magához szorította. A lány érezte, hogy a talaj ismét kicsúszik a lába alól. Olyan gyorsan villant meg előtte a paradicsom ígérete, hogy egyetlen képet sem tudott elkapni. Megint elsodródott, és csak vakon bámulta szerelmét, átadva magát az érzésnek.

Egy másik nő, gondolta kábán, meg is elégedne ennyivel. Egy más valaki boldogan maradna Seth szeretője, és ez nem is fájna neki. Egy másik nőnek nem kellene ennyivel több egy férfitól, amikor egyszer már így is rengeteget kapott. Lindsay rájött a túlélés kulcsára. Csak úgy élheti át ezt a helyzetet, ha úgy tesz, mintha ő ez a másik lenne.

– Örülök, hogy betemetett minket a hó – mondta elhúzódva. – Csodálatos volt itt veled. – Úgy érezte, sikerült könnyeden beszélnie. Visszament a kávéfőzőhöz. Töltés közben látta, hogy remeg a keze.

Seth várta, hogy visszalépjen hozzá, de Lindsay a tűzhelynél maradt.

– És? – kérdezte a férfi a kezét a zsebébe mélyesztve.

Lindsay belekortyolt a kávéba. Tűzforró volt, de mosolyogva nézett fel. – És? – ismételte a kérdést. Lüktetve fájt a torka, és ez nem könnyítette meg a beszédet.

Seth arckifejezése riasztóan emlékeztetett arra, amikor először találkoztak. A lány előre érezte a fenyegető vihart. – Ennyi? – kérdezte a férfi elképedve.

Lindsay megnyalta a szája szélét, majd megvonta a vállát. Két kézzel kapaszkodott a bögrébe. – Nem egészen tudom, mire gondolsz.

– Van valami a szemedben – lépett közelebb hozzá Seth. – De nem tudom elkapni. Nem hagyod, hogy lássam, hogyan érzel. De miért nem?

Lindsay a csészéjébe bámult, majd ivott egy kicsit. – Seth – mondta szenvtelenül, és megpróbált a férfi szemébe nézni. – Amit érzek, az az én dolgom, hacsak úgy nem döntök, hogy meg akarom osztani veled.

– Lehet, hogy azt hittem, hogy már meg is osztottad. – Lindsay nem gondolta volna, hogy egy egyszerű mondat így tud fájni. Remegett a térde. A férfi olyan állhatatosan, olyan áthatóan nézte. Lindsay a nyegleségben keresett menedéket. – Mindketten felnőttek vagyunk. Jó ideje már vonzódunk is egymáshoz…

– És ha nekem ennél több kell?

A kérdés összezavarta a lány készülődő beszédét. Folytatni próbálta, és mindent odaadott volna, ha tudja, mire gondol Seth. Reménység és félelem küzdött benne. – Többet? – kérdezte óvatosan. Úgy érezte, mindjárt kiugrik a szíve. – Ezt hogy érted?

Seth tovább fürkészte. – Lehet, hogy sehogy, ha meg kell magyaráznom.

Lindsay mérgesen odacsapta a kávéscsészét a konyhapultra. – Miért kezdesz bele egy mondatba, ha nem fejezed be?

– Pont ezt kérdezem magamtól. – A férfi habozni látszott, majd megérintette Lindsay haját. A lány várakozóan hajolt felé. – Lindsay…

És Ruth éppen ezt a pillanatot választotta, hogy berontson a konyhába. – Jó reggelt! – kezdte vidáman, de abba is hagyta, amikor észrevette, hogy nagyon rosszkor érkeztek. Visszafordult volna, de akkor már Monica is Lindsay-hez lépett. – Minden rendben? Láttuk az autódat – mondta aggódva. – Úgy sajnálom, hogy nem ragaszkodtam hozzá, hogy nálunk aludj!

– Jól vagyok – csókolta meg Lindsay Monicát. – Milyenek az utak?

– Tűrhetőek – pillantott Monica Ruth-ra. – A tanítványod nem akarja kihagyni a mai órát.

– Persze hogy nem. – Lindsay megpróbált a lányokra figyelni, és ez jó hatással volt a pulzusára. – Meg is tartjuk.

Nyizsinszkij meghallotta Ruth hangját, és a lábához dörgölőzött, amíg a lány a karjába nem vette.

– Biztos, hogy jól vagy?

Lindsay látta, hogy Ruth meglehetősen tisztában van a helyzettel, és felvette a kávéscsészéjét. – Igen. Köszönöm, jól. – Elvette a szivacsot a mosogató mellől, hogy feltörölje a kiloccsant kávét. – Azt hiszem, itt az ideje, hogy kihívjam az autómentőt.

– Majd én. – Seth most szólalt meg először az óta, hogy a lányok megjöttek. Hűvös udvariassággal beszélt.

– Nem kell – kezdte volna Lindsay.

– Azt mondtam, majd én. És amikor kész vagytok, mindhármótokat elviszlek az iskolába – lépett ki a konyhaajtón. A lányok utána néztek.

11.

Monica és Ruth hátul ült Seth autójában az iskolába menet. A kamaszlány nagyon is érezte, milyen feszültség izzik a nagybátyja és Lindsay között. Úgy gondolta, akármi is okozhatta, nem lehetett kis dolog. És mivel mindkettőjüket szerette, meg akart tenni mindent, hogy feloldja. – Worth ma este jön vissza?

Seth az unokahúgára nézett a visszapillantó tükörben. – Holnap reggel.

– Akkor este főzök neked boros kakast – hajolt előre Ruth. – Az egyik specialitásom. Ha nem baj, hogy későn eszünk.

– Holnap iskola van.

– Jaj, Seth! – mondta Ruth türelmesen. – Végzős gimnazista vagyok, nem kis pisis alsós.

– Monica tegnap este megmutatta a bátyja gimnáziumi évkönyvét – folytatta Ruth Lindsay felé fordulva. – Nem is tudtam, hogy a tanárnő és Andy is abban az évben érettségizett.

– Ugye milyen jól mutatott Andy futball-mezben?

– Nekem a maga képei tetszettek a legjobban – vetette hátra a haját Ruth élénken. Mintha csak kicserélték volna a szégyenlős lányt, állapította meg Lindsay örömmel. Milyen jó látni, amikor valaki nemcsak a szájával, hanem a szemével is mosolyog… – Neked is megmutatom majd, Seth. A díszterembe vezető lépcsőn áll arabeszk pózban.

– A nagyokos Tom Finley vett rá, hogy ott balettozzam…

– Ezért a kinyújtott nyelv?

Lindsay nevetett. – Nem azért, hanem csak hogy emelje a kép esztétikai értékét.

– Jól eltalált pillanat lehet – tette hozzá Seth. Lindsay és Ruth feléje fordult. – Gondolom, az arabeszk attól még tökéletesen sikerült. Te egy földrengés közepén is tudnál táncolni.

Lindsay a férfi arcélét nézve próbált rájönni, vajon ez most dicséret vagy bírálat-e. – Ezt nevezik összpontosításnak.

T– Nem – vette le Seth egy pillanatra a szemét az útról, hogy a lány szemébe nézhessen. – Ez a szerelem. Te szerelmes vagy a táncba. Ez mindenen meglátszik, amit csak csinálsz.

– Azt hiszem, ez a lehető legnagyobb bók – mondta Ruth. – Remélem, egy szép nap majd én is megkapom valakitől.

Lindsay-nek sok minden kavargott a fejében, amit mondani szeretne, de mégsem találta meg a tökéletes választ, inkább Seth kezére tette a kezét. A férfi lenézett a két kézre, majd a lány arcára. – Köszönöm – mondta Lindsay. A szíve azonnal a torkában kezdett dobogni, amikor Seth megfordította a kezét, hogy összekulcsolja az övével, és a szájához vonja.

– Komolyan gondoltam – válaszolta.

Ruth mosolyogva nézte a történteket, majd hátradőlt, amikor megérkeztek az iskola parkolójába. Valaki szemmel láthatólag megpróbálkozott vele, hogy eltakarítsa a havat, de utána valószínűleg feladta. Lindsay arra gondolt, hogy valamelyik szomszéd gyerek lehetett az.

– Van itt valaki – mondta Ruth, amikor meglátta az épület előtt álló elegáns autót.

Lindsay szórakozottan pillantott oda. – Vajon ki…

– Nem tudta befejezni a kérdést. Úgy rázta meg a fejét, mint aki biztos benne, hogy téved, és lassan kiszállt. A fekete felöltős, szőrmesapkás látogató észrevette őket, és feléjük indult. Amikor megmozdult, Lindsay már tudta, hogy igaza volt.

– Nyikolaj! – kiáltotta, miközben a látogató felé rohant, és a karjába vetette magát. Elöntötték az emlékek.

Hányszor álltak már így összeölelkezve, mint herceg és Giselle, mint Don Quijote és Dulcinea, mint Rómeó és Júlia. Szerette Nicket, ahogyan csak egy barátot szeretni lehet, időnként szenvedélyesen gyűlölte, ahogy csak az egyik művész gyűlölheti a másikat, máskor meg bálványozta a tehetségét, sokszor kétségbe esett ezektől a hangulatváltozásaitól. Most, hogy összeölelkezve álltak, minden, amit együtt éltek át, minden, amit Lindsay valaha érzett, amikor a társulattal játszott, egyszerre jött elő, olyan hatalmas hullámban, hogy csak zokogni tudott, és közben a férfiba kapaszkodott.

Nick felnevetett, és heves csókot nyomott Lindsay arcára. Csak őt látta, pedig ott volt Ruth is, aki tisztelettel suttogta a Davidov nevet, és Seth, aki összehúzott szemmel figyelte a jelenetet.

– Szervusz, ptícska, kismadárkám! -A beszéde összetéveszthetetlenül orosz volt; magas, dallamos. Lindsay megrázta a fejét, és az arcát a férfi vállába temette.

Váratlan volt ez a találkozás, és micsoda érzelmi állapotban történt… De amikor Lindsay felemelte a fejét, a könnyein át látta, hogy Nick semmit sem változott. Hogy lehet valakinek ilyen ártatlan, kisfiús arca, aki ugyanakkor páratlan tehetséggel mesél trágár vicceket, és öt nyelven káromkodik! Sűrű szempilla árnyalta kék szemével máris elkezdett hunyorogni Lindsay barátaira.

Nagy, romantikus formájú szája körül mosolygáskor két gödröcske képződött. Sötétszőke haja göndör volt, sűrű, és nagyon jól illett hozzá, hogy általában kócosan hagyta. Nem érte el teljesen a száznyolcvan centiméteres magasságot, így kiváló partnere lehetett Lindsay-nek.

– Jaj, Nick, te semmit sem változtál! – fogta Lindsay a két keze közé a férfi arcát. – Annyira, annyira örülök, hogy így van.

– De te, ptícska, bizony már nem vagy a régi – villantotta rá Nick kisfiús mosolyát. – Még mindig a kismadárkám vagy, csak azt nem értem, hogyan tudtál ennyire megszépülni.

– Nick – mondta Lindsay egyszerre sírva és nevetve. – Annyira hiányoztál. – Megcsókolta a férfi arcát, majd a száját. Könnyáztatta szeme most mintha sokkal sötétebben ragyogott volna. – Mi járatban vagy?

– Nem voltál otthon, így idejöttem – vonta meg a vállát, mintha ennél azért többet nézett volna ki Lindsay-ből. – Mondtam, hogy jövök januárban, de egy kicsit korábban érkeztem.

– New Yorkból idáig autóztál ebben a hóban?

Nyikolaj nagy levegőt vett, és körülnézett. – Itt a te Connecticutodban éppen olyan szaga van a hónak, mint Oroszországban. – A pillantása megállt Sethen és Ruthon. – Milyen modortalan lettél, ptícska – mondta.

– Jaj, bocsánat! Annyira meglepődtem… – törölte le gyorsan a könnyeit a keze fejével. – Seth, Ruth, ő Nyikolaj Davidov. Nicky, bemutatom Seth és Ruth Banniont. Ő az a táncosnő, akiről beszéltem neked.

Ruth hitetlenkedve nézett Lindsay-re. Ettől a pillanattól fogva Lindsay bármit kérhetett volna tőle, ő gondolkodás nélkül megteszi.

– Örülök, hogy megismerhetem Lindsay barátait. – Nick kezet rázott Sethtel. Egy pillanatig elgondolkodva nézte a férfit, majd felderült az arca. – Ugye maga az építész Bannion?

Seth bólintott. Lindsay érdeklődve nézte, a két férfi hogyan méregeti egymást. – Igen.

Nick sugárzott az örömtől. – Képzelje, most vettem meg egy ön által tervezett házat Kaliforniában. Tengerparti ház, és annyi ablaka van, hogy a tenger mintha a nappaliban kezdődne.

Hogy áradozik! Lindsay nem tudta nem észrevenni, hogy mennyire különbözik Sethtől, pedig gyakran történt meg vele, hogy az egyik férfiról a másik jutott az eszébe.

– Emlékszem a házra. Ugye Malibuban van?

– Igen, igen, Malibuban! Olyan tisztelettel mondták, hogy az építész a korai Bannion, mintha a tervező már rég meghalt volna.

Seth akaratlanul is elmosolyodott. Általában mindenkivel ez történt, aki Nick-kel beszélgetett. – Minél nagyobb a tisztelet, annál nagyobb a piaci érték.

Nyikolaj könnyeden elnevette magát, de közben észrevette, Lindsay hogyan néz Sethre. Szóval innen fúj a szél! – És itt az ifjú balett-táncos, akit hozzám akarsz küldeni – fordult Ruth felé. Megfogta a lány mindkét kezét. Egy kistermetű, sötét hajú és szemű szépséget látott jó csontozattal és keskeny kézzel, aki remegett, mint a nyárfalevél. Milyen egzotikussá lehetne tenni ezt az arcot a megfelelő sminkkel és világítással! És a lány éppen jó méretű is…

– Mr. Davidov. – Ruth minden erejével azon volt, hogy ne dadogjon. A szemében Nyikolaj Davidov élő legenda volt, szinte félisten. És most itt áll vele szemben, és fogja a kezét… Felfoghatatlan.

Nick megsimogatta Ruth kezét, és barátságosan mosolygott rá. – Mondd, Lindsay mindig ilyen modortalan? Általában mennyi ideig váratja a barátait a hidegben?

– Jaj, tényleg! – kezdte Lindsay keresni a kulcsát. – Előtűnsz a semmiből, és azt várod, hogy értelmesen viselkedjek. – Kinyitotta a bejáratot. – Igazam volt – mondta hátrafordulva Nicknek –, semmit nem változtál.

– Ez jó hír – mondta a férfi. Belépett, és körülnézett. – Milyen szép kis iskolát építettél magadnak, ptícska! Jó tanítványaid vannak?

– Igen – mosolygott Lindsay Ruthra. – Nagyon jók.

– Találtál valakit, aki helyettesít, amikor visszajössz New Yorkba?

– Nick – Lindsay abbahagyta a kabátja kigombolását –, azt nem mondtam, hogy visszamegyek.

– Badarság! – intézte el a választ Nick egyetlen kézlegyintéssel. Lindsay jól emlékezett erre a mozdulatára, és tudta, ha most vitatkozni kezdenek, mindketten csak egyre hevesebbek és dühösebbek lesznek. – Két nap múlva vissza kell mennem. A Diótörőt rendezem. Januárban viszem színpadra a balettomat. – Beszéd közben kibújt a kabátjából. Szürke melegítő volt rajta, de Ruth továbbra is úgy nézett rá, mintha fejedelmi pompa övezné. – Te leszel benne Ariel, és egy csepp kétségem sincs a siker felől.

– Nick…

– De először látni akarom, hogy táncolsz – vágta el a további tiltakozás útját a férfi –, hogy kiderüljön, mennyire puhultál el.

– Elpuhulni? – Lindsay mérgesen dobta a kabátját egy székre. – Te már régóta csak az orosz anekdotagyűjteményeden fogsz dolgozni, amikor én még táncolni fogok, Davidov.

– Hát akkor lássuk! – Nick levette a kalapját, és Sethhez fordult. – Árulja el, Mr. Bannion, jól ismeri az én ptícskámat?

.Seth Lindsay-re nézett. Rajta tartotta a tekintetét, amíg a lány el nem pirult. – Elég jól. – Visszafordult Nyikolajhoz. – Miért?

– Vajon meg tudná mondani, hogy a többi izma is olyan jól működik-e, mint a nyelve? Tudnom kell, hogy mennyi időre lesz szükségem, hogy formába rázzam.

– Formába rázni? – Lindsay tudta, hogy ugratják, de ettől még belesétált a csapdába. – Senkinek nem kell engem formába ráznia.

– Rendben – bólintott Nick, és a lány lábára nézett. – Akkor most öltözz át!

Lindsay sarkon fordult, és az irodájába masírozott. Becsapta maga mögött az ajtót. Nick Sethre és Ruthra vigyorgott.

– Maga tényleg jól ismeri Lindsay-t – állapította meg Seth.

Nyikolaj elégedetten kuncogott. – Mint a tenyeremet. Nagyon hasonlítunk egymásra. – Az egyik kabátzsebéből előhúzott egy pár balettcipőt. Leült egy székre, hogy felvegye. – És maga? – Nyikolaj tudta, hogy ehhez semmi köze, és ezt Seth tekintete is pontosan kifejezte.

Micsoda magának való ember! De Lindsay fontos neki. És ha ő tartja vissza a lányt a hivatása folytatásától, neki tudnia kell róla, és meg kell ismernie a helyzetet. Nem lesz könnyű megismerni az építészt, az biztos. Lindsay mindig is értett hozzá, hogyan bonyolítsa a helyzetet.

– Pár hónapja – válaszolta végül Seth. A benne lakó művész felfigyelt a másik férfi szépségére. Az érzékeny arc egy kis ártatlan gonoszságtól eltekintve gyönyörű volt. Mint a tündérmesék királyfijáé. Nem könnyű utálni azt, akinek ilyen arc jutott. Seth zsebre tette a kezét. Ő is szerette volna jobban megismerni a másikat.

– Egy darabig együtt dolgoztak New Yorkban.

– Egész pályám során nem volt jobb partnerem – válaszolta Nick egyszerűen. – De ezt soha nem mondhattam meg az én galambocskámnak. Akkor dolgozik a legjobban, amikor dühös. És micsoda haragra képes! Mint egy orosz.

Lindsay fekete harisnyanadrágban és balett-trikóban jött vissza a terembe, fehér lábszármelegítővel és spicc-cipővel. Látszott, hogy még mindig nem tette túl magát Nick gonosz megjegyzésén.

– Kicsit kikerekedtél – mondta Nick, felmérve a lány nádszál karcsú alakját.

– Negyvenhat kiló vagyok – védekezett Lindsay.

– Akkor két-három kilót le kell adnod – kegyetlenkedett tovább Nick. – Táncos vagyok, nem súlyemelő. – Csinált egy pliét, miközben figyelte dühösen fújtató partnernőjét.

– Nem fogok többet éhezni miattad, Nick.

– Elfelejtetted, hogy most már én vagyok az igazgató? – mosolygott rá mézes-mázosan a férfi, de közben folytatta a bemelegítést.

– Elfelejtetted, hogy már nem vagyok a társulat tagja?

– Ez csak adminisztratív kérdés – intett a lánynak, hogy együtt folytassák.

– Kettesben hagylak titeket. – Lindsay-nek csak most jutott az eszébe, hogy Seth is ott van. Nick próbálta megfigyelni, mi zajlik a két ember között. Hogy ez a férfi milyen zárkózott… – Hadd legyetek magatokban.

– Kérem – szólalt meg Nyikolaj, még mielőtt Lindsay kinyithatta volna a száját – Maradjon.

– Már majdnem elfelejtettem, hogy Nicknek közönség kell – mosolygott a visszatérő Lindsay Sethre, és megérintette a kezét. – El ne menj!

– Kérlek, Seth, maradj még velünk! – Ruth el volt ragadtatva a lehetőségtől, hogy a két kedvenc balett-táncosát rögtönözni láthatja. Belekapaszkodott a nagybátyjába. Sötét szeme izgatottan ragyogott.

Seth habozott, majd hosszan Lindsay-re nézett. – Rendben.

Lindsay nem hagyhatta figyelmen kívül, hogy a férfi milyen ridegen beszél. Vajon miért ilyen múlékony a kettőjük közelsége? A bemelegítés hátralévő részében vidáman csevegett Nickkel, de a táncos észrevette, hogy milyen gyakran nézi Setht a tükörben.

– Mióta vagy belé szerelmes? – kérdezte úgy, hogy csak Lindsay hallhassa. A lány felkapta a fejét. – Ugyan már, előttem nyitott könyv vagy, ptícska. És a barátok általában jobb megfigyelők, mint a szeretők.

– Nem tudom – sóhajtott Lindsay. Csak most, hogy végre beszélhetett róla valakivel, érezte, mennyire nyomasztja ez az egész. – Néha olyan, mintha már évszázadok óta szeretném.

– A szemedben pedig tragédiát látok. – Lindsay el akarta fordítani az arcát, de Nick nem hagyta. – Ekkora tragédia a szerelem, galambocskám?

Lindsay megrázta a fejét, hátha el tudja űzni a gyászos hangulatot. – Hogy kérdezhet ilyet egy orosz? A szerelem eleve tragikus, nem?

– De ez nem Csehov, ptícska! – Megveregette a lány arcát, és a CD-lejátszóhoz lépett. – Hozzád inkább Shakespeare illik. – Felnézett a lemezekről. – Emlékszel a Rómeó és Júlia második pas de deux-jére?

Lindsay tekintete meglágyult. – Persze. Mennyit próbáltuk! Te masszíroztad a lábamat, amikor begörcsölt, és te vágtál hozzám egy izzadságtól csepegő törölközőt, amikor elrontottam egy sautét.

– De jó a memóriád! – Betett egy CD-t, és számot választott róla. – Gyere, táncolj velem, madárkám, a régi idők emlékére, és az új idők reményében! – Nyikolaj kinyújtotta a kezét. Lindsay elfogadta, és ahogy egymáshoz értek, megkezdődött a varázslat.

Az ujjuk összeért, majd elvált. Lindsay azonnal Júliává vált: fiatal volt, reménykedett, és most élte meg az első szerelem elsöprő erejét. Lépései ösztönösek voltak. A zene egyszerre irányította kettőjüket. Amikor Nick először emelte fel, már teljesen elveszett a zenében és az érzésekben.

Ruth lélegzet-visszafojtva nézte őket. Bár a táncuk félrevezetően egyszerű volt, már tudott annyit a balettról, hogy észrevegye, micsoda bonyolult, nehéz mozdulatokat hajtanak végre könnyed magabiztossággal. Maga a teremtés vágya hullámzott a teremben: egy férfi és egy nő ellenállhatatlan vonzalma, a szenvedély első kóstolgatása. A zenében a mély, halálra ítélt szerelem rezgett. Lindsay szeméből is ez tükröződött, amikor csak Davidovra nézett. Nem Dulcinea incselkedő szemtelensége, hanem a fiatal, a szerelmet először megtapasztaló lány sebezhetősége. És amikor végül a padlóra térdeltek, egymás felé áhítozó ujjakkal, Ruth szíve majdnem megszakadt a tisztelettől.

A zene elhallgatott, de a táncosok még másodpercekig mozdulatlanul maradtak, egymás szemébe nézve, éppen hogy összeérő ujjakkal. Azután Davidov elmosolyodott, és megölelte Lindsay-t. Érezte, hogy a lány remeg.

– Úgy látszik, mégsem puhultál el teljesen, ptícska. Gyere vissza velem! Szükségem van rád.

– Jaj, Nick! – A lány kimerülten hajtotta a fejét az orosz vállára. Már majdnem elfelejtette, micsoda öröm Davidovval táncolni. De amit a tánccal az imént kifejezett, az inkább Sethről szólt, mint Nick-ről.

Ha most visszamehetne a hótól elzárt házba, hogy az egész világból egyedül vele lehessen, gondolkodás nélkül elindulna. Mekkora akarás, mekkora kétségek! Úgy kapaszkodott Nickbe, mint valami fuldokló.

– Nem is volt olyan rossz – vigyorgott a férfi a feje fölött Se th-re és Ruth-ra.

– Csodálatos volt! – lelkesedett Ruth érzelemtől fojtott hangon. – Mindketten azok voltak, ugye, Seth?

Lindsay lassan felemelte a fejét. Amikor Sethre nézett, a szemében még az előbb eltáncolt szerelem égett.

– Igen, mindketten.

Seth rezzenéstelen arccal nézte Lindsay-t. – Soha nem láttam még, hogy két ember ilyen összhangban mozogna. – Felállt, és felvette a székről a kabátját. – De most már mennem kell. – Amikor Ruth már-már tiltakozott volna, a lány vállára tette. – Ruth maradhat? Már csak egy óra van hátra az ő csoportjáig.

– Igen, persze. – Lindsay felállt, és nem tudta, hogyan hidalja át a kettőjük között kialakult távolságot. A teste még mindig a Seth iránt érzett, és a táncba bevitt érzésektől remegett. – Seth… – mondta, mert a nevén kívül semmi nem jutott az eszébe.

– Este eljövök érte. – Nyikolajhoz fordult, aki felállt Lindsay mellé. – Örülök, hogy megismerhettem, Mr. Davidov.

– Úgyszintén – válaszolta Nick. Érezte, hogy Lindsay mennyire kétségbeesik a férfi távozása miatt.

A lány előre lépett, majd megállt. Az elmúlt éjszaka volt az álma, és az imént a reménykedő szerelmet táncolta. Szorosan becsukta a szemét, és csak akkor nyitotta ki, amikor az ajtó már becsukódott.

– Lindsay – érintette meg a vállát Nick. A lány mérgesen megrázta a fejét.

– Légy szíves most ne! Tele… telefonálnom kell. – Megfordult, és az irodába ment.

Nick sóhajtott egyet. – Mi, táncosok mind érzelmes alakok vagyunk – mondta Ruth-nak. A lány rányitotta sötét, fiatalságot sugárzó szemét. – Gyere csak, és mutasd meg, miért akar Lindsay hozzám küldeni.

Ruth kábán nézett rá. – Azt akarja… azt akarja, hogy táncoljak maga előtt? – Úgy érezte, keze-lába ólommal van töltve. Fel sem tudja emelni.

Nick kurtán bólintott. Most a hivatásos táncos, rendező és balett szerző nyilvánult meg benne. – Igen. – Visszament a CD-lejátszóhoz, és közben a pillantása Lindsay csukott ajtajára tévedt. – Hagyjuk Lindsayt telefonálni, és használjuk ki az időt. Vegyél fel balettcipőt!

12.

Ruth nem hitte, hogy valaha ez is megtörténhet vele. Elszaladt átöltözni, de a keze annyira remegett, hogy alig tudta felvenni a balettcipőjét. Davidov látni akarja, hogyan táncol. Hát ez biztosan csak valami álom. Olyan régi álma volt ez, olyan túlzó, olyan lehetetlen, hogy attól félt, bármelyik pillanatban felébredhet a Szikla-lakban. De még mindig Lindsay iskolájában van! Ruth kétségbeesett agytornába kezdett, hogy visszatérjen a valóságba. Felsorolta magában a táncterem berendezési tárgyait. Ott van a hosszú, könyörtelen tükörfal, a fényes, mindig makulátlanul tiszta keményfa-padló. Aztán az ismerős kották a zongora tetején, és a CD-tartó a rengeteg lemezzel. A keleti ablakban pedig egy hervadó cserepes növény, amit Lindsay vett gondozásba. Ruth látta, hogy egy levele megint elhervadt. Hallotta a fűtés halvány zümmögését is.

Nem álmodik. Ez itt a valóság. Remegő kézzel felhúzta a kedvesebbik balettcipőjét szintén remegő lábára. Felkelt, és Davidovra nézett.

A férfinek az egyszerű, szürke melegítőben szinte bele kellett volna olvadnia a háttérbe, de korántsem ez volt a helyzet. Ruth a fiatalsága ellenére már tudta, hogy vannak emberek, akik mindig kiemelkednek a tömegből. Némelyeknek semmi erőfeszítésükbe sem telik, hogy magukra vonják a figyelmet. Nem az arcuk vagy a felépítésük, hanem sokkal inkább a személyiségük kisugárzása okán.

Amikor Nick Lindsay-vel táncolt, teljesen elvarázsolta Rutht. A férfi a huszonnyolc évével, táncosi pályájának csúcspontján már igazán nem volt kamasznak mondható, de Ruth azt a tökéletes Rómeót látta benne, aki úgy ki tudta fejezni a gyengéd fiatalságot és az első szerelem csodáját. Senki nem köthetett bele, hogy Davidov milyen szerepeket vállal el. Ruth most a hús-vér embert akarta meglátni benne, de alig mert ránézni a legendás balett-táncosra. Még elég fiatal volt ahhoz, hogy kikezdhetetlen hősökre tartson igényt.

A férfit rendkívül gyönyörűnek találta, de sokat követelő tekintete és a leheletnyit ferde orra miatt szerencsére nem volt tökéletes szépség. Rutht ez boldogította, nem is tudta, miért. Most csak Nick arcélét látta, amint a férfi Lindsay CD-gyűjteményéből szemezget. A homlokán alig észrevehető veríték gyöngyözött; újabb bizonyíték arra, hogy a tánc mindkettejüktől sokat követelt. A kezében tartott lemezre meredt, de a lány úgy gondolta, az esze másutt jár. Mintha elveszett volna a saját világában. Ruth azt hitte, talán éppen ilyennek kell lennie egy legendának: távolinak és megközelíthetetlennek.

De Lindsay nem ilyen. És Davidov sem tűnt ilyennek, amikor találkoztak. Milyen barátságosan viselkedett! Még rá is mosolygott.

Lehet, hogy el is feledkezett róla? Ruth egyre kisebbnek és ostobábbnak érezte magát. Miért is akarná táncolni látni őt… De egyszerre csak kihúzta magát. A férfi igenis megkérte, hogy adjon elő valamit. Pontosabban, elrendelte. És Ruth most úgy fog táncolni, hogy azt nem fogja egyhamar elfelejteni. A korláthoz ment, hogy bemelegítsen. És egy szép nap, gondolta, amikor felvette az első pozíciót, együtt fognak táncolni. Ahogyan Lindsayvel táncolt.

Davidov még mindig nem szólt. Letette a kezében tartott CD-t, és járkálni kezdett. Mint valami kecses, vad, ketrecbe zárt nagymacska, gondolta Ruth. Félelemmel vegyes tisztelettel nézte a nagy embert.

De Ruth tévedett: Davidov nem felejtette el, csakhogy az ajtó túloldalán telefonáló nőre gondolt. Gyűlölte azt a vigasztalan fájdalmat, amit Lindsay szemében pillantott meg, amikor a lány kirohant a teremből.

Az érzelmek mekkora palettáját látta Lindsay arcán egyetlen rövid délután során… Először is a boldog meglepődés, amikor találkoztak. A szemében minden érzés meglátszik! Mivel Davidov érzelmes ember volt, nagyon is megértette a magafajtákat. Csodálta Lindsay-t azért, hogy szavak nélkül is milyen szenvedélyesen tud beszélni.

De hiszen ez a táncművészet titka! Az első pillanattól fogva egyértelmű volt, hogyan érez Seth Bannionnel kapcsolatban. És bár Seth zárkózott ember, Nyikolaj mintha nála is észlelt volna valamit, egy gyenge áramlást, egy leheletet a levegőben. De Seth ölelés vagy kézfogás nélkül búcsúzott Lindsay-től, sőt szinte már szó nélkül. Nyikolaj úgy gondolta, soha nem fogja megérteni a visszafogott amerikaiakat, és hogy miért nem merik megérinteni egymást.

És azt is értette, hogy Seth hűvös távozása most valószínűleg fáj Lindsay-nek. De hogy ennyire feldúlja… Ehhez túl erősnek ismeri. Itt valami többről, valami mélyebbről lehet csak szó. Ösztönei azt súgták, hogy menjen a lány után az irodába, és szedje ki belőle, mi a baj, de tudta, hogy Lindsay-nek időre van szüksége, és ezt meg akarta adni neki.

És itt van ez a lány is.

Megfordult, hogy megnézze, Ruth hogyan melegít a korlátnál. A délutáni nap visszatükröződött a tükörben. A fénye körülfogta Rutht, aki éppen a lábát emelte fel szinte lehetetlen kilencvenfokos szögben, és ott megtartotta, minden látható erőfeszítés nélkül.

Nyikolaj elgondolkodott. Amikor a parkolóban találkoztak, egy szép, egzotikus arcvonású, jó felépítésű lányt látott. Szinte gyereket, akinek még az iskolapadban a helye. Most viszont észrevette benne a gyönyörű nőt. Biztosan a fény teszi, gondolta, és közelebb lépett. Valami megmozdult benne, de gyorsan elfojtotta a feltörő érzést.

Ruth megmozdult, és a nap is más szögből sütött már. Visszaváltozott fiatal lánnyá. Nick szinte megkönnyebbülten sóhajtott fel. Megrázta fejét, és elmosolyodott rajta, hogy az imént hogy összezavarodott. Visszatért a táncos, a CD-hez lépett, és lemezt választott.

– Gyere ide! – kérte a lánytól. – Középre. Mondom, hogy melyik kombináció jöjjön.

Ruth nagyot nyelt, és próbált úgy tenni, mintha minden nap Nyikolaj Davidov előtt táncolna. De amikor elindult volna a korláttól, nem mozdult a lába. Nyikolaj elmosolyodott a lány idegességét látva.

– Gyere csak! – biztatta, most már gyengédebben. – Ebéd előtt soha nem eszem balett növendéket.

Ruth bátortalanul elmosolyodott, és eljutott a terem közepére. Nick elindította a zenét, és kiadta az első utasítást.

Pillanatokon belül rájött, hogy Lindsay-nek igaza volt, de higgadtan irányította tovább Rutht. Ha a lánynak módja lett volna ránézni, akár azt is hihette volna, hogy nincs vele megelégedve. A száját szorosra zárta, a nézése kifürkészhetetlen volt. Aki ismerte, vagy dolgozott már együtt vele, felismerte volna a rendíthetetlen összpontosítás jeleit.

Ruth kezdeti rettegése egyre csökkent. Táncolt, és hagyta, hogy a zene segítse ebben. Egy arabeszk, egy soubresaut, könnyed piruett-sorozat. Mindent végrehajtott, amire a férfi utasította. Amikor Davidov befejezte, Ruth azonnal megállt, bár tudta, érezte, hogy még nincs vége.

Nick visszament a CD-lejátszóhoz, de nem szólt Ruthhoz, még csak rá se nézett. Türelmetlenül lapozgatta a lemezeket, amíg meg nem találta, amit keresett. – A Diótörő. Lindsay ezt tervezi karácsonyra? – Ruth számára nem volt teljesen világos, hogy ez most kérdés vagy állítás, de megfelelte.

– Igen. – A hangja erősen csengett, semmi remegés. Most táncos volt, sőt, A Nő.

– Te vagy Marika – mondta Nick olyan magától értetődően, hogy Ruth csak arra tudott gondolni, Lindsay elmondta neki, hogy ezt a szerepet osztotta rá. Davidov mutatott egy mozdulatot. – Te jössz – parancsolta, és karba fonta a kezét.

Lindsay az íróasztalánál ült. A csukott ajtón keresztül is hallatszottak Nick utasításai, de nem hallotta őket. A benne égő fájdalom mélységét próbálta felmérni. Az érzés újabb és újabb hullámban borította el. Pedig milyen biztos volt benne, hogy meg fog birkózni vele, amikor véget ér a Seth-idill… ahogy a hóval is megbirkózott. Mert azzal vajon megbirkózott? Nem mérte, nem mérhette fel, mekkora lesz majd a fájdalom.

Már majdnem befejezte a sírást.

Már nem érezte a zokogás kínzó szükségét. Amikor Seth-é lett, megesküdött magában, hogy soha nem fogja megbánni, soha nem fog sírni miatta. Vigasztalta a tudat, hogy amikor már elviselhető lesz a fájdalom, majd előveheti a gondosan elraktározott emlékeket. Az édes, becses emlékeket. Tudta, hogy jól tette, hogy nem szerelmet vallva vetette magát a férfi karjába – pedig hogy vágyott rá… De az már elviselhetetlen lett volna mindkettőjüknek. Megkönnyítette a férfi helyzetét, hogy ma reggel olyan fesztelenül beszélt az együtt töltött időről. De nem számított rá, hogy ilyen hidegen, ilyen könnyen távozik majd az iskolájából – és az életéből. Volt egy pillanat a konyhában, és egy másik az autóban, amikor azt gondolta, talán mégis téved. De ez csak képzelődés volt, gondolta, és megrázta a fejét. Vágyálom. Ábránd.

Csodálatos, ami közöttük történt, de most vége. Ezt mondta Sethnek, ezt kell tehát szem előtt tartania.

Felegyenesedett, és próbált olyan szenvtelenül gondolkodni, ahogyan Seth nézett rá, amikor kilépett az ajtón. De ökölbe szorult a keze, amikor le akarta gyűrni a torkában keletkezett gombócot. Vajon meddig lesz szerelmes belé? Ki lehet valakiből akarattal szeretni?

A telefonra tévedt a tekintete. A kagyló után nyúlt. Mindennél jobban szerette volna felhívni a férfit, és a hangját hallani. Csak egy szót. Csak amikor megismeri a hangját, és néven szólítja. Tucatnyi ürügyet gyárthatna.

Idióta! Szorosan bezárta a szemét. A férfi még el sem ért a város másik végébe, és ő máris bolondot akar csinálni magából.

Később majd könnyebb lesz. Könnyebbnek kell lennie.

Lindsay felkelt, és az ablakhoz ment. Az üveget jégvirág keretezte. Az iskola mögött volt egy kicsi, de szánkózásra kiválóan alkalmas domb. Már több tucatnyi gyerek szórakozott rajta. Túl messze voltak ahhoz, hogy hallja a kiabálásukat, de érezte az izgalmukat, a szabadságukat. Egy-két hóborította fa is pöttyözte a pályát, csak úgy szikráztak a napsütésben.

Lindsay sokáig bámulta a jelenetet. Egy piros folt száguldott le a lejtőn, majd vonszolta fel magát megint a pálya tetejére. Egy zöld paca követte, de félúton felborult, és a maradék utat gurulva tette meg. Lindsay egy pillanatig úgy érezte, a legjobb, amit tehet, hogy kirohan, és velük játszik. Érezni akarta az arcába csapódó hó hideg, éles harapását, a lélegzetelállító sebességet. Halálra akart fáradni, mire visszaér a csúcsra. Az ablaknak ezen az oldalán túl meleg van, és túlságosan külön van mindenkitől.

Az élet megy tovább, gondolta, és a homlokát a hideg ablaküveghez nyomta. És mivel ez rá is vonatkozik, itt az ideje, hogy folytassa. Nem hátrálhat meg, nem rejtőzhet el. Szembe kell néznie vele. Ekkor hallotta meg a Diótörő sok emléket előcsaló zenéjét.

És itt fogja kezdeni, gondolta.

Lindsay az ajtóhoz ment, kinyitotta, és a terembe lépett. Sem Nyikolaj, sem Ruth nem vette észre, és mivel nem akarta zavarni őket, nem is lépett beljebb. Az ajtóból nézte Rutht, aki álmodozó fél mosollyal mozgott Nick utasításai szerint, könnyeden, kecsesen. Észrevette, hogy a kollégája egy szót sem szól.

Lindsay arra gondolt, hogy így, ránézésre senki meg nem mondaná, mi járhat a fejében.

Az egyik pillanatban kitárja magát a szélnek, a másikban olyan titokzatos, mint a Szfinx. Lehet, hogy ez vonzza benne a nőket. Hirtelen eszébe jutott, hogy Nick nem is különbözik annyira Sethtől. De most igazán nem ezen kellene gondolkodnia. Megfordult, hogy Ruth táncát figyelje.

Milyen fiatal! Szinte még gyerek, ha nem nézünk a bölcs, szomorú szemébe. Pedig középiskolai bálokra kellene gondolnia, futballmeccseken kellene szurkolnia, és illatos nyári estéken kellene bóklásznia a barátaival. Miért kell, hogy egy tizenhét éves lány élete ilyen bonyolult legyen?

Lindsay a halántékára tette a kezét. Megpróbálta felidézni, milyen volt tizenhét évesnek lenni. Akkor már New Yorkban volt, és egyszerű, mégis nagy erőfeszítéseket kívánó életet élt. A balett volt a mindene. És, ha minden jól megy, Ruthra is ez vár.

Lindsay nézte a lány táncát. Vannak, akik nem könnyű életre születnek, gondolt egyszerre magára és Ruthra. Van, akinek nehéz élet jut, de a jutalom olyan édes lehet… Lindsay jól emlékezett rá, micsoda élmény a színpadon táncolni, hogyan tetőztek a munkával és próbákkal töltött órák, micsoda fizetséget kapott a sok szenvedésért és áldozatért. Ruthra is ez vár. Ez a rendeltetése. Lindsay egyelőre nem akart arra gondolni, hogy ha ki akarja harcolni, ami szerinte Ruth érdeke, akkor neki Sethtel kell szembeszállnia. És akkor majd nagyon erősnek kell lennie. Eleget fog majd ezen töprengni az elkövetkezendő, magányos éjszakákon. Biztos volt benne, hogy néhány napon belül képesnek érzi majd magát erre, és arra is, hogy szembenézzen a saját érzéseivel.

Amikor a zene véget ért, Ruth másodpercekig kitartotta a végső pózt. Csak akkor engedte le a karját, amikor elkezdődött a következő tétel. Nick nem szólt hozzá. Nem adott újabb utasítást, nem mondott véleményt, csak a lejátszóhoz ment, hogy kikapcsolja.

Ruth megnedvesítette a kiszáradt ajkát. Most, hogy a táncnak vége lett, és már nem kellett összpontosítania, érezte, hogy az egész teste megfeszül. Az ujjai, amelyek tánc közben kecses pompával követték a mozdulatait, újra remegni kezdtek.

Azzal gyötörte magát, hogy Nick biztosan borzalmasnak tartotta a táncát, és ezt mindjárt a tudomására is hozza. Vagy sajnálni fogja, és valami megnyugtatóan kedveset mond. A két lehetőség egyformán elborzasztotta. Tucatnyi kérdés merült fel benne. Bárcsak elég bátor lenne hozzá, hogy feltegye őket! De csak szorította az egyik kezét a másikkal. Úgy érezte, mintha az élete függne Nick véleményétől. Pedig ez csak egy vélemény. Egy férfi szavai.

Davidov hirtelen a szemébe nézett, a lány szinte meg is ijedt, milyen behatóan. Még jobban összeszorította a kezét. Nick ekkor félredobta az álarcát, és Ruthra mosolygott. A lány ettől, ha lehet, még jobban megijedt.

Most jönnek, gondolta szédülve. A kedves, rettenetes szavak.

– Mr. Davidov – próbálta megállítani a férfit. Essenek minél hamarabb túl a dolgon.

.– Lindsay-nek igaza volt – szólt közbe Nick. – Amikor majd New Yorkba jössz, hozzám gyere!

– Magához? – ismételte Ruth bután. Nem volt biztos benne, hogy jól hallott-e, és nem is merte elhinni, amit hallott.

– Igen, igen, hozzám. – Nyikolajt szemmel láthatóan mulattatta Ruth viselkedése. – Tudok egyet, s mást a balettról.

– Jaj, Mr. Davidov, én nem úgy értettem… – lépett Ruth a férfihoz; mintha végveszélyben lenne, amiből csak Nick mentheti meg. – Én csak… Csak úgy értettem…

Nyikolaj megfogta a kezét, hogy megnyugtassa. – Milyen hatalmas a szemed, amikor zavarban vagy – mondta, és megszorította a lány kezét.

– Persze nem láttam még mindent. – Elengedte Ruth kezét, hogy felemelje az állát, és jól megnézhesse az arcát. – Például, hogy hogyan spiccelsz, vagy, hogy táncolsz partnerrel. De amit eddig láttam, az jó.

Ruth száján egyetlen szó sem jött ki. Ha Davidov valamit jónak tart, akkor az a legmagasabb elismerés.

Lindsay ekkor hozzájuk lépett, és Nyikolaj ránézett. – Ptícska? – kérdezte, és megfogta Lindsay kezét.

A lány szeme már száraz volt, nem is vörös, de az arca még sápadt. A keze, bár nem hevert élettelenül Nickében, nagyon hideg volt. A férfi a másik tenyerét Lindsay-ére borította, mintha meg akarná melegíteni az övét.

– Úgy látom elégedett vagy a legjobb tanítványommal… – Nick észrevette a lány szemében a csak neki szóló kérést, hogy ami az előbb történt, azt ne most beszéljék meg.

– Miért, kételkedtél benne?

– Nem – mosolyodott el Lindsay, és Ruthhoz fordult. – De ő valószínűleg igen. Ismét Nickre nézve fanyar mosollyal folytatta. – Éppen úgy megfélemlítetted, ahogy mindenki mást.

– Ugyan már! – vigyorgott Davidov Ruthra. – Szelíd vagyok, mint a galamb.

– És milyen folyékonyan hazudsz. Mint mindig.

Erre a férfi csak mosolygott, és kezet csókolt Lindsaynek. – Ebből ered a vonzerőm.

A lány érezte, hogy a fájdalma egyre csökken a barátságos beszélgetéstől. Nick kezét egy pillanatra az arcához szorította. – Úgy örülök, hogy itt vagy. – Ruthhoz lépett. – Rád férne egy kis tea – mondta, és az utolsó pillanatban visszatartotta magát attól, hogy megérintse a lány vállát, hiszen még mindig nem tudhatta, hogyan fogadná Ruth a barátságos közeledést. – Mert, ha még jól emlékszem, belül remegsz. Legalábbis én remegtem, amikor először táncoltam Nick-nek, pedig akkor még nem volt olyan nagy ember, mint most.

– Mindig is nagy ember voltam, ptícska. Csak éppen Rutht tiszteletre nevelték, nem úgy, mint téged. Merthogy ez itt – …mutatott rá Lindsayre – állandóan vitatkozik.

– Különösen a tekintéllyel – ismerte be Lindsay.

Ruth megkönnyebbülten nevetett fel.

Lehet, hogy mégsem álmodik, és mindez tényleg megtörténik? Itt áll Dunne-nal és Davidovval, mint táncos a másik táncosokkal? Lindsay szemébe nézett, és látta, hogy a nő megérti, de észrevett rajta egy kis szomorúságot is.

Seth, a nagybátyja jutott hirtelen az eszébe. Elszégyellte magát, hogy eddig csak magára gondolt. Eszébe jutott, hogy összetört Lindsay, amikor Seth becsukta maga mögött a táncterem ajtaját. Puhatolódzva a pártfogója keze után nyúlt.

– Igen, köszönöm, a tea most jólesne.

– Orosz tea? – kérdezte Nyikolaj a szoba másik végéből.

Lindsay jámboran rámosolygott. – Csipkebogyó.

Nick elfintorodott. – Nincs hozzá egy kis vodkátok?

– Nem számítottam orosz hírességek látogatására – mentegetőzött Lindsay. – De lehet, hogy van diétás üdítőnk.

– Köszönöm, akkor a tea jó lesz. – Nick megint Lindsayre nézett, de a lány tudta, hogy a gondolatai már messze járnak. – Később majd elviszlek vacsorázni, és beszélünk. – Észrevette, hogy Lindsay gyanakodva nézi. – Ugyan már, csak úgy, mint régen – mondta ártatlanul. – Annyi minden történt azóta velünk, amit elmesélhetünk egymásnak.

– Rendben – egyezett bele Lindsay óvatosan –, tényleg szívesen beszélgetek veled. – Az irodába indult teát készíteni, de Ruth megelőzte.

– Majd én – mondta. Arra gondolt, a két barát jobban tud beszélni egymással, ha ő nincs jelen. – Mindent megtalálok. – Választ nem várva bement az irodába.

Nyikolaj oda sem nézve kihúzott egy CD-t a többi közül, és a lejátszóba tette. Chopin halk, romantikus zenéje árnyékában szabadabban beszélhettek. – Csodálatos lány – mondta. – Gratulálok a jó szemedhez.

Lindsay elmosolyodott, és az irodaajtóra pillantott, amit Ruth résre hagyott.

– Az eddiginél is keményebben fog dolgozni most, hogy megdicsérted. Felveszed a társulatba, Nick – folytatta. Úgy érezte, most rögtön biztosítania kell Ruth jövőjét. – Ez a lány…

– Ezt nem lehet egy pillanat alatt eldönteni – vágott közbe Davidov. – És nem én döntök egyedül.

– Persze, tudom, tudom – mondta Lindsay türelmetlenül, majd megragadta a táncos mindkét kezét. – Ne legyél ilyen… logikus, Nick. Azt mondd, amit érzel, amit a szíved súg.

– A szívem azt mondja, hogy vissza kellene jönnöd New Yorkba. – A lány vissza akarta húzni a kezét, de Nick nem engedte. – A szívem azt mondja, hogy téged megbántottak, zavarodott vagy, de mégis az egyik legnagyszerűbb táncos, akivel valaha együtt dolgoztam.

– De most Ruthról beszélünk.

– Te beszélsz Ruthról – vágott vissza Nick –, ptícska! – Ezt olyan hangon mondta, hogy Lindsay kénytelen volt ránézni. – Szükségem van rád – tette hozzá a férfi egyszerűen.

– Jaj, ne! – csukta be a lány a szemét. – Ez így övön aluli.

– Úgy gondolod, igazságtalan vagyok, Lindsay? Itt most helyesről és helytelenről van szó, nem igazságosságról. Nézz rám! – A lány engedelmeskedett. Nick mélyen a szemébe nézett. – Ez az építész… – kezdte.

– Ne! – tiltakozott Lindsay gyorsan. – Még ne!

Megint sápadt és sebezhető volt, és Nick megsimogatta az arcát. – Rendben. Akkor most csak a következőt kérdezem: gondolod, hogy azt akarnám, gyere vissza a társulatba, és táncold el az első balettom főszerepét, ha kételkednék a tehetségedben? – A lány szólni akart, de Nick elhallgattatta. – Gondolkozz, mielőtt elkezdesz érzésekről és barátságról beszélni.

Lindsay nagyot sóhajtott, majd elfordult a férfitól, és a korláthoz ment. Ismerte Nyikolaj Davidovot, és tisztában volt vele, hogy amikor táncról van szó, teljesen önzően viselkedik. Személyes ügyeiben nagylelkű, odaadó, elbűvölő tudott lenni. Amikor ahhoz volt kedve. De a tánc tekintetében hidegfejű hivatásos, akinek a balett a mindene. Lindsay érezte, hogy a nyaka megmerevedik a feszültségtől, ezért megdörzsölte. Túl sok mindenen kell gondolkodnia, túl sok mindennel kell megbirkóznia.

– Nem tudom – mondta elgondolkodva. Micsoda változás néhány óra alatt… Már semmi nem látszott egyértelműnek vagy biztosnak. Lindsay visszafordult Nick-hez. Mindkét tenyerét felfelé fordította. – Egyszerűen nem tudom.

Davidov hozzálépett, és felemelte a lány arcát, amin még mindig a fájdalom keveredett a bizonytalansággal. A vízforraló sípolása egy pillanatra elnyomta Chopint. – Később még beszélünk – mondta végül, és átkarolta a lány vállát. – Most pedig lazítunk egy kicsit az óráid előtt.

Elindultak Ruthhoz az irodába, de mielőtt beléptek volna, a lány gyors csókot nyomott Nick arcára. – Örülök, hogy itt vagy.

– Jó. Akkor suli után meghívsz vacsorázni.

13.

Karácsony másnapján hó lepte az utakat. Az ereszekről vastag jégcsapok lógtak, a faágakról pedig milliószámra csüngtek a kisebbek. A metsző hidegen nem sokat enyhített a bizonytalan napfény.

Monica nem tudott mit kezdeni magával, így sétára indult. A városi parkban kötött ki. A játszótér elhagyatott volt, szinte szánalomra méltó. A lány lesöpörte a havat egy fahintáról, és ráült. Nagyot rúgott a hóba, és nekilendült. Nagyon aggódott Lindsay miatt.

A barátnője megváltozott, nem is kicsit. Az első hó után kezdődött. Nem tudta eldönteni, hogy a baj onnan származik-e, amikor Lindsay egy éjszakát töltött Seth-nél, vagy Nick Davidov látogatásától. Lindsay még ideiglenesen sem szokott levert lenni, most pedig már hetek teltek el, és a helyzet nem változott. Monicának az is az eszébe jutott, hogy esetleg azért érinti ennyire Lindsay szomorúsága, mert ő maga sem túl vidám mostanában.

Megdöbbenve vette észre, hogy bár mindig is tetszett neki Andy, egy ideje már fülig szerelmes belé. A fiút a maga titkos hősének tekintette, amióta először találkoztak, amikor a bátyja hazahozta magával Andyt. Milyen jól mutatott futballmezben! Monica tízéves volt akkor, az „érett férfi” pedig tizenöt. Különös, de a fő akadályt éppen az jelentette, akit a legjobban szeretett: Lindsay.

Hogy lehet, hogy nem veszi észre, Andy mennyire odavan érte? Monica szinte a földig hátradőlt a hintában; most még a kis gyomorremegés is jólesett neki, amint az ég fel-alá billent körülötte. A halványkék ég. Andy vajon miért nem vallja be neki, hogy szereti? Monica egyre magasabbra hajtotta magát.

Amióta Lindsay távozott Cliffside-ból, Monica kis buta kamaszlánynak érezte magát, akivel a Nagy Ő kedvesen bánik, és néha jóindulatúan megveregeti a vállát. És Andy még most sem akarja észrevenni, hogy a barátja kishúga igenis felnőtt. Ugyanúgy, ahogy Lindsay sem veszi észre, mennyire odavan érte Andy.

– Szia!

Monica éppen csak megpillantotta Andy vigyorgó képét, de a hinta megint magasra repült. Már-már azt hitte, csak a képzelete játszik vele, de amikor hátralendült, a férfi még mindig ott állt. Fékezni kezdett. – Szia! – nyögte ki, amikor végre rendesen a szemébe tudott nézni!

– Mindig ilyen korán kelsz szombaton? – kérdezte Andy, és megfogta a hinta láncát. – Hogy telt a karácsony?

– Remekül. Jól. – Mindjárt elsüllyed, hogy nem tud egy értelmes szót kinyögni. – Te is korán keltél.

Andy vállat vont, majd leült a szomszédos hintára. Monica szívverése rögtön felgyorsult. – Sétálni akartam – mondta csöndesen. – Még mindig adsz zongoraleckéket?

Monica bólintott. – Azt hallottam, kibővíted a virágüzletet.

– Igen. Úgy gondoltam, kialakítok egy külön részt a szobanövényeknek.

Monica a férfi kezére pillantott. Csoda, hogy ez a hatalmas, férfias kéz milyen hihetetlen finomsággal tudja elrendezni a virágokat. Gyengéd keze van. – Ma kinyitsz?

– Azt hiszem, majd délután megpróbálkozom vele. Nem úgy fest, mintha rajtunk kívül bárki más is fent lenne. – Monicára mosolygott, amitől a lány szíve a torkában kezdett dobogni.

– Én… én szeretek korán kelni – suttogta.

– Én is – válaszolta Andy. Arra gondolt, a lány épp úgy néz, mint egy kiskutya: kedvesen, de sebezhetően.

Monica tenyere a csípős decemberi idő ellenére izzadni kezdett. Felkelt, és járkálni kezdett a játszótéren.

– Eszedbe jutott már, hogy elköltözz Cliffside-ból? – kérdezte rövid hallgatás után.

– Persze. – Andy is kikecmergett a hintából, és csatlakozott Monicához. – Főleg, amikor elkeseredek. De valójában nem akarok elmenni innen.

A lány felnézett rá. – Én sem. – Belebotlott valamibe. Egy elvesztett labda rejtőzött a hó alatt. Monica lehajolt, hogy felvegye. Andy nézte, ahogyan a gyenge napsugarak átsütnek a lány haján. – Emlékszem, amikor a bátyámmal fociztatok a hátsó kertben. – Feldobta a labdát. – Előfordult, hogy nekem is odarúgtad.

– Lány létedre egész jó labdaérzéked volt – ismerte el Andy. Monica csúnyán nézett rá – már amennyire csúnyán Andyre nézni tudott. A férfi felnevetett. Mennyivel jobban érzi magát, mint amikor elindult! Monica közelében mindig megkönnyebbül… A lány megint feldobta a labdát, és Andy hirtelen elkapta. – Mit szólnál egy menethez?

– Rendben. – A lány először kocogva, majd futva távolodott tőle. Hamarosan előjöttek a régi mozdulatok. Andy hátrált, és a labdát szép ívben a lány felé hajította, aki ügyesen elkapta.

– Nem rossz – kiáltotta Andy. – De ez kevés a győzelemhez.

Monica a hóna alá vette a labdát. – Te csak figyelj! – kiáltott vissza, és futásnak indult az összevissza taposott hóban.

Egyenesen Andy felé rohant, majd hirtelen balra kanyarodott, még mielőtt a férfi megérinthette volna a labdát. Az ügyessége meglepte Andyt, de neki is jók voltak a reflexei. Megfordult, és követte a cikcakkban futó lányt. Amikor elég közel ért hozzá, utána vetette magát, elkapta a derekát, és arccal előre a hóba döntötte. Egy pillanattal később rémülten fordította a hátára a lányt.

– Jaj, Monica, annyira sajnálom! Jól vagy? – kezdte söpörni a havat a lány rózsaszín arcáról. – Nem gondolkodtam. Jól vagy?

Monica bólintott, de még nem volt elég levegője a beszédhez. Andy félig rajta feküdt, és igyekezett minél több havat eltávolítani a lány arcáról és hajáról. A leheletük felhője összeolvadt. Monica jól mulatott a férfi rémületén, majd egymás szemébe néztek. Andy váratlanul, ösztönösen, habozva megcsókolta Monicát.

– Biztos, hogy jól vagy? – A csók százszor olyan jó volt, mint Monica álmaiban. De nem olyan jó, mint a második.

– Jaj, Andy! – Monica átölelte a férfi nyakát, és fölé hajolt. Harmadszorra ő kereste a férfi száját, de itt már nyoma sem volt a habozásnak. Andy gallérjába hó ment, de észre sem vette. Átölelte Monica nyakát, hogy meghosszabbítsa a váratlan csókot. – Szeretlek – mondta neki a lány –, annyira szeretlek.

Andy megsimogatta a haját. Monica olyan könnyűnek érezte magát, mint azelőtt soha. Nem zavarta, hogy a férfira nehezedik, és úgy látszik, őt sem. Egy idő után Andy felült. Még mindig átölelve tartotta a lányt, és sötét, nedvesen csillogó szemébe nézett. Még egyszer megcsókolta. – Menjünk hozzánk!

Lindsay éppen erre tartott autóval, de a földön ülő, egymást ölelő párra, nem vesztegetett többet egy szórakozott intésnél, ők pedig meg sem látták az elsuhanó kocsit. Lindsay feje tele volt, nem csoda, hiszen a Szikla-lak felé tartott. Beszélnie kellett Sethtel. Úgy érezte, versenyben áll az idővel. Ő is, Ruth is. Valahogy semmi sem alakul úgy, ahogy kellene… amióta elállt az első havazás.

Seth szinte rögtön utána elutazott az új-zélandi építkezésre, és csak néhány nappal karácsony előtt tért vissza. Nem írt, nem telefonált, és bár Lindsay ezt nem is várta el tőle, azért reménykedett. Fájt neki a férfi hiánya. Ismét vele akart lenni, és újra átélni a boldogságnak, a bensőségességnek legalább a töredékét. Nagyon is jól tudta, hogy ha most beszélnek, valószínűleg még jobban eltávolodnak egymástól. De meg kellett győznie őt, bármibe is kerüljön, hogy engedje el Rutht. Amikor utoljára beszélt Nickkel, kiderült, hogy mindketten úgy gondolják, itt az ideje, hogy megpróbálja elérni, amire a lánynak a legnagyobb szüksége van. És másban is ugyanazt akarják. Lindsay Ruthszal együtt akart visszatérni New Yorkba.

Lassan közelítette meg a házat, miközben nem halványuló szeretettel nézegette. Amikor megállította az autót, kiszállás előtt még egy nagy levegőt vett, hátha le tudja csitítani vadul dörömbölő szívét. Nem akar bolondot csinálni magából, amikor végre találkoznak. Ruth további sorsa függ most tőle. Elég erősnek kell lennie ahhoz, hogy meggyőzze a férfit: Ruthnak mire is van szüksége.

Végül kiszállt. Idegesen szorította magához a táskáját, és a bejárathoz ment. Nyugi! Nem szabad, hogy a férfi iránti érzései miatt ne sikerüljön a mostani találkozás.

A szél kicsípte az arcát. Lindsay örült, hogy szorosan befonta, és a nyaka fölé tűzte a haját, hogy össze ne kócolódjon. Az összeszedettség, vagy legalábbis az összeszedettség érzete most létfontosságú volt számára. Tudta, hogy a Sethtel töltött fél nap szunnyadó emléke azonnal megelevenedik, amikor a házba lép. Kesztyűs ujjával megnyomta a csengőt, és szerencsére Worth hamar ajtót nyitott.

Worth a szokásos eleganciával volt öltözve, kifogástalan sötét öltönyt, nyakkendőt, ropogós fehér inget viselt. A szakálla frissen volt vágva, és az arckifejezése… hát az kifürkészhetetlen volt.

– Jó reggelt, Miss Dunne! – Mintha egyáltalán nem lepte volna meg a korai látogatás.

– Jó reggelt, Mr. Worth! – Lindsay megállta, hogy ne szorongassa idegesen a táskáját, de a szemén látszott a feszültség. – Seth itthon van?

– Azt hiszem, éppen dolgozik, kisasszony. – Worth udvariasan félrehúzódott, hogy a lány beléphessen. – Ha befárad a szalonba, megnézem, hogy fogad-e látogatót.

– Igen, én… legyen szíves. – Lindsay az ajkába harapva követte a merev testtartással távozó inast. Nem kezdhet el hebegni.

– Elvehetem a kabátját, kisasszony? – kérdezte Worth, amikor Lindsay a szalonba lépett. A lány hagyta, hogy lesegítse róla. A tűz vidáman lobogott a kandallóban. Emlékezett rá, milyen volt előtte, a szőnyegen szeretkezni a tűz pattogásának és a kandallóóra ketyegésének távolba vesző hangja mellett.

– Kisasszony?

– Igen? Igen, bocsánat? – Worthhöz fordult, mert hirtelen ráébredt, hogy az alkalmazott szólt hozzá.

– Kér egy kávét, amíg Mr. Bannionre vár?

– Nem, semmit. Köszönöm. – Lindsay lehúzta a kesztyűjét, és az ablakhoz lépdelt. Össze akarta szedni magát, mire Seth ideér. A táskáját és a kesztyűjét egy asztalra tette, és összekulcsolta az ujjait. Nem volt könnyű itt várakozni, ebben a szobában, ahol először adta oda magát Sethnek. Fájdalmasan meghittek voltak ezek a feltoluló emlékek. Emlékeztetnie kellett magát, hogy az ügyeit fontossági sorrendbe állította, és eltökélte, hogy ezt a sorrendet be is tartja. Az ablaküveg csak halványan tükrözte vissza a képmását: jól szabott szürke nadrág, borvörös, bő ujjú moherpulóver. Higgadtnak látszott, de a higgadtsága éppen olyan ingatag volt, mint a tükörképe az ablakban.

– Lindsay!

Megfordult. Azt hitte, készen áll a találkozásra. De amikor viszontlátta a férfit, millió érzés öntötte el. A legerősebben az öröm. Elmosolyodott, és Sethhez lépett. Kezet nyújtott neki.

– Seth, olyan jó látni téged. – A férfi megszorította a kezét, majd újra elengedte.

– Jól nézel ki – mondta hűvös nyugalommal. Lindsay alig tudta visszanyelni a meleg szavakat, amelyekkel folytatta volna a férfi üdvözlését.

– Köszönöm. – Megfordult, és a tűzhöz lépett. Hirtelen úgy érezte, megfagy. – Remélem, nem zavarlak.

– Nem. – Seth maradt, ahol volt. – Nem zavarsz, Lindsay.

– Jól sikerült az új-zélandi munkád? – kérdezte, most már visszafogottabb mosollyal. – Gondolom, ott egész másmilyen az idő.

– Igen, eléggé más. – Seth közelebb lépett hozzá, de megtartotta a biztonságos távolságot. – Újév után még vissza kell térnem néhány hétre. Ha azzal végzek, akkor nagyjából sínen lesznek a dolgok. Ruth mesélte, hogy sikerült eladnod a házatokat.

– Igen. – Lindsay a pulóverje gallérját babrálta. Bárcsak lefoglalhatná valamivel a kezét! – Beköltöztem az iskolába. Annyi minden megváltozott… – Seth rábólintott. – Persze elég ott a hely, és a házunk rettenetesen üres volt, amikor egyedül laktam benne. De így egyszerűbb lesz megszerveznem a dolgokat, amikor New Yorkba megyek…

– New Yorkba mégy? – vágott a szavába a férfi összeráncolt szemöldökkel. – Mikor?

– A jövő hónapban. – Lindsay megfordult, és elindult a szobában. Egyszerűen nem tudott tovább egy helyben állni. – Nick akkor kezdi el színpadra állítani a balettjét. Végül megegyeztünk, hogy hogyan legyen.

– Értem – mondta Seth lassan. Addig nézte Lindsay kecses nyakát, amíg a lány meg nem fordult. – Tehát úgy döntöttél, hogy vissza mégy.

– Egy előadásra – válaszolta a lány mosolyogva. Kétségbeesetten próbálta fenntartani a látszatot, hogy közönséges baráti csevegést folytatnak, de a szíve egyre hevesebben zakatolt. – A bemutatóról tévéfelvétel is készül. Beleegyeztem, hogy én táncoljam a főszerepet, hiszen a médiában mindig is én voltam Nick fő partnere. És így, hogy ismét együtt vagyunk, valószínűleg még több embert fog érdekelni az előadás.

– Egy előadás – mondta Seth tűnődve. A zsebébe tette a kezét, úgy figyelte Lindsayt. – És tényleg azt hiszed, hogy utána képes leszel abbahagyni?

– Természetesen – próbálkozott Lindsay érzelemmentes hangot megütni. – Több oka is van a döntésemnek. Először is, tudom, mennyire fontos ez Nicknek. – Sóhajtott. Az ablakon beszűrődő napfény megcsillant a haján. – És nekem is fontos.

– Hogy megtudd, lehetsz-e még sztár?

A lány mulatságosnak találta a kérdést. – Dehogy! Ha ez olyan fontos lett volna nekem, akkor egészen másképp alakítom az életemet. Ez a szempont mindig is meglehetősen hidegen hagyott. Talán ez a fő oka, hogy anyámmal soha nem láttuk egyformán a dolgokat.

– De ez most megváltozhat, hiszen visszatérsz a színpad világába. – Seth éles hangjára Lindsay csodálkozva kapta fel a fejét. – Amikor Davidovval táncoltál a tanteremben, úgy láttam, mindent beleadtál, ami csak benned volt.

– Igen, és ennek így is kell lennie. – Lindsay kicsit közelebb lépett Sethhez, mintha a meg nem értést a térbeli távolság rövidítésével együtt lehetne csökkenteni. – De a tánc és az előadás nem mindig ugyanaz. Már volt részem elég előadásban, elég rivaldafényben. Elég volt.

– Most ezt mondod. Kíváncsi leszek, hogy gondolod majd, amikor visszakerülsz abba a bizonyos rivaldafénybe.

– Nem – rázta meg a fejét Lindsay. – Az egész azon múlik, hogy miért akarok visszamenni. – Hozzálépett, és megérintette a kézfejét. – Akarod tudni?

A férfi egy hosszú, nehéz pillanatig nézett rá, majd elfordult. – Nem. Azt hiszem, nem. – A tűzbe nézett. – Mi lenne, ha megkérnélek, hogy maradj?

– Hogy maradjak? – kérdezte Lindsay teljesen összezavarodva. A férfihoz lépett, és a karjára tette a kezét. – De miért tennél ilyet?

Seth megfordult. Ismét egymás szemébe néztek. Nem viszonozta a lány érintését. – Mert szerelmes vagyok beléd, és nem akarlak elveszíteni.

Lindsay szeme kerekre nyílt. A következő pillanatban már Seth karjában volt. Úgy szorította, mintha soha nem akarná elengedni. – Csókolj meg – mondta –, mielőtt felébredek!

A szájuk vadul találkozott, amíg a hetek óta tartó éhség csillapodni nem kezdett. Lindsay az arcát a férfi vállához szorította. El sem merte hinni, amit az imént hallott. Érezte, hogy Seth keze végigvándorol a puha pulóverén, majd alatta a puha bőrén.

– Annyira hiányzott, hogy megérinthesselek – súgta neki. – Volt, hogy egész éjszaka másra sem tudtam gondolni, mint a bőrödre.

– Jaj, Seth, el sem tudom hinni. – Lindsay mindkét kezét a férfi hajába temette, majd felnézett rá. – Mondd még egyszer!

Seth megcsókolta a lány halántékát, majd megint magához ölelte. – Szeretlek. – Lindsay érezte, hogyan oldódik fel benne a feszültség, és hallotta a sóhajtását. – Ezt még egyetlen nőnek sem mondtam.

– Egyetlen olasz grófnőnek és francia mozicsillagnak sem? – kérdezte Lindsay a férfi nyakát csókolgatva. Seth eltolta magától, hogy a szemébe nézhessen, hosszan, ahogy szokta. – Soha senki nem érintett meg úgy, mint te. Mondhatnám, hogy az eddigi életemben mindig olyan valakit kerestem, amilyen te vagy, de ez nem igaz. – Elmosolyodott, és a két keze közé fogta a lány arcát. – Mert nem is tudtam, hogy létezik ilyen csoda. Meglepetés voltál nekem.

– Ilyen szépet még soha senki nem mondott nekem. – Elfordította a fejét, hogy belecsókoljon Seth tenyerébe. – Amikor rájöttem, hogy szeretlek, megrémültem: hogyan lehet, hogy valakire ekkora szükségem legyen. – A férfira nézett, az arcra, amelyben minden vonzotta. Tehát a férfinak nem csak a szíve és a teste kell, hanem a lelke is. Beleszédült a gondolatba. Szerencsére ott volt Seth, hogy belekapaszkodhasson. – Ölelj meg! – súgta neki. – Még mindig félek.

A férfi a szájához hajolt, és a következő csókjuk olyan volt, mint amikor hirtelen fénybe borul egy nagy, kivilágítatlan terem. Olyan mélyre merültek benne, hogy egyedül egyikük sem tudott volna már feljutni a felszínre. Össze voltak kötve.

– Félholt voltam, amióta aznap kimentél az iskolából – vallotta be Lindsay. Az ujja közben bejárta Seth arcát. – Minden olyan volt, mintha fényképet készítettünk volna a havas tájról. Emlékszel?

– Nem maradhattam. Azt mondtad, hogy mindketten felnőttek vagyunk, akik vonzódnak egymáshoz, satöbbi, és ennyi. Megcsóválta a fejét, majd magához ölelte a lányt. – Mintha kést döftél volna belém. Szerettelek, szükségem volt rád. Életemben először nem csak „ennyi” volt.

– Téged ilyen könnyű becsapni?

– Igen, amikor ilyen nehéz dolgom van: szerelmes vagyok.

– Ha tudtam volna… – Lindsay nem fejezte be a mondatot, inkább Sethhez bújt, és a szívverését hallgatta.

– El akartam mondani, de aztán láttalak táncolni. Olyan tökéletes voltál. – Ismét beszívta a lány illatát. – Gyűlöltem. Úgy éreztem, másodpercről másodpercre távolodsz tőlem.

– Nem, Seth – hallgattatta el Lindsay –, nem így volt. Egyáltalán nem így volt.

– Dehogynem! – Seth megfogta Lindsay vállát, és eltolta magától. – Davidov olyan életet kínált neked, amiben nekem nincs helyem. Felkínálta, hogy visszatérj a színpadra. Azt mondtam magamnak, hogy akkor cselekszem helyesen, ha hagylak elmenni. Nehéz volt, de távol tartottam magam tőled, és milyen végtelen hosszú heteken át… De amikor megláttalak itt állni, tudtam, hogy nem vagyok képes rá.

– Akkor ezt most nem érted – válaszolta Lindsay szomorú, könyörgő szemekkel. – Már nem akarom azt az életet. Már nem akarok a színpadon csillogni, még ha esetleg képes is lennék rá. Nem ezért megyek vissza, hanem hogy segítsek neki a balettban.

– Nem akarom, hogy elmenj – szorította meg Seth a lány vállát, mintha most rögtön vissza akarná tartani. – Kérlek, ne menj!

Lindsay szeméből még mindig az előző érzések sütöttek. – És ha én kérnélek, hogy ne menj el Új-Zélandba?

Seth elengedte, és elfordult tőle. – Az nem ugyanaz. Nekem ez a munkám. Pár hét múlva befejezem, és hazajövök. Nem határozza meg az életemet. – Visszafordult, de a keze már a zsebében volt. – Lenne helyem az életedben, lenne helye a gyerekeinknek az életedben, ha egy társulat prímabalerinája lennél?

– Lehet, hogy nem. – Közelebb lépett, de a férfi úgy nézett rá, hogy nem merte megérinteni. – De nem leszek az. Még ha teljes szívemből akarnám, akkor sem lehetnék. És nem is akarom. Miért nem értesz meg? Nincs már szükségem rá. Még csak be sem lépek újra a társulatba. Vendégtáncos leszek.

Most Lindsay fordult el. Annyi érzés kavargott benne, hogy nem tudott mozdulatlan maradni. – Ezt még meg akarom tenni, főleg Nick miatt, aki a barátom. Nagyon különleges kapcsolat van kettőnk között. És magam miatt is. Így valami gyönyörűvel zárhatom le az életemnek ezt a fejezetét, és nem az apám halálával. Érted már, hogy miért ilyen fontos ez nekem? Lehet, hogy nem, hiszen magam is csak nemrég ébredtem rá. Meg kell tennem, mert különben életem végéig sajnálni fogom.

A csendben hallatszott, hogy egy fahasáb lecsúszik, és a kandallórácsnak ütközik.

– Akkor tehát elmégy, bárhogy is érint ez engem…

Lindsay lassan visszafordult Seth felé. A szeme már száraz volt, a tekintete határozott. – Elmegyek, és megkérlek, hogy bízz bennem. És Rutht is magammal akarom vinni.

– Azt már nem! – vágta rá gondolkodás nélkül a férfi. – Ez már tényleg túl sok. Iszonyúan sok.

– Nem az. Figyelj! Nick kérte, hogy vigyem el hozzá. Látta táncolni, kipróbálta, és akarja. Nyárra akár csatlakozhat is a balettkarhoz, annyira tehetséges. Ne tartsd vissza!

– Ne beszélj nekem itt visszatartásról! – válaszolta Seth dühösen. – Pontosan elmondtad nekem, miféle élet várna rá, micsoda testi fájdalmak és érzelmi gyötrelmek, micsoda nyomás, micsoda követelmények. Gyerek még. Igazán nincs erre szüksége.

– Dehogy nincs! – lépett hozzá vissza Lindsay. – És nem gyerek, hanem fiatal nő, és igenis erre van szüksége, ha táncos akar lenni. Nincs jogod megtagadni tőle.

– Pedig minden jogom megvan rá.

Lindsay nagy levegőt vett. Nem veszítheti el a fejét. – Legfeljebb jogilag, és úgy is már csak egy pár hónapig. És ha utána is ragaszkodsz az elképzeléseidhez, nehéz helyzetbe hozod, mert kénytelen lesz szembeszállni az akaratoddal. Borzasztóan boldogtalan lesz miatta, és az is lehet, hogy már késő lesz. Nyikolaj Davidov nem szokott tanítványául választani minden kis táncosnőt. Ruth különleges.

– Ne magyarázz nekem Ruthról! – Lindsay összerezzent a váratlanul fölcsattanó hang erejétől. – Majdnem egy évbe telt, hogy ismét mosolyogni lássam! Nem fogom most belelökni egy olyan világba, ahol nap, mint nap szenvedéseket kell vállalnia, hogy a felszínen maradjon. Ha neked ez kell, menj csak; téged nem tarthatlak vissza. – Karon ragadta Lindsay-t, és magához húzta. – De nem hagyom, hogy a becsvágyadat Ruthon éld ki.

Lindsay elsápadt. Nagy kék szeme hitetlenkedve nézett. – Hát így vélekedsz rólam? – suttogta.

– Fogalmam sincs, mit gondoljak rólad. – A férfi haragosan nézett, a lány döbbenten. – Nem értelek. Nem tarthatlak itt. Úgy látszik, a szerelmem nem elég ehhez. De Ruth más ügy. Nem állíthatod magad helyett a rivaldafénybe, Lindsay. Magadnak kell megküzdened érte, hogy visszajuss oda.

– Akkor most engedj, kérlek! – A lány most érezte először, hogy ő az összeszedettebb. Csak a keze remegett, a hangja nem. Amikor Seth elengedte, egy pillanatig még tanulmányozta a férfi arcát. – Minden, amit ma mondtam neked, igaz. Minden. Szólnál Worthnek, hogy hozza a kabátomat? Hamarosan kezdődik a tanítás. – A tűzhöz lépett, nagyon egyenes háttal. – Azt hiszem, már nincs mit mondanunk egymásnak.

14.

Milyen más tanulni, mint tanítani! Lindsay csoportjában majdnem mindenki fiatalabb volt nála. Szinte még kislányok. Azok, akik már a húszas éveikben jártak, mind rég a hivatásos táncosok életét élték. Lindsay-nek nagyon keményen kellett dolgoznia. A napok hosszúra nyúltak, és ez megkönnyítette a hosszú éjszakákat.

Edzés, próba, aztán megint edzés. A társulat két tagjával lakott együtt, akik régen is a barátai voltak. Éjszakánként legalább mélyen aludt – mire jó a fáradtság… Délelőttönként átadta a testét a gyakorlásnak. Februárra minden izma újra megtapasztalta a régi fájdalmakat, az egykor tapasztalt görcsöket. A napirendje is a régi volt, szinte a lehetetlennel határos.

A próbaterem ablakán nem sok világosság jutott be, mert éppen hóvihar tombolt, de úgy tűnt, ez senkit nem érdekel. Davidov Arieljének első felvonását próbálták. A tündéri zene díszlet nélkül is homályos erdőt, majd vadvirágos rétet varázsolt a táncosok köré. A királyfi itt találkozik majd Ariellel. A halandó és a hableány szerelmes lesz egymásba. A pas de deux nehéz volt, főleg a női főszereplő számára, mert jeté-k és soubresaut-k váltakoztak benne. Nagy erő kellett hozzá, ugyanakkor a mozdulatoknak könnyedeknek, már-már lebegően éterinek kellett tűnniük. A jelenet vége felé Lindsay-nek el kellett ugrania Nyikolajtól, és közben meg kellett fordulnia a levegőben, hogy incselkedve szembefordulhasson vele, amint földet ér. Az utóbbi nem sikerült, és le kellett tennie a másik lábát is, hogy el ne essen. Nick cifrán káromkodott.

– Sajnálom – lihegte a lány teljesen kimerülve.

– Most mentegetőzöl? – intett felé Nick dühösen. – Mihez kezdjek vele?

A többi táncos kisebb-nagyobb együttérzéssel nézett Lindsay-re. Davidov mindegyikükön eleget köszörülte már a nyelvét. A zongorista már vissza is lapozott a szvit kezdetére.

Lindsay minden tagjában érezte az elmúlt tizenkét óra fáradalmát. – A lábam szinte földet sem ér az egész harmadik jelenetben – vágott vissza. Kapott egy törülközőt valakitől, és hálásan megtörölte vele a homlokát és a nyakát. – Nincs szárnyam, Nick.

– Hát azt látom…

Lindsay csak azon csodálkozott, miért fáj neki a partnere gúnyos megjegyzése. Máskor inkább dühös lett tőle, és a rá következő veszekedéssel ki is adták magukból az indulatot. Most mégis úgy érezte, meg kell védenie magát. – Nehéz – mondta panaszosan, miközben az elszabadult hajtincseit próbálta visszatuszkolni.

– Nehéz? – ordította Nick. – Hát akkor nehéz! Mit gondolsz, azért hoztalak ide, hogy csak úgy átpiruettezz a színen? – A haja nedvesen kunkorodott az arca körül, és metsző gúnnyal nézett a lányra.

– Nem hoztál – védekezett Lindsay –, saját magamtól jöttem.

– Idejöttél, hogy úgy dülöngélj, mint egy kamionsofőr?

Lindsay felzokogott. Nagyon nem akarta, de semmit nem tehetett ellene. Csodálkozva emelte az arcához a kezét. Még éppen elkapta Nyikolaj megdöbbent tekintetét, mielőtt kirohant a teremből.

Becsapta maga mögött a mosdó ajtaját. Az előtérben talált egy alacsony padot. Arra kuporodott le, és úgy sírt, mint akinek rögtön megszakad a szíve. Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Ki kellett engednie magából a sok fájdalmat. A csempézett falak visszaverték, megsokszorozták a sírását. Érezte, hogy valaki átöleli. Hálásan fogadta a vigasztalást, akárkitől jött is. Nagy szüksége volt rá.

Nyikolaj ringatta, simogatta, amíg a könnyzápor nem csendesedett. A lány gyermekként fogadta a kényeztetést, és a férfi oroszul csitítgatta.

– Galambocskám – csókolta meg gyengéden a halántékát. – Gonosz voltam veled.

– Igen. – Megtörölte az arcát. Kimerült, üres volt, de legalább annyira elzsibbadt, hogy már nem érezte a fájdalmat.

– De máskor mindig vissza szoktam kapni, amivel kiosztalak. – Nick Lindsay könnytől ragyogó szemébe nézett. – Nagyon változékonyak vagyunk, ugye? – Mosolyogva megcsókolta a lány szája sarkát. – Rád kiabálok, rám kiabálsz, és tovább táncolunk.

Mindkettőjüket fájdalmasan meglepte, hogy Lindsay erre a férfi vállába temette az arcát, és újra sírva fakadt. – Nem tudom, miért viselkedem így. – Nagy levegőt vett. – Utálom, aki így viselkedik. Csak éppen minden olyan furcsa. Néha úgy érzem, hiába a három év kihagyás, semmi nem változott. Aztán meglátok egy lányt, amilyen Allyson Gray is. – Lindsay szipogott egyet, amikor eszébe jutott a táncos, aki át fogja venni tőle Ariel szerepét. – Tizenkét éves.

– Húsz – javította ki Nyikolaj, és megsimogatta a haját.

– Mellette én negyvennek érzem magam. És mintha a próbák is sokkal hosszabbak lennének.

– Csodálatosan veszed a kanyarokat, és tudom, hogy ezt te is tudod. – Megölelte a lányt, és megcsókolta a feje búbját.

– Olyan vagyok, mint egy elefánt – mondta Lindsay panaszosan. – Egy széteső, bumfordi elefánt.

Nyikolaj elmosolyodott, de a világért nem akarta kinevetni a lányt. – Pedig fogytál két kilót.

– Hármat – javította ki Lindsay, és sóhajtva megint megtörölte a szemét. – Kinek van itt ideje még evésre is? Valószínűleg teljesen el fogok fogyni. – Körülnézett. – Nick, ez a női mosdó.

– Én pedig Davidov vagyok – jelentette ki a férfi méltóságteljesen. – Nekem mindenhová szabad a bejárás.

Lindsay végre elnevette magát, és megcsókolta a Nicket. – Tiszta hülyét csináltam magamból. Még soha nem estem így szét próbán.

– Nem is a próba miatt volt – nézett rá Nick elkomolyodva –, hanem az építész miatt.

– Nem! – vágta rá Lindsay a kelleténél egy lehelettel gyorsabban. Nicknek az arcizma sem rándult. – De – mondta nagyot sóhajtva, és becsukta a szemét. – Dehogynem.

– Akarsz róla beszélni?

Lindsay kinyitotta a szemét, és bólintott. Visszafészkelődött a férfi ölelésébe, és hallgatott egy kicsit. – Azt mondta, hogy szeret – kezdte. – Azt hittem, egész életemben egy ilyen pillanatra vártam. Szeret engem, és az életem ettől fogva tökéletes lesz. De a szerelem nem elég. Régebben nem tudtam, de most már igen. A megértés, a bizalom… a szerelem mit sem ér ezek nélkül.

Elhallgatott. Élesen emlékezett a Seth-tel történt utolsó találkozása minden apró részletére. Nyikolaj türelmesen kivárta, amíg folytatni tudja. – Nem viselte el, hogy még visszajövök erre az utolsó balettra. Nem tudta, vagy talán nem akarta megérteni, hogy meg kell tennem. Nem hitte el, hogy ez csak egyetlen alkalom lenne. Nem hitte el, hogy már nem akarom ezt az életet, hogy vele akarok új életet kezdeni. Kérlelt, hogy ne jöjjek.

– Önző – állapította meg Nick. Csúnyán nézett a falra, és még közelebb húzta magához Lindsay-t. – Önző ember.

A lány elmosolyodott, mert eszébe jutott, hogy Nick számára milyen egyértelmű volt: neki New Yorkba kell jönnie. Úgy látszik, két önző férfi is van az életében. – Igen. De lehet, hogy a szerelemmel együtt jár egy kis önzés. Nem tudom. – Már nyugodtabb volt, és egyenletesebben vette a levegőt. – Ha bízik bennem, elhitte volna, hogy nem mennék vissza egy olyan életbe, ahová nem tarthat velem, akkor talán meg tudtunk volna egyezni.

– Csak talán?

– Ott van még Ruth is. – Valahányszor Lindsay eszébe jutott a lány, úgy érezne, mintha mázsás súllyal terhelnék meg. – Semmivel nem tudtam meggyőzni, hogy ideküldje. Sehogyan sem tudtam megértetni vele, hogy így megfosztja őt attól, ami a legfontosabb neki, amivé válhatna. Korábban is sokat vitatkoztunk róla, de soha ilyen hevesen, mint amikor utoljára találkoztunk.

Lindsay nagyot nyelt. Még mindig érezte a fájdalmat, amit Seth akkor okozott neki. – Rajongva szereti az unokahúgát, és komolyan veszi a gondviselői felelősségét. Nem akarta, hogy Ruthnak meg kelljen birkóznia azokkal a nehézségekkel, amelyekkel mi nap, mint nap megküzdünk. Azt gondolja, túl fiatal még, és… – Davidov eleresztett egy orosz káromkodást, amit Lindsay még meg is értett. Ez némiképp felvidította, és ismét Nicknek dőlt. – Persze hogy te máshogy gondolkodsz róla, de egy kívülálló szemében…

– Pedig ez egyféleképpen van.

– Ahogy Davidov úr látja – egészítette ki Lindsay. – Micsoda tökéletes magabiztosság!

– Természetesen – válaszolta Nick, de Lindsay hallotta a hangjában a vidámságot.

– Aki nem balettozik, az nem is érthet egyet velünk – mondta. – Megértem az érzéseit, és ez csak megnehezíti a dolgokat, mert közben biztosan tudom, hogy Ruth idetartozik. – A szájába harapott egy keserű emlék miatt. – Seth azt hiszi, a lányt használni akarom, rajta keresztül akarom folytatni a pályámat. Azt hiszem, ez fájt a leginkább.

Davidov megpróbálta megemészteni mindazt, amit Lindsay elmondott, mielőtt megosztotta vele a saját véleményét Seth Bannionről. – Azt hiszem, csak egy nagyon megbántott ember mond ilyet.

– Azóta nem is találkoztunk. Megbántottuk egymást, és meg sem próbáltunk enyhíteni egymás fájdalmát.

– Tavasszal, ha eltáncoltad Arielt, visszamész. Akkor majd találkoztok.

– Nem tudom. Nem tudom, képes vagyok-e rá. Lehet, hogy ennyiben kellene hagyni ezt a dolgot, hogy ne bántsuk tovább egymást.

– A szerelem pedig olyan, hogy fáj, ptícska – mondta Nick széttárt karokkal. – A balett is fáj, a szerelmed is megbánt. Ilyen az élet. Most pedig mosd meg az arcod, és menjünk táncolni.

Lindsay a tükörképét nézte a korlát fölött. Egyedül volt egy próbateremben, egy manhattani épület ötödik emeletén. Éjszaka volt, minden ablak sötét. A CD-lejátszóból lassú zongorajáték szólt. Kifordult, és felemelte a jobb lábát. Egyenes volt, csípőtől a lábujj hegyéig, egyetlen hosszú vonal. A tekintetét nem vette le a tükörképe szeméről, és a lábát maga mögé tette attitude pozícióba, majd lassan lábujjhegyre emelkedett. Kitartotta a pózt, az izmait nem hagyta remegni, majd lassan visszahelyezte a lábát. Utána a bal lábával is megismételte a gyakorlatot.

Majdnem egy egész hét eltelt, amióta a próbán kifakadt. Azóta minden este gyakorolt még egy kicsit egyedül, amikor a többiek elmentek. Úgy érezte, kell ez a plusz óra, hogy emlékeztesse a testét, hogy mit vár tőle, és arra is jó, hogy így egy órával kevesebbet gondol Sethre.

– Glissade, assemble, changement, changement – rendelkezett az agya, és a teste engedelmeskedett. Már csak hat röpke hét, és színpadra áll, több mint három év óta először. És életében utoljára. Fel kell erre készülnie.

Fájdalmasan lassú pliébe kezdett. Közben figyelte minden egyes inát. Balett-trikója lassan átnedvesedett az erőfeszítéstől. Amikor felemelkedett, a szeme sarkából mozgást látott a tükörben. Ki zavarja még ilyenkor is? De amikor meglátta, ki érkezett…

– Ruth? – tárta ki a karját a felé rohanó lánynak. Ölelés közben Lindsaynek eszébe jutott, amikor először találkoztak. Megérintette a lány vállát, és az rögtön visszahúzódott. Mekkora utat tett meg azóta! – Hadd nézzelek! – Boldogan látta a lány élettel teli, nevető, csillogó szemét. – Csodálatosan nézel ki. Csodálatosan.

– Hiányoztál. Annyira hiányoztál.

– Mit csinálsz itt? – Lindsay boldogan vette észre, hogy a lány tegezi, de nem akarta zavarba hozni. Dörzsölgetni kezdte a hideg csípte kezét. – Seth. Ő is veled jött? – Reménykedve, félve nézett az ajtóra.

– Nem, ő otthon maradt – mondta Ruth, aki a kérdéssel már meg is kapta a választ az őt gyötrő problémára: szóval még mindig szereti! – Most nem ér rá.

– Értem – mondta Lindsay erőltetett mosollyal. – De akkor hogy jöttél? És miért?

– Vonattal. Hogy balettozni tanuljak.

– Tanulj? – merevedett meg Lindsay. – Nem értem.

– Sethtel nagyot beszélgettünk egy pár hete, mielőtt visszautazott Új-Zélandba. – Kicipzárazta és levette a meleg kordkabátot. – Közvetlenül az után, hogy visszajöttél New Yorkba.

– Beszélgettetek? – Lindsay a CD-lejátszóhoz lépett, hogy kikapcsolja. Törülközőt terített a vállára. – Miről?

– Arról, hogy mit akarok az élettől, hogy mi fontos nekem, és miért. – Ruth Lindsay mozgását fürkészte. Látta, mennyire megfeszül a teste. – Sok fenntartása volt a balettal szemben. De azt hiszem, ezt te is tudod.

– Igen, tudom. – Lindsay visszatette a lemezt a tokjába.

– Mindig a legjobbat akarta nekem. Amikor a szüleim meghaltak, nehezen tudtam kezelni a dolgokat. Az első pár hónapban minden munkáját lemondta, hogy mindig velem lehessen, amikor szükségem van rá. És később is hozzám igazította az életét, a munkáját. – Ruth a kabátját egy székre tette. – Olyan jó volt hozzám.

Lindsay bólintott; megszólalni úgysem tudott volna. Érezte, ahogyan felszakad a régi seb…

– Tudom, hogy nehezére esett elengednie, és azt hagyni, hogy én döntsek. De csodálatosan viselkedett: mindent elintézett a gimnáziumban, és talált egy ismerős családot, akiknél lakhatok. Nagyon klassz, kétszintes lakásban élnek az East Side-on. Még azt is megengedték, hogy Nyizsinszkij is velem jöjjön. – A korláthoz lépett, és úgy, ahogy volt, farmerban és cipőben, gyakorolni kezdett.

– Milyen jó itt! – Lindsay látta a tükörben, hogyan csillog a lány szeme. – És Mr. Davidov megígérte, hogy a szabad estéin dolgozik majd velem.

– Te már találkoztál Nickkel? – kérdezte Lindsay csodálkozva. Ő is a korláthoz ment.

– Kábé egy órája. Téged kerestelek – mosolygott fel rá Ruth egy guggolásból. – Azt mondta, biztos itt leszel, mert minden este itt gyakorolsz. Alig várom az előadást! Nick megengedte, hogy a színfalak mögül nézzem, ha akarom.

– És persze akarod. – Lindsay megérintette Ruth haját, és a padhoz ment, hogy levegye a balettcipőjét.

– Ugye nagyon izgulsz? – Ruth három gyors piruettel Lindsay-nél termett. – Főszerep Davidov első balettjában…

– Csak egyetlen előadásban – emlékeztette Lindsay, miközben kioldotta a cipője szaténszalagját.

– De a bemutatón – mondta Ruth, majd lenézett az ülő Lindsay-re. – Hogyan fogod tudni újra feladni az egészet?

– Ez most más. Szívességet teszek egy barátomnak, és magamnak is. – Felszisszent, amikor lehúzta a lábáról a cipőt.

– Fáj?

– Jaj, Istenem, hát persze!

Ruth letérdelt, és dörzsölgetni kezdte Lindsay lábujjait. Érezte, milyen görcsben vannak. Lindsay nagyot sóhajtott, a falnak döntötte a fejét, és lecsukta a szemét.

– Seth bácsi tavasszal megpróbál majd egy pár napot tölteni velem. Nagyon boldogtalan.

– Hiányozni fogsz neki. – Lindsay érezte, hogy a görcs lassan enged.

– Nem azért.

Lindsay kinyitotta a szemét. Ruth komolyan nézte, miközben az ujjai szorgalmasan dolgoztak. – Mondott valamit? Üzent valamit?

Ruth megrázta a fejét. Lindsay újra becsukta a szemét.

15.

Az előadás előtti órákban Lindsay rájött, hogy a három távol töltött év mit sem segített a lámpalázán. Az elmúlt két hétben órákon keresztül interjúvolták és fényképezték. Kérdés, válasz, villanás. Kérdés, válasz, villanás. Tényleg nagy újság volt, hogy Dunne és Davidov egyetlen balett, egyetlen előadás erejéig ismét együtt táncol, méghozzá olyan balettban, amit Davidov maga írt és koreografált. Nick és a társulat kedvéért Lindsay részt vett mindenben, amire csak felkérték. De sajnos ezzel még hosszabbak lettek a már így is lehetetlenül hosszú napok.

Az előadás bevételét jótékony célra ajánlották fel, és előre lehetett tudni, hogy sok híresség jelenik meg majd rajta. A televízió is közvetíti, és így még több adományra számíthatnak, amit egy, tehetséges balett-táncosok támogatására létesített alapítványnak adnak majd. Lindsay már csak ezért is reménykedett a sikerben.

Ha a balettot jól fogadják, akkor az egész évadban műsorra tűzhetik. Nicknek ez hatalmas előrelépés lenne a tánc világában. Lindsay miatta is, de maga miatt is nagyon akarta, hogy sikerüljön.

Az anyja felhívta, Ruth pedig meglátogatta az öltözőben. A telefonbeszélgetés szeretetteljes volt, és Lindsay ismét megtapasztalhatta, hogy az ember úgy is beszélhet az anyjával, hogy attól nem keletkezik hatalmas nyomás benne.

Mae természetesen roppant boldog volt az előadás miatt, de Lindsay meglepetésére és örömére kaliforniai tennivalói miatt mégsem utazhatott New Yorkba. Megígérte, hogy lélekben a lányával lesz, és tévén nézi az előadást.

Ruth látogatása azonban olyan érzés volt Lindsay-nek, mint amikor valaki végre friss levegőhöz jut. A lányt teljesen meghódította a színfalak mögötti világ. Bárkinek megtett bármilyen szívességet. Lindsay remélte, miközben figyelte, hogy Ruth hogyan cipeli a jelmezeket és kellékeket, hogy jövő ilyenkor már csak a saját jelmezével lesz elfoglalva.

Elővett egy kalapácsot és egy pár új balettcipőt, leült a padlóra, és ütögetni kezdte. Meg akarta puhítani a szaténszalag rávarrása előtt. A jelmezei a szekrényben sorakoztak. Színfalak mögötti hangzavar, kalapácsütések… Utolsó pillanatban elkészült smink és frizura… És a fehér balerina szoknya, a tütü az első felvonáshoz. Lindsay mindent engedelmesen végigcsinált, bár tudta, hogy a tévések az előadás előkészületeit is megörökítik. Csak ahhoz ragaszkodott, hogy egyedül melegíthessen be. Csak így, egyedül tudott összpontosítani, és erre nagy szüksége lesz, ha túl akarja élni a következő néhány órát.

Egyre jobban izgult, amint a folyosón a bal oldalkulisszák felé haladt. Itt kell majd belépnie a nyitó erdei jelenet után. A zene, a fények… Nick vele szemben, a jobb oldalon várja, mikor léphet színpadra. Ruth Lindsay mellett állt, és gyengéden megérintette a csuklóját, mintha szavak nélkül akarna szerencsét kívánni neki. Micsoda színházi babona! Lindsay figyelte a táncosokat, a hosszú, fehér, harang alakú szoknyába öltözött nőket, és a mellényes, tunikás férfiakat.

Még húsz ütem, még tizenöt. Lindsay elkezdte a légző gyakorlatát. Tíz ütem, öt. Érezte, hogy kiszáradt a torka, és csomóba rándult a gyomra – csak nem fog hányni? Rettegett. Egy pillanatra behunyta a szemét, majd betáncolt a színpadra.

Taps üdvözölte, és ettől egy kicsit jobban érezhette volna magát, de szinte nem is hallotta. A színpadra lépésétől kezdve számára csak a zene létezett. Az első jelenet leginkább az örömről szólt, és Lindsay ettől szárnyakat kapott. Az első tánca rövid volt, de erőteljes, és mire a színfalak mögé ért, a homlokán izzadságcseppek jelentek meg. Hagyta, hogy leitassák róla, és ivott is egy apró kortynyi vizet. Közben figyelte, Nick hogyan kezdi a második jelenetet. A közönség másodperceken belül a tenyeréből evett.

– Hát igen – sóhajtott fel Lindsay, és Ruthra mosolygott –, tökéletes lesz.

A balett a két főszereplőről szólt, és szinte mindig a színpadon volt egyikük vagy mindketten. A zárójelenetben lelassult a zene, és a színpad ködös, kék fényben úszott. Lindsay lebegő, térdig érő ruhát viselt. Arielnek itt kellett eldöntenie, hogy feladja-e a halhatatlanságát a szerelemért. Ha feleségül akar menni a királyfihoz, vállalnia kell a halandóságot, és elveszíti a varázserejét.

Lindsay egyedül táncolt a holdfényes erdőben. Visszaemlékezett, milyen boldog és egyszerű élete volt a fák és virágok között. De a szerelem – a halandó szerelem – érdekében hátat kell fordítania mindennek, amit addig ismert. Szomorú választás volt ez. Kétségbeesésében zokogva a földre rogyott, és ekkor belépett a királyfi, aki mellétérdelt, és felemelte a fejét, hogy a szemébe nézhessen.

Nick a nagy pas de deux-vel vallott szerelmet Lindsay-nek, ezzel fejezte ki, mekkora szüksége van rá, hogy a lány mellette legyen. Arielt vonzotta a királyfi, de félt kilépni az eddigi életéből, félt a haláltól. Szabadon szárnyalt a fák között a holdfénybe, de a szíve újra és újra visszahúzta Nickhez. Végül megállt, mert pirkadni kezdett. Elérkezett a döntés ideje.

Davidov a lány felé nyúlt, de ő elfordult. Még mindig bizonytalan volt, és félt. A királyfi lemondóan indult el, de az utolsó pillanatban Ariel visszahívta. Az első napsugarak már megjelentek a fák között, amikor Lindsay utána szaladt. Nick magához ölelte, felemelte. Ariel végül mégis nekiadta a szívét, az életét.

Összezárult a függöny, de Nick még mindig nem eresztette el Lindsayt. Hevesen dobogó szívvel álltak a színpad közepén, és egy percig még csak egymást látták.

– Köszönöm – csókolta meg végül Davidov a lányt; már nem mint szerelmét, hanem mint búcsúzó barátot.

– Nick. – Lindsay szemében egyik érzés követte a másikat, de Davidov közbevágott.

– Figyelj csak – mutatott a függöny hátoldalára. – Nem várathatjuk őket örökké.

Virágok, emberek. Úgy tűnt, mintha egyikből sem férne már több Lindsay öltözőjébe, de csak jöttek és jöttek. Nevetés, pezsgő. Lindsay mosolyogva letette a kezébe nyomott poharat. Most nem tudott volna inni, amúgy is éppen eléggé megrészegítette a pillanat. Megválaszolta a hozzá intézett kérdéseket, mosolygott, de nem tudott másra figyelni. Még jelmezben volt, még a színpadi sminket viselte, még nem bújt elő Ariel mögül.

Frakkos férfiak és estélyi ruhás nők vegyültek a tündérek és az erdő szellemei közé. Lindsay utólag homályosan emlékezett rá, hogy beszélt az ország egyik legnagyobb színészével és egy francia előkelőséggel. Csak remélni tudta, hogy mondott nekik valami értelmeset is. Végre megpillantotta Rutht. Magához intette.

– Légy szíves, maradj mellettem – kérte, amikor a lány végre a közelébe férkőzhetett. – Még nem vagyok magamnál, és nagy szükségem van egy normális társra.

– Jaj, Lindsay! – ölelte meg Ruth. – Olyan csodálatos voltál! Ilyen szépet még soha nem láttam.

Lindsay nevetve ölelte vissza lelkes rajongóját. – Kérlek, húzz vissza az égből! Még mindig felhők közt lebegek. – Megjelent a segédrendező további virágokkal és pezsgővel.

Több mint fél óra kellett hozzá, hogy meg lehessen mozdulni a színfalak mögött. Addigra Lindsay már érezte a fáradtság-hullám kezdetét, ami elkerülhetetlenül követi az ilyen fizikai és érzelmi megterhelést. Nicknek sikerült kiszabadulnia a saját öltözőjéből, és végül ő terelgette ki az embereket Lindsay szobájából. Látta, hogy a lány halálosan fáradt, és emlékeztette a körülötte nyüzsgőket, hogy hamarosan kezdődik a fogadás a közeli étteremben.

– Menjetek, hogy ptícska átöltözhessen! – mondta kedélyesen, hátakat veregetve és kezeket rázva. – És hagyjatok nekünk is pezsgőt! És kaviárt is – tette hozzá. –, de csak ha orosz!

Öt perc, és már csak ketten maradtak a virágtengerben.

– Nos, Ruth – csipkedte meg Nick a lány arcát –, gondolod, hogy a tanárod jól teljesített?

– Az nem kifejezés – mosolygott Ruth Lindsayre. – Csodálatosan!

– Én magamra gondoltam – mondta Davidov tettetett sértődöttséggel.

– Te sem sokkal maradtál le – tette hozzá Lindsay.

– Lemaradni? – húzta fel az orrát Nick, majd kihúzta magát. – Ruth, magunkra hagynál minket egy pillanatra? Beszédem van ezzel a hölggyel.

– Természetesen.

Mielőtt Ruth elindulhatott volna, Lindsay megfogta a kezét. – Várj csak! – Az öltözőasztalról felvette azt a rózsát, amit először dobtak a lábához a színpadon az előadás után, és Ruthnak nyújtotta. – A jövő Arieljének.

Ruth a rózsára nézett, azután Lindsayre. A szeme mindent elárult, bár csak bólintani tudott, mielőtt kilépett.

– Ó, kismadaram – csókolt kezet Nick –, te és az a te jó szíved.

Lindsay megszorította a férfi kezét. – De neked kell majd kiosztani neki a szerepet két-három év múlva.

Nick bólintott. – Van, aki erre született. – A szemébe nézett. – De soha nem fogok már jobb Ariellel táncolni, mint ma veled.

Lindsay előrehajolt. – Bókot kaptam, Nick? Azt hittem, ma este már nem kapok több csokrot.

– Szeretlek, ptícska.

– Szeretlek, Nicky.

– Teszel nekem egy utolsó szívességet?

Lindsay mosolyogva dőlt hátra a székén. – Hogy is utasíthatnám vissza?

– Van még valaki, akivel szeretném, ha találkoznál.

A lány fáradtan, kedvesen nézett rá. – Most? Remélem, nem újságíró. De fogadom, akit csak szeretnél – mondta meggondolatlanul. – Cserébe ugye nem kell megjelennem a fogadáson?

– Kimentelek – válaszolta Nick királyi fejbólintással. Az ajtóhoz lépett, kinyitotta, és egy pillanatra visszanézett a lányra.

Lindsay kimerülten dőlt hátra. Kiengedett haja a vékony fehér ruhára omlott, a szeme még egzotikusra volt festve. Nickre mosolygott, aki szó nélkül távozott.

Lehunyta a szemét, de egyszer csak különös érzés fogta el. A torka éppen olyan száraz volt, mint színpadra lépés előtt. Már tudta, ki áll majd előtte, amikor kinyitja a szemét.

Amikor Seth becsukta maga mögött az ajtót, lassan felkelt, mintha nem merné csökkenteni a közöttük lévő távolságot. Ismét az összes képessége birtokában volt szellemileg és testileg, mintha hosszú, pihentető álomból ébredt volna. Mindent érzékelt: a virágok nehéz illatát és színpompáját. Észrevette, hogy a férfi arca soványabb lett, mégis ugyanolyan feszesen áll, mint mindig is, és hogy a tekintete egyenes és komoly. Azt is tudta, hogy semmivel sem szereti kevésbé, mint tavaly.

– Szervusz! – próbált mosolyogni. Arra gondolt, milyen jól illik Sethhez a szmoking, de arra is emlékezett, hogy farmerban és flanelingben is éppen ilyen jól nézett ki. Milyen sokféle Seth Bannion van! És ő mindet szereti.

– Nagyszerű voltál – mondta a férfi. Közelebb lépett, de itt meg is állt, és fürkészve nézett a lányra. – De gondolom, ezt már éppen elégszer hallottad ma este.

– Ebből soha nem elég – válaszolta Lindsay. – Főleg akkor, ha te mondod. – Sethhez akart lépni, de az egymásnak okozott fájdalom még túl eleven volt ahhoz, hogy átszelje a pár lépésnyi távolságot. – Nem tudtam, hogy eljössz.

– Én kértem Rutht, hogy ne áruljon el. – A férfi tett egy újabb lépést, de még mindig szakadék tátongott közöttük. – Az előadás előtt azért nem jöttem köszönni neked, mert féltem, hogy megzavarlak. Az igazán nem lett volna jó.

– Hát mégis elküldted Rutht… úgy örülök.

– Tévedtem vele kapcsolatban. – Felemelt egy rózsát az asztalról, és azt nézegette. – Igazad volt, ő idetartozik. Sok mindenben tévedtem…

– Én is, amikor nem hagytam időt neked, hogy meggondold a dolgot. – Lindsay széthúzta, majd újra összekulcsolta a kezét. – Ruthnak szüksége volt arra, amit te adtál neki. Nem hiszem, hogy ilyen kiegyensúlyozott lehetne, ha nem töltötted volna vele azokat a nehéz hónapokat. Most boldog.

– És te? – nézett fel Seth átható tekintettel. – Boldog vagy?

Lindsay kinyitotta a száját, de hirtelen nem tudott mit válaszolni. Az asztalon állt egy fél üveg pezsgő, mellette az érintetlen pohár. Felemelte, és ivott belőle. A buborékok mintha kitisztították volna a torkát. – Kérsz pezsgőt? Nekem ez egy kicsit sok.

– Igen – válaszolt Seth, és megtette az utolsó lépést. – Kérek.

Lindsay tiszta poharat keresett, de a hátával is érezte a férfi közelségét. – Milyen buta vagyok. Nincs is másik pohár.

– Akkor a tiédből iszom. – Seth a lány vállára tette a kezét, és gyengéden maga felé fordította. Ivott, de közben nem vette le róla a szemét.

– Nélküled semmi se jó – mondta, miután kiürítette a poharat. – Semmi.

Egyre erősebben szorította Lindsay vállát, és a lány új csillogást fedezett fel a szemében. – Ne bocsáss meg ilyen gyorsan, Lindsay! – A poharat az asztalra tette. – Azok után, amiket neked mondtam…

– Nem. Azok már nem számítanak. – Lindsay szeme megtelt könnyel.

– Dehogynem – mondta Seth csendesen. – Nekem igen. Attól féltem, hogy elveszítelek, méghozzá úgy, hogy magam taszítottalak ki az életemből.

– Nem tudnál kitaszítani az életedből.

Lindsay már megölelte volna a férfit, de az elfordult. – Milyen rémisztő ilyen melegszívű, odaadó valakit szeretni… Nem ismerek hozzád hasonlót. – Amikor visszafordult, a lány látta a szemében a gyötrődést. Végre meg meri mutatni magát! – Nem is volt soha szükségem senkire, de amikor rád hirtelen igen, már ki is csusszantál a kezemből.

– Pedig nem. – Lindsay Seth karjába vetette magát, még mielőtt az bármi mást mondhatott volna. Érezte, hogy a férfi még mindig szenved. Felemelte a fejét, és sóvárogva, mélyen megcsókolta. Ó, micsoda boldogság… – Seth! Jaj, Seth, három hónapon át félholt voltam! Ne hagyj el többé!

A férfi magához ölelte, és beszívta a haja illatát. – Te hagytál el engem – suttogta.

– Soha többé – nézett a szemébe Lindsay.

– Lindsay – fogta Seth a keze közé a lány arcát. – Nem tudlak… nem foglak megkérni, hogy feladd ezt az életet. Amikor ma este a színpadon láttalak…

– Ne is kérj semmire! – Lindsay megfogta Seth csuklóját. – Miért nem érted? Én nem ezt akarom. Most sem, később sem. Téged akarlak. Otthont és családot.

A férfi ránézett, majd megrázta a fejét. – Nehéz elhinni, hogy mindezt csak úgy otthagyd. Micsoda tapsot kaptál…

A lány elmosolyodott. Pedig minden olyan egyszerű. – Seth, három hónapon keresztül agyonhajszoltam magam. Keményebben dolgoztam, mint életemben valaha, és mindezt egyetlen előadás kedvéért. Fáradt vagyok, és haza akarok menni. Végy feleségül! Oszd meg velem az életedet!

Seth a homlokát Lindsay-éhez döntötte. – Még soha nem kérték meg a kezemet.

– Mindig is szerettem első lenni. – Milyen könnyű volt elveszni a karjában!

– És nekem egyben te vagy az utolsó is – válaszolta Seth, mielőtt megcsókolta.

Kedves Olvasó!

Nyikolaj Davidovval és Ruth Bannion-el a Például Kate című regényben is találkozhat, amely Nora Roberts karácsonyi különszámában, november 20-án jelenik meg, de ők a főhősei a Táncrend című, január 14-től kapható regénynek is.

A szerkesztő