NORA ROBERTS

TÁNCREND

© Nora Roberts, 1983 – Harlequin Magyarország Kft., 2010

A mű eredeti címe: Dance of Dreams

(Silhouette Special Edition)

Magyarra fordította: Hanny Norbert

Ruth, az ifjú balerina mindig is bálványozta Nickolai Davidov koreográfust, aki hosszú éveken át barátja és nevelője volt. Bár Nick gyerekszámba veszi, s a lány is azt hiszi, elszállt a férfi iránti rajongása, egy érzelmes, új előadáson dolgozva elsöprő vonzalom bontakozik ki köztük. Nick gorombán számol le a gyengéd érzelemmel, s vérig sérti Ruth-t. Néhány héten át szótlanul próbálnak s lépnek fel, míg az ellenségeskedés mögött feszülő vágy diadalmasan egymás karjába nem űzi őket…

1.

A kandúr mozdulatlanul, behunyt szemmel feküdt a hátán, első mancsa fehér mellkasán pihent. A lenyugvó nap búcsúzó sugarai átszüremlettek a hosszú, függőleges sötétítőcsíkokon, és megcsillantak a kandúr amúgy vöröses bundáján. Amikor a lakás csendjét megtörte a zárban megforduló kulcs hangja, az állat meg sem rezzent. Félig kinyitotta a szemét, de amikor hallotta, hogy gazdája nincsen egyedül, lustán vissza is csukta. Ruth már megint megengedte annak a férfinak, hogy hazakísérje, márpedig a kandúr ki nem állhatta őt. Ismét elszenderedett.

– De Ruth, még nyolc óra sincsen! Süt a nap!

Ruth letette a kulcsát az ízléses, Anna királynő korát idéző asztalra és mosolyogva megfordult.

– Donald, mint mondtam, korán le kell feküdnöm. Nagyon finom volt a vacsora. Köszönöm a meghívást, örülök, hogy rábeszéltél.

– Ebben az esetben – közölte a férfi, miközben gyakorlott mozdulattal átkarolta a lányt –, hadd beszéljelek rá arra is, hogy folytassuk ezt az estét!

Ruth elfogadta Donald csókját, és jólesett neki az enyhe, kellemes melegség, amit kiváltott belőle. Amikor azonban a férfi még szorosabban meg akarta ölelni, elhúzódott tőle.

– Donald – mosolygott a lány ugyanazzal a könnyedséggel, mint a csók előtt –, most már tényleg menned kell!

– Egy ital lefekvés előtt? – duruzsolta a férfi, és ismét megcsókolta Rutht, könnyedén, rábeszélésképpen.

– Ma este nem – húzódott el a lány határozottan. – Korán reggel órám van, Donald, utána egész nap próbák és jelmezigazítás.

A férfi futó csókot lehelt Ruth homlokára.

– Könnyebben elviselném, ha egy másik férfiról volna szó, de így, hogy a tánc a szerelmed…

Vállat vont, majd vonakodva, távozásra készen megfordult. Vajon elvesztette a vonzerejét? – tűnődött magában.

Több mint tíz éve Ruth Bannion volt az első nő, akinek sikerült őt folyamatosan távol tartania magától. Vajon miért csapja neki még mindig a szelet? A lány ekkor kinyitotta neki az ajtót, megjutalmazta egy utolsó, meleg mosollyal, és kitessékelte. Még mielőtt becsukta volna, Donald megpillantotta Ruth alakját a gyengülő fényben, és már tudta a választ. A lány nemcsak szép, hanem egyedi is.

Ruth még akkor is mosolygott, amikor ráhúzta a biztonsági láncot az ajtóra. Jól érezte magát Donald Keyser társaságában, aki magas, sötét hajú, előkelően jóképű férfi volt csípős humorral és kifogástalan ízléssel. A lány nagyra becsülte a tehetséges ruhatervezőt, több alkotását is megvásárolta, és feloldódott a jelenlétében, bár ritkán volt csak idejük találkozni egymással. Természetesen tudta, hogy Donald bensőségesebb kapcsolatot szeretne vele.

Ruth könnyedén kikosarazta a férfit. Kedvelte, vonzódott hozzá, de Donald valamiért nem kavarta fel az érzéseit. A férfi meg tudta nevettetni, de megríkatni egészen biztosan nem. A lány beljebb lépett sötét lakásába, és váratlanul elöntötte a szomorúság. Magányosnak érezte magát.

Megfordult, és belenézett az előszoba aranyozott keretű, négyszögletes tükrébe. Ez volt az egyik első bútordarab, amelyet akkor vett, amikor beköltözött a lakásba. Meglehetősen régi volt benne az üveg, és annak ellenére is borsos árat fizetett érte, hogy a jobb felső sarkánál volt már rajta egy-két sötét folt. Sokat jelentett Ruthnak, hogy felakaszthatja saját lakása, saját otthona falára. Alaposan megnézte a tükörképét a gyengülő fényben.

Aznap este leengedte a haját, amely a válla előtt aláhullva leért egészen a könyökéig. Türelmetlen mozdulattal a válla mögé simította a sűrű, fekete hajzuhatagot. Az arca olyan volt, mint a teste: kicsi és finom, de a vonásai nem voltak szabályosak. Széles ajka, apró, egyenes orra, enyhén csúcsos álla volt. Finom, előkelő arccsontozata, fekete, egyenes szemöldöke némiképp ellentétben állt hatalmas, sötétbarna, macskásan ívelt szemével. Mindenki azt mondta neki, hogy egzotikus arca van, de ő nem látta magát szépnek. Tudta, hogy megfelelő sminkkel és megvilágításban ragyogó tud lenni, de az más. Az csak egy szerep, egy illúzió, nem maga Ruth Bannion.

Sóhajtott, majd elfordult a tükörtől, és odament a plüss kárpitú viktoriánus kanapéhoz. Macskája, Nyizsinszkij tudta, hogy gazdája már egyedül van, ezért a hasára gördült, ásított, majd hosszan nyújtózott egyet, ezután összegömbölyödött Ruth ölében. A lány szórakozottan megvakargatta a kandúr fülét. Vajon ki is Ruth Bonnion? – tűnődött.

Öt évvel korábban még lelkes, kezdő tanoncként fogott bele képzése egy új szakaszába New Yorkban. Lindsaynek hála, gondolta magában, és elmosolyodott. Lindsay Dunne a tanára, barátnője és példaképe volt – a legtehetségesebb klasszikus balerina, akivel Ruth életében találkozott. Ő győzte meg Ruth nagybátyját, Setht, hogy engedje őt, az unokahúgát New Yorkba. Ha Ruth arra gondolt, hogy Lindsay és Seth később összeházasodtak, és Connecticut államban boldogan élnek gyerekeikkel egy sziklákra épült, tengerparti házban, átjárta a szívét a melegség. Ahányszor csak meglátogatta őket, a jelenlétükben tapasztalt szeretet és boldogság még később is hetekig vele maradt. Soha életében nem látott két náluk összeillőbb, szerelmesebb embert. Talán csak a szülei voltak ilyenek.

Most, hat év elteltével is elszomorodott, ha a szüleire gondolt. Nemcsak önmagát sajnálta ilyenkor, hanem a két kedves, értelmes ember tragikus halálát is. Valami különös módon mégis tudta, az ő haláluknak köszönheti, hogy ott tart, ahol tart.

Miután nagybátyja, Seth Bannion lett a gyámja, elköltöztek egy kis, tengerparti városba. Így ismerkedtek meg mindketten Lindsayvel, aki végül meggyőzte Setht, hogy Ruthnak New Yorkban kell folytatni tanulmányait. Ruth tudta, hogy nagybátyjának milyen nehezére esett őt tizenhét évesen elengednie ebbe a világvárosba. Evanstonék természetesen a gondját viselték, Seth azonban tudta, milyen irgalmatlanul nehéz élet zajlik New Yorkban. Szeretetből habozott a döntéssel, és végül szeretetből adta be a derekát. Ruth élete ezzel végleg megváltozott.

Talán már akkor megváltozott, emlékezett vissza, amikor először belépett Lindsay balettiskolájába. Akkor táncolt először Davidovnak.

Hogy mennyire félt?! Ott állt az előtt a férfi előtt, akit az évtized legjobb táncosának tartottak. Nyikoláj Davidov nemcsak balettmester volt, hanem élő legenda is. Csak a legtehetségesebb balerinákkal lépett fel, például Lindsay Dunne-nal. Egyszer személyesen ment el Connecticutba, hogy megkérje Lindsayt, térjen vissza New Yorkba egy időre, és legyen a partnere azon a balettelőadáson, amelyet Nyikoláj saját maga írt. A még szinte kamaszlány Ruth zavarba jött a férfi jelenlététől, szinte moccanni sem tudott, de Nyikoláj ekkor arra kérte, hogy táncoljon neki. Nagyon kedvesen viselkedett. Ruth elmosolyodott az emléktől, és hátrahajtotta a fejét a párnára. Senki nem tudott megnyerőbb lenni, mint Nyikoláj. Önkéntelenül is engedelmeskedett a férfinak, és teljesen belefeledkezett a zenébe és a mozgásba. Amikor végzett, Nyikoláj csak ennyit mondott:

– Ha New Yorkba jössz, hozzám gyere!

Ruth akkor még nagyon fiatal volt, és úgy gondolt Nyikoláj Davidovra, mint akinek még a nevét is csak suttogó tisztelettel lehet kiejteni. Ha a férfi arra kéri, akár mezítláb is végigtáncolt volna a Broadwayn.

Keményen dolgozott, hogy elégedetté tegye Nyikolájt, félt a férfi vérmérsékletétől, képtelen volt elviselni hűvös rosszallását. Márpedig Nyikoláj nagyon megdolgoztatta. Ruth tisztán emlékezett, ahogyan a férfi folyamatosan, kíméletlenül követelt tőle. Voltak esték, amikor egyszerűen csak összegömbölyödött az ágyán, és még ahhoz is fáradt volt, hogy sírjon. Aztán eljött a pillanat, amikor Nyikoláj rámosolygott, vagy elejtett egy bókot, és ilyenkor minden fájdalma elillant.

A lány táncolt a férfival, harcolt vele, nevetett vele. Látta, milyen változáson megy keresztül az évek során, mégsem sikerült megismernie annyira, amennyire szerette volna.

Talán éppen ezért vonzódnak hozzá a nők annyira, gondolta magában. Van valami rejtélyes ennek az embernek a lényében, aki idegen akcentussal beszél, de hallgat a múltjáról. Ruth már évekkel korábban túltette magát Nyikoláj iránt érzett kamaszos szerelmén. Ha arra gondolt, mennyire belehabarodott a férfiba, mosolyognia kellett. A férfi ezt észre sem vette, vagy legalábbis semmi jelét nem mutatta, hogy észrevette volna. A lány alig töltötte be a tizennyolcat, Nyikoláj pedig már majdnem harminc volt, és állandóan szebbnél szebb nők vették körül. Ez azóta sem változott, gondolta Ruth, majd szomorúan elmosolyodott, és felállt, hogy nyújtózzon egyet. A macskája kelletlenül kiugrott az öléből, és sértetten elsétált.

A szívem ép és védve van, gondolta. Talán túlságosan is védve. Donaldra gondolt, de nem tehetett semmit. Ásított, és nyújtózott még egyet. Tényleg lesz egy órája korán reggel…

Ruth pólója átnedvesedett az izzadságtól. A koreográfia, amelyet Nyikoláj a Vörös Rózsához írt, bonyolult és megerőltető volt. Pihent egyet a korlátnál, szüksége volt rá. A többi szereplő szétszóródott a próbateremben, és vagy táncolt Nyikoláj véget nem érő utasításainak engedelmeskedve, vagy várt, akárcsak Ruth, a következő felszólításra.

Még csak tizenegy óra volt, de a lány már végigtáncolt egy kétórás reggeli próbát. Hosszú, bő pólóját, amelyet a harisnya felett viselt, sötét izzadságfoltok tarkították; néhány kósza tincs is kiszabadult a szoros kontyból. Mégis, miközben figyelte, ahogyan Nyikoláj bemutat egy mozdulatot, minden fáradtsága elillant. A férfi egyszerűen lenyűgöző volt.

Mivel Nyikoláj a társulat művészeti vezetőjévé és balettek elismert szerzőjévé vált, már nem kellett személyesen fellépnie, hogy a rivaldafényben maradjon. Ruth tudta, hogy a férfi csak azért táncol, mert erre született. Nem érte el a száznyolcvan centimétert, de karcsú, szálas alkata miatt mégis magasabbnak tűnt. Szőke, göndör haja olyan arcot övezett, amely soha nem vesztette el kisfiús báját. Telt ajka nagyon vonzó volt, és amikor elmosolyodott…

Amikor elmosolyodik, nem lehet neki ellenállni. Finom ráncok szaladnak szét sugárirányban a szeme körül, és nagy írisze elképesztően kékké válik.

Amikor Nyikoláj bemutatott egy fordulatot, Ruth hálás volt, hogy a férfi harminchárom éves kora és egyéb szakmai kötelezettségei ellenére még mindig táncol.

Nyikoláj ekkor leintette a zongoristát.

– Rendben, gyerekek – kezdte zengő, orosz akcentusával. – Rosszabb is lehetne.

Davidovtól egy ilyen megjegyzés felér egy lovaggá ütéssel, gondolta Ruth fanyar mosollyal.

– Ruth, szeretném látni a pas de deux-t az első felvonásból!

A lány habozás nélkül odalépdelt hozzá, és szórakozottan hátrasimította az arca körül táncoló tincseket. Nyikoláj, mint minden hangulatember, szeszélyes és kiszámíthatatlan. Aznap nagyon hivatalosnak tűnt. Ruth tudta, hogyan alkalmazkodjon a férfi vérmérsékletéhez. Megálltak egymással szemben, és összeérintették a jobb tenyerüket. Szótlanul elkezdték.

Az egyik korai szerelmes jelenetet próbálták, amely inkább szellemes riposztokból állt, mint bensőséges érzelmek kifejezéséből. Nyikoláj ezúttal nem tündérmesét írt a balett kerettörténetéül, hanem szenvedélyes románcot. Az egyik főhős herceg volt, a másik cigánylány, mindkettő hús és vér ember. Ennek megfelelően a jellemek kirobbanón atletikus táncot követeltek. Kihívóan kacérkodnak egymással; a férfi kér, a lány elutasítja a kérést. A hangulat fokozására időnként felszegték az állukat, vagy tettek egy mozdulatot a csuklójukkal.

A későnyári nap betűzött az ablakokon, és mintákat rajzolt a padlóra. Ruth hátán csak úgy csurgott az izzadság, de észre sem vette, miközben ki-be fordult Nyikoláj karjába és karjából. Carlotta a szerep szerint feldühíti, majd elbűvöli a herceget a balett során. A szíveknek ez a párbaja már az első találkozásukkor megkezdődik.

Amikor Ruth Nyikolájjal táncolt, belátta, hogy mindig csodálattal adózik majd a férfinak, a táncosnak, a legendának. Az, hogy a partnere lehet egy darabban, élete legnagyobb megtiszteltetése volt. A férfi miatt felülemelkedett önmagán, többé vált, mint amiről valaha is álmodott. Miközben növendékből a társulatot jelentő corps de ballet egyik fő táncosa lett, számos partnerrel táncolt már, de egyik sem ért fel Nyikoláj Davidovhoz sem kecsességben, sem pontosságban, sem kitartásban, gondolta fáradtan, miközben a férfi rászólt, hogy kezdjék újra a pas de deux-t.

Ruth igyekezett lélegzethez jutni, miközben a zongorista visszalapozott a kottájában. Nyikoláj odafordult a lányhoz, és felemelte a kezét.

– Hová tetted ma a szenvedélyességedet, kicsim? – kérdezte rosszallóan.

Ruth ki nem állhatta, ezt a megszólítást, és Nyikoláj tudta ezt. A férfi elvigyorodott, a lány pedig szótlanul a kezébe tette a kezét.

– Most pedig, kedves cigánylányom, a testeddel is küldj el a pokolba, ne csak a szemeddel! Újra!

Ismét elkezdték, de Ruth esze ezúttal nem azon járt, mennyire szeret Nyikolájjal táncolni. Versengett a férfival, kihívás volt minden lépése, szökkenése. A bosszúsága pontosan azt adta Nyikolájnak, amire a mesternek szüksége volt. Mintha azt kérdezte volna tőle minden mozdulatával: vajon képes vagy-e legyőzni engem? Odapenderült Nyikoláj karjába, és tüzes pillantást vetett rá. Csak egy másodpercig pózolt ott, majd kipenderült újra egy grand jetével, várva, hogy a férfi kövesse.

Úgy fejezték be a jelenetet, ahogyan kezdték, összeérintett tenyérrel. Ruth hátravetette a fejét, Nyikoláj pedig elnevette magát, megölelte a lányt, és lelkesen megpuszilta az arcát mindkét oldalról.

– Erről van szó! Jó, hogy le nem köptél, miközben a kezedet nyújtottad!

Ruth kissé elfáradt tánc közben, és zihálva vette a levegőt. Továbbra is tüzesen csillogó tekintete Nyikolájon pihent. Gyors borzongás futott végig a gerincoszlopa mentén, elterelve a figyelmét. Látta a férfi szemén, hogy ő is ugyanezt érzi. Nyikoláj keze továbbra is a lány hátán nyugodott, de ekkor megtört a varázs, és a mester elhúzódott tőle.

– Ebédszünet! – közölte fennhangon a társulattal. Bejelentését elismerő taps jutalmazta. A próbaterem pillanatok alatt kiürült. – Ruth! – kapta el Nyikoláj a lány karját, mielőtt csatlakozhatott volna a többiekhez. – Beszélni szeretnék veled.

– Rendben, beszéljünk ebéd után!

– Nem, itt és most!

Ruth összevonta szemöldökét.

– Nyikoláj, nem volt időm reggelizni…

– Van egy kis joghurt lenn a hűtőben, meg némi ásványvíz – csitította a férfi, majd elengedte a lány kezét, és a zongorához lépett. Leült, és improvizálni kezdett. – Hozz nekem is, kérlek!

Ruth csípőre tette a kezét, és hallgatta egy ideig Nyikoláj játékát. Biztosra vette, hogy a férfinak meg sem fordult a fejében, hogy ő akár nemet is mondhatna. Eszébe sem jutott megkérdezni tőle, nem voltak-e más tervei ebédszünetre… Elvárja tőle, hogy úgy ugráljon, ahogyan ő fütyül, méghozzá önként és dalolva.

– Elviselhetetlen vagy! – bukott ki belőle.

Nyikoláj felnézett, de közben játszott tovább.

– Mondtál valamit? – kérdezte nyájasan.

– Igen – felelte a lány határozottan. – Azt, hogy elviselhetetlen vagy!

– Így van – mosolygott a férfi jókedvűen. – Az vagyok.

Ruth önkéntelenül is elnevette magát.

– Milyen ízűt szeretnél? – kérdezte, és elégedetten látta, hogy Nyikoláj nem tudja mire vélni a dolgot. – Milyen ízű joghurtot, Davidov úr?

A lány hamarosan visszatért egy egész karton joghurttal, kanalakkal, két pohárral és egy nagy üveg ásványvízzel. Odalent jókedvű beszélgetést hallott az étkezőből, fentről pedig a férfi zongorajátéka szólt. Ruth felment a lépcsőn, váltott néhány szót a társulat két tagjával, meg az egyik férfi szólistával. A Nyikoláj által játszott darab egy halk blues volt, amelyet ő maga szerzett – pontosabban ott helyben rögtönzött.

A lány megállt az ajtóban, és figyelte, amint a napsugarak megvilágítják a férfi haját és kezét. Nyikolájnak hosszú, keskeny keze, és beszédes ujjai vannak. Többet ki tud fejezni azokkal az ujjakkal, mint egy átlagember a szónoklataival.

De milyen magányosnak tűnik!

A gondolat olyan váratlanul fészkelte be magát Ruth fejébe, hogy maga is meglepődött. Talán a zene teszi, állapította meg magában. A szomorú dallam. Elindult a férfi felé, balettcipője hangtalanul siklott a parkettán.

– Magányosnak tűnsz, Nyikoláj.

A férfi olyan hirtelen kapta fel a fejét, hogy a lány biztosra vette, sikerült megzavarnia a gondolataiban. Nyikoláj egy ideig értetlenül nézett rá, ujjait a zongora billentyűin pihentetve.

– Az is voltam – ismerte el –, de nem erről szeretnék beszélni veled.

Ruth felvonta a szemöldökét.

– Üzleti ebédről van szó? – kérdezte, miközben letette a karton joghurtot a zongorára.

– Nem – felelte Nyikoláj, majd elvette az ásványvizes üveget, és lecsavarta a kupakját. – Akkor ugyanis vitatkoznánk, és az, ugye, nem tesz jót az emésztésnek? Gyere, ülj ide mellém!

A lány engedelmeskedett, és igyekezett előre megacélozni magát, hogy meg ne borzongjon a férfi puszta jelenlététől. Amikor Nyikoláj mellett volt, úgy érezte, mintha valami erőörvénybe kerülne. A férfi még így ellazulva, ebéd közben is olyan volt, mint egy nyitva felejtett áramkör.

– Csak nincs valami baj? – kérdezte Ruth, miközben elvett egy joghurtot és egy kiskanalat.

– Én is éppen ezt szeretném kérdezni tőled.

A lány meglepetten oldalra fordult, és látta, hogy Nyikoláj fürkésző pillantást vet rá. Feneketlen mélységű, kristálytiszta kék szeme volt, képes volt rezzenetlenül ülni és nézni, mint sok táncos.

– Ezt hogy érted?

– Lindsay felhívott – magyarázta a férfi egyenletes hangon. A szempillája egy árnyalatnyival sötétebb volt, mint a haja.

Ruth továbbra sem értett semmit. Összeráncolta a homlokát.

– Igen?

– Lindsay szerint boldogtalan vagy – folytatta Nyikoláj töretlenül, és olyan átható volt a pillantása, hogy a lány nyomást érzett a nyakán. Amikor elfordult a férfitól, azonnal megkönnyebbült valamelyest. Puszta nézésével senki más nem tudta ennyire kibillenteni az egyensúlyából.

– Lindsay túl sokat aggódik – felelte Ruth könnyed hangon, és belekanalazott a joghurtba.

– Boldogtalan vagy, Ruth? – kérdezte Nyikoláj, és a lány karjára tette a kezét. Ruth kénytelen volt tanára szemébe nézni. – Komolyan kérdezem!

– Nem – felelte a lány habozás nélkül, őszintén, majd a rá oly jellemző módon lassan, halványan elmosolyodott. – Nem.

A férfi továbbra is az arcát fürkészte, de a keze lesiklott Ruth csuklójára.

– Akkor hát boldog vagy?

A lány már szóra nyitotta a száját, válaszra készen, de be is csukta csalódott szusszanással. Miért fürkészi Nyikoláj ilyen vesébe látó tekintettel, teljes őszinteséget követelve? Tudta, hogy a mester nem fogad el tőle sem közhelyeket, sem át nem gondolt válaszokat.

– Miért ne lennék? – kérdezte, és fel akart állni, de a férfi ujjai összezáródtak a csuklója körül.

– Ruth – kezdte Nyikoláj, és a lánynak nem volt más választása, ismét a szemébe kellett néznie. – Barátok vagyunk?

Ruth először nem tudta, mit felelhetne. Egy egyszerű igen nem fejezte volna ki a férfi iránti érzelmeinek sokféleségét, kapcsolatuk összetettségét.

– Néha – felelte óvatosan. – Néha azok vagyunk.

Nyikoláj derűs tekintettel elfogadta a választ.

– Helyes – mormogta, majd váratlanul a lány mindkét kezét a kezébe fogta, és az ajkához emelte. Olyan puha volt az ajka Ruth bőrén, mint egy halk suttogás. A lány nem húzta el a kezét, de meglepetésében megmerevedett, és óvatossá vált. A férfi ismét a szemébe nézett összekulcsolt kezük felett, és úgy tett, mintha fel sem tűnne neki Ruth zavara. – Elmondod, miért nem vagy boldog?

A lány hűvös óvatossággal elhúzta a kezét. Nehéz volt összeszedetten viselkednie, amikor Nyikoláj megérintette. Érzéki ember volt, aki érzéki viselkedéshez szokott. Ruth felállt, és átsétált a termen az ablakokhoz. Manhattan ott nyüzsgött alattuk.

– Ha teljesen őszinte akarok lenni – kezdte elgondolkodva –, azt kell mondanom, nem nagyon gondolkodtam el a saját boldogságomon. Egek! – nevette el magát fejcsóválva. – Ez elég nagyképűen hangzott.

Megfordult, és a mesterre nézett. A férfi nem mosolygott.

– Csak azt akartam mondani, hogy amíg nem kérdeztél rá, eszembe sem jutott, hogy boldogtalan lennék – magyarázta, majd vállat vont, és nekidőlt az ablakpárkánynak. Nyikoláj ásványvizet töltött az egyik pohárba, felállt, és odavitte neki.

– Lindsay aggódik érted.

– Neki éppen elég aggódnivalója van Sethszel, a gyerekekkel és a balettiskolájával.

– Szeret téged – közölte a férfi egyszerűen. Nem kerülte el a figyelmét Ruth lassú mosolya, meleg tekintete, leplezetlen öröme.

– Igen, tudom.

– Meglep? – kérdezte Nyikoláj, majd az ujja köré csavarta a lány egyik kósza tincsét. Puha volt, és enyhén nedves.

– Bámulatra méltó a nagylelkűsége. Mindig elképedek tőle – ismerte el Ruth, majd elhallgatott egy pillanatra, de aztán gyorsan folytatta, mielőtt még elbátortalanodott volna. – Sosem voltál belé szerelmes?

– De – felelte a férfi habozás, megbánás és feszélyezettség nélkül. – Néhány éve, rövid ideig – tette hozzá mosolyogva, és visszatolta Ruth egyik meglazult hajtűjét. – De valamiért sosem tudtam elcsavarni a fejét, és mire észbe kaptam, már csak jó barátok voltunk.

– Különös – jegyezte meg a lány egy idő után. – Nem hittem volna, hogy van olyan nő, akinek nem tudod elcsavarni a fejét.

Nyikoláj ismét elmosolyodott.

– Még nagyon fiatal voltam, annyi idős, mint most te. Egyébként is, most rólad van szó, nem Lindsayről. Azt hiszi, túlságosan nagy nyomást gyakorolok rád.

– Nagy nyomást? – kerekedett el a lány szeme megjátszott álmélkodásában. – Te, Nyikoláj?

A férfi derűs pillantást vetett rá.

– Hát nem megdöbbentő feltételezés?

Ruth megrázta a fejét, majd visszament a zongorához. Letette a poharát, és vett még egy joghurtot.

– Én jól vagyok, Nyikoláj. Remélem, te is ezt mondtad neki.

Mivel a férfi nem válaszolt, a lány kanállal a szájában megfordult.

– Nyikoláj!

– Azt hittem, balul sült el a legutóbbi… párkapcsolatod.

Ruth felvonta a szemöldökét.

– Szerinted boldogtalan lennék egy férfi miatt?

A tanárán látszott, hogy nincs ínyére a megfogalmazás.

– De felvágták a nyelvedet, kicsim!

– Már nem vagyok kisgyerek! – ellenkezett a lány dühösen, és letette a joghurtot a zongorára. – Továbbá nem vagyok…

– Még találkozgatsz azzal a tervezőmérnökkel? – szakította félbe Nyikoláj hűvösen.

– Neve is van – közölte Ruth rosszallóan. – Donald Keysernek hívják. Úgy beszélsz róla, mintha csak egy ruhacímke volna.

– Tényleg? – mosolygott rá a férfi gyerekesen. – Nem válaszoltál a kérdésemre.

– Nem – felelte a lány, majd nyugodtan kortyolgatni kezdte az ásványvizét, bár a szeme szúróssá vált.

– Ruth, találkozgatsz még vele?

– Semmi közöd hozzá – felelte a lány könnyed, mégis metsző hangon.

– A társulat tagja vagy – mutatott rá Nyikoláj, minden egyes szót hangsúlyozva. – És én vagyok a vezető.

– Akkor talán a gyóntatóatyám is te vagy? – vágott vissza Ruth. – Minden egyes táncosodnak a jóváhagyásodat kell kérnie a szeretőjéhez?

– Hékás, hátrébb az agarakkal! – figyelmeztette a férfi.

– Nem tartozik rád a magánéletem – folytatta a lány szünet nélkül. – Járok a próbákra, nem szoktam késni. Keményen dolgozom.

– De most miért védekezel?

– Mert már belefáradtam, hogy mindig a szigorú nagybácsi szerepét játszod velem – felelte Ruth rosszallóan, és megjelent egy ránc a két szemöldöke között. Odalépett a tanárához. – Már van egy nagybátyám, szóval nem kell atyáskodnod felettem.

– Tényleg nem? – kérdezte Nyikoláj, majd kivett egy meglazult hajtűt a lány hajából, és miközben lustán csavargatni kezdte hüvelyk– és mutatóujja között, mélyen Ruth szemébe nézett.

A férfi nyugodt hangja olaj volt a lány haragjának tüzére.

– Nem! – felelte, és hátravetette a fejét. – Elegem van abból, hogy mindig csak gyerekként bánsz velem!

Nyikoláj megragadta Ruth vállát. A lányt meglepte a váratlan, indulatos mozdulat. A férfi hevesen megszorította, testük összesimult, de másképpen, mint egyébként. Ezúttal nem szólt zene, nem volt koreográfia. Ruth érezte a mester dühét – de érzett még mást is, valami sokkal megfoghatatlanabbat. Tudta, hogy Nyikolájnak máskor is voltak váratlan dühkitörései, azt is tudta, hogyan kezelje ezeket, de ez valami új volt…

A teste akaratlanul is válaszolt a férfi ölelésére, és ettől megdöbbent. Szívük ugyanarra a szapora ütemre dobbant. A lány érezte, hogy Nyikoláj ujjai a húsába mélyednek, de ez nem okozott fájdalmat. Felhúzta ugyan a kezét, hogy ellökje magától, de végül nem tette.

Nyikoláj bámulni kezdte Ruth ajkát. A lányba belemart a sóvárgás – élesebb, édesebb élmény volt, mint bármi az életében.

Elkábult tőle, és sajogni kezdett benne valami.

Lassan, annak a tudatában, hogy amire vágyik, pusztán egy leheletnyire van tőle, Ruth előrehajolt, és behunyta a szemét. Izgatottan várta a csókot, ajka résnyire nyílt, és-áhítattal suttogta a férfi nevét.

Nyikoláj ekkor összerezzent, káromkodott egyet oroszul, és eltolta magától.

– Több eszed is lehetne annál – füstölgött –, mint hogy szándékosan kihozz a sodromból!

– Hát te csak ennyit éreztél? – kérdezte a lány csalódottan. Fájt neki a férfi visszautasítása.

– Ne feszítsd túl a húrt! – figyelmeztette Nyikoláj, és dühösen rándított egyet a vállán. A szeme szikrákat szórt. – Maradj csak a tervezőmérnököd mellett! – füstölgött halkabban, és visszafordult a zongora felé. – Úgy tűnik, illetek egymáshoz.

Ezzel leült, és ismét játszani kezdett. A hallgatása egyértelmű jelzés volt Ruthnak: elmehet.

2.

Nyilván csak képzelődik…

Ruth visszapergette magában a Nyikoláj karjában átélt pillanatokat, és újraélte azt a végtelen vágyat, amit közben érzett. Lehetetlen, mondogatta magának újra meg újra. Számtalanszor volt már a tanára, karjában, de soha, soha nem érzett ehhez foghatót. Ráadásul, emlékeztette magát, miközben lezuhanyozta magáról az egész napos izzadságot, még legalább fél tucatszor volt a férfi karjában azt követően is, miután folytatták a próbát.

Ekkor is volt közöttük valami, ismerte el kelletlenül, miközben felidézte magában, ahogyan felforrósodott körülöttük a levegő, amikor újravettek egy-egy szakaszt. Csakhogy akkor már dühvel és feszültséggel keveredve.

A lány hagyta, hogy záporozzon rá a víz, miközben haja meztelen hátára tapadt. Végre egyedül volt otthon, ezért kihasználta az alkalmat, és igyekezett kitalálni, miért válaszolt a teste olyan hevesen Nyikoláj váratlan ölelésére.

Egészen egyszerűen felkavarodtak a hormonjai, méghozzá megdöbbentő sebességgel. Szembeállította ezzel Donald csókjainak melegségét – az ezekből fakadó enyhe kísértést, amelynek azonban könnyen ellenállt. Donald halkan beszélt hozzá, gyengéden igyekezett meggyőzni. A csábítás minden hagyományos eszközét bevetette: virágot vett, gyertyát gyújtott, meghívta vacsorázni. Ruth eltűnődött, vajon hogyan érezte magát a mérnök társaságában. Kellemesen. Sóhajtott, mert tudta, hogy egyetlen férfi sem lenne büszke erre a válaszra. Márpedig ennél többet soha nem érzett sem Donald, sem más férfi társaságában. Ekkor egyetlen pillanat leforgása alatt egy férfi, akivel évek óta együtt dolgozott, aki képes volt egyetlen szavával feldühíteni, ugyanakkor egyetlen mozdulatával könnyekig meghatni, robbanást idézett elő a bensőjében. Ebben az élményben nem volt semmi kellemes.

Soha nem csókolt meg, állapította meg magában, és egy pillanatra belefeledkezett az emlékeibe. Még csak meg sem ölelt úgy igazán – nem mint szerető, csak…

Véletlen volt, mondta magában, és határozott csuklómozdulattal elzárta a csapot. Pillanatnyi elgyengülés, amit a tánc szenvedélye és a vita heve szült.

Ruth meztelenül, csuromvizesen nyúlt a törülközőjéért. A hajával kezdte. A teste apró volt, finom felépítésű, minden mérce szerint vékony, bár a táncosok között nem kirívóan. Bensőségesen ismerte minden porcikáját, mint minden táncos. Végtagjai hosszúak, karcsúak és hajlékonyak. Született táncos alkata – és életének sorsszerű eseményei – vitték őt Lindsayhez évekkel korábban.

Lindsay, gondolta magában, és elmosolyodott. Élénken emlékezett az asszony tüzes táncára a Don Quijotéban, egy balettelőadásban, amelyben a tanárnője főszerepet játszott még azelőtt, hogy megismerkedett volna Ruthszal. A lány ajkáról lehervadt a mosoly, ha visszagondolt első személyes találkozásukra. Erre évekkel később került sor, Lindsay szerény körülmények közt működő balettiskolájában. Ruth félelemmel vegyes csodálattal nézett fel az asszonyra, mégis nagy merészen azt találta mondani, hogy egy nap ő is táncolni fog a Don Quijotébanl

Ez így is történt, fűzte tovább a gondolatait, miközben karcsú teste köré csavarta a törülközőjét. Seth nagybátyja és Lindsay el is jöttek az előadásra, bár Lindsay majdnem nyolc hónapos várandós volt akkor. Lindsay elsírta magát büszkeségében, Nyikoláj pedig végig ugratta Rutht, és viccelődött vele.

A lány sóhajtva elhajította a törülközőjét, és felvette a fürdőköpenyét. Csak Lindsay, az ő bölcs nevelőanyja volt annyira érzékeny, hogy rájöjjön, a szíve mélyén még mindig nem teljesen boldog. Ruth megkötötte a fukszia színű fürdőköpenyt, és fogott egy fésűt. Amikor telefonon beszélt Lindsayvel, szóba került Donald is. Beszéltek még a gyönyörű, kis ékszeres dobozról, amit a lánynak a Village-ben sikerült vennie, aztán a gyerekekről is. Seth nagybátyja könyörgött neki, hogy látogassa meg őket az első szabad hétvégéjén.

A családi pletykák és az egyéb könnyed témák közben Lindsay megérzett valamit a lány lelkében, amit még ő sem ismert be magának. Ruth összevonta a szemöldökét. Hogy nem boldog. De nem is boldogtalan, tette hozzá magában, miközben fésülni kezdte hosszú, nedves haját. Egyszerűen elégedetlen. Ami butaság a részéről, gondolta bosszúsan. Megvan mindene, amire valaha vágyott. A társulat egyik fő táncosa, a nevét jól ismerik a balett világában. Ő táncolja Davidov legújabb darabjában a főszerepet. A munka kemény, és nagyok a követelmények, de ő már alig várta. Erre az életre született.

Ettől még néha erős vágyat érzett arra, hogy megszegje a szabályokat, hogy visszatérjen abba a céltalan semmittevésbe, amit gyerekként annyira szeretett. Olyan szabad volt, oly sok kalandot élt át… Csillogni kezdett a szeme az emlékektől: visszagondolt a svájci síelésre, ahol annyira tiszta és hideg volt a levegő, hogy fájdalmas volt belélegezni; az isztambuli illatokra és színekre. A vékony, elkerekedett szemű gyerekekre Kréta utcáin; a vicces, apró kis szobára Bonnban, amelynek üvegből volt a kilincse. Mindazokra a felhőtlenül boldog évekre, amikor együtt utazott újságíró szüleivel. Vajon volt olyan hely, ahol három hónapnál tovább maradtak? Hát csoda, hogy csak egymáshoz ragaszkodtak, semmi máshoz? Egymáshoz, és a tánchoz. A tánc volt Ruth hűséges társa, amely egész gyerekkorát végigkísérte annak változó helyszínein. A tanárok ugyan más hangon, más nyelven, más akcentussal beszéltek, de a tánc mindvégig ott maradt mellette.

A sok éves utazás miatt Ruth hamarabb éretté vált, mint a kortársai. Nem volt benne félénkség, csak önállóság és óvatosság. Ezt követte a nagybátyjával, Sethszel való élet, amelyhez egy idő után csatlakozott Lindsay is, majd az Evanston családnál töltött évek, ahol megnyílt, és képessé vált a bizalomra és a ragaszkodásra. De a világa ettől még elszigetelt maradt, mivel soha nem lépett ki a balett köreiből. Talán ennek köszönhette kiváló megfigyelőkészségét. Más emberek megfigyelése és elemzése nemcsak megszokás volt nála, hanem lénye természetes része is.

Részben emiatt is bosszantotta fel Nyikoláj viselkedése. Figyelte aznap délután, és érezte, hogy kavarog benne valami, de hogy mi, azt nem tudta megmondani. Hogy a tanára mit gondol és érez, az továbbra is rejtély maradt előtte. Márpedig Ruth nem szerette a rejtélyeket.

Ezért kedvelem annyira Donaldot, tűnődött magában, és halványan elmosolyodott. Szórakozottan játszadozni kezdett a púderes és parfümös üvegekkel az öltözőasztalán. Ő aztán nem játssza meg magát, ő teljesen kiszámítható. Minden gondolata és érzése látható a felszínen. Nincsenek benne megbúvó örvények, nincsenek felszín alatti áramlatok. Nyikoláj ezzel szemben…

Nyomott egy kevés testápolót a tenyerébe, majd rákente a karjára. Egy olyan férfi, mint Nyikoláj, teljesen kiszámíthatatlan, mindenkit megzavar és felbosszant maga körül. Szeszélyes, ésszerűtlen, fárasztó. Már az is a nehezére esik, ha csupán lépést akar tartani vele, hát még ha elégedetté akarja tenni! Több táncost is látott, akik képesek voltak saját határaikon túl is hajszolni magukat, csak hogy azt nyújtsák neki, amit elvárt tőlük. Időnként ő maga is ezt teszi. De vajon mi nyűgözi le Nyikolájban ennyire?

Rutht az zökkentette ki a gondolataiból, hogy kopogtattak az ajtaján. Vállat vont, és elfordult az öltözőasztalától. Semmi értelmét nem látta, hogy tovább boncolgassa Nyikoláj Davidov lelkét. Felkapcsolta a lámpát a nappaliban, majd kisietett a bejárati ajtóhoz. Belenézett a kukucskálóba, és meglepődött. Leakasztotta az ajtóról a biztonsági láncot.

– Donald, éppen rád gondoltam!

A férfi hevesen megölelte, még mielőtt a lány baráti csókot adhatott volna neki.

– Mmm, de csodás illatod van!

Donald csókkal fojtotta Ruthba a nevetést. Ez a csók hosszabbá és hevesebbé vált, mint ahogy a lány tervezte, de nem állt ellen. Többet akart érezni a szokásos kellemes élvezetnél, amelyet megszokott. Izgalmat akart, enyhe ijedtséget, amit férfi karjában aznap délután érzett először. A csók végeztével azonban ugyanolyan hűvös volt a feje és egyenletes a szívverése, mint előtte.

– Az ilyen üdvözlést szeretem a legjobban – dünnyögte Donald, és adott egy puszit Ruth nyakára.

A lány egy pillanatig még a férfi védő, ölelő karjában maradt, élvezte az együttlétet, de aztán elhúzódott, és Donaldra mosolygott.

– Örülök, hogy látlak. Mit keresel itt?

– Elviszlek szórakozni – felelte a férfi, és belépett a lakásba. – Vedd fel a legszebb ruhád! – utasította Rutht, és megcirógatta az arcát. – Azok közül, amiket szeretek, természetesen. Hivatalosak vagyunk egy estélyre.

A lány kisimította még mindig nedves haját az arcából.

– Estélyre?

– Igen – felelte Donald, és Nyizsinszkijre pillantott. A kandúr Ruth alacsony, üveglapos étkezőasztalán feküdt elterülve. – Germaine Jones estélyére – folytatta, miközben kölcsönösen nem vettek tudomást egymásról a macskával. – Ő az a ruhatervezőnő, aki mintás miniszoknyában és térdzokniban utazik.

– Igen, emlékszem – bólintott a lány. Germaine alacsony, tündérszerű, vörös hajú nő volt irigylésre méltóan zöld szemmel és sűrű, sötét szempillával. – Azért felhívhattál volna telefonon…

– Hívtalak… legalábbis próbáltalak hívni – felelte a férfi. – Tudom, hirtelen jött, de azért hívtam a próbatermet. Akkor már nem voltál bent, de még itthon sem.

Donald vállat vont, majd elővette vékony, arany cigarettatárcáját.

– Germaine is később szólt a szokottnál, de ettől még rengeteg fontos ember lesz ott. Ebben a szezonban ő az egyik legkeresettebb tervező.

Donald visszacsúsztatta a tárcát előkelő, méretre szabott, palaszürke öltönyének belső zsebébe, majd rágyújtott.

– Ma este nem érek rá.

A férfi felvonta a szemöldökét, és kifújta a füstöt.

– Miért nem? – kérdezte, majd futó pillantást vetett Ruth nedves hajára és vékony fürdőköpenyére. – Más terveid vannak ma estére?

A lány erős kísértést érzett, hogy füllentsen valamit. Donald kezdett túlságosan magabiztos lenni.

– Ennyire hihetetlennek hangzik, Donald? – kérdezte, mosollyal leplezve a bosszúságát.

– Természetesen nem – felelte a férfi lefegyverző vigyorgással. – Valamiért mégis azt gondolom, hogy nincs más terved, szóval légy jó kislány, és vedd fel azt a piros, testhez simuló ruhádat! Germaine nyilván saját híres összeállításainak egyikét viseli majd, de melletted olyan lesz, mint egy eltévedt pomponlány.

Ruth fürkésző pillantást vetett Donaldra.

– Ez nem volt szép, Donald.

– Az üzletben nincs barátság – vont vállat a férfi.

A lány elfojtott egy sóhajtást. Tudta, hogy Donald kedveli őt, és kétségkívül vonzódik hozzá, de eltűnődött, vajon akkor is kedvelné-e, ha nem használhatná arra, hogy felvonultassa rajta az általa tervezett ruhákat.

– Ne haragudj, Donald, de ma este nincs kedvem estélyre menni.

– Ugyan már, Ruth! – verte le a hamut a cigarettájáról Donald a hamutartóba, türelmetlensége első jeleként. – Semmi mást nem kell tenned, mint megcsillantani a szépségedet, és váltanod néhány szót a megfelelő emberekkel.

A lány erőt vett fokozódó bosszúságán. Tudta, hogy a férfi még mindig nem fogta fel, milyen megerőltető tud lenni a foglalkozása.

– Reggel nyolc óra óta dolgozom, Donald. Kegyetlenül elfáradtam. Ha nem pihenem ki magam, akkor holnap nem tudom a tőlem elvárt teljesítményt nyújtani. Felelősséggel tartozom a társulatnak, Nyikolájnak és magamnak.

A férfi gondosan elnyomta a cigarettáját. A füst egy ideig még ott gomolygott a levegőben, majd távozott az egyik nyitott ablakon.

– Csak azt ne mondd, hogy soha nem élsz társas életet, Ruth! Ez képtelenség.

– Nem is akkora képtelenség, mint gondolod – felelte a lány, és odament hozzá. – Három hét múlva bemutató, Donald. Addig ki kell hagynom az estélyeket.

– És mi lesz velem, Ruth? – kérdezte a férfi, és megölelte a lányt. A nyugodt, kiegyensúlyozott felszín alatt düh érződött belőle. – Engem meddig hagysz még ki az életedből?

– Soha nem ígértem neked semmit, Donald. Kezdettől tudtad, hogy nekem a munkám a legfontosabb. Akárcsak neked.

– Ettől még nem kellene megtagadnod a nőiességedet!

Ruth tekintete nyugodt maradt, de a hangja fagyossá vált.

– Nem hinném, hogy megtagadom.

– Tényleg? – kérdezte a férfi, és ujjai a lány húsába mélyedtek, akárcsak Nyikoláj ujjai néhány órával korábban. Ruth érdekesnek találta, hogy a két férfi két ennyire különböző hatást vált ki belőle. Nyikoláj mellett ő is haragot érzett, de erős vonzalmat is. Donald mellett azonban csak türelmetlenséget és fáradtságot.

– Donald, csak mert nem fekszem le veled, még nem tagadom meg a nőiességemet.

– Tudod jól, mennyire kívánlak – kezdte a férfi, és még szorosabban magához ölelte a lányt. – Ahányszor csak megérintelek, azt érzem, hogy kezdesz feloldódni, de aztán egy ponton túl nem hagyod magad, és falba ütközöm. Donald hangja érdessé vált dühében.

– Meddig zársz még ki engem?

Ruthba belemart a bűntudat. Tudta, hogy a férfi igazat beszél, mint ahogyan azt is, hogy képtelen változtatni ezen.

– Sajnálom, Donald.

A férfi látta a lány szemén, hogy bűntudata van, és taktikát változtatott. Ismét szorosan átölelte, és halkan, kedvesen folytatta.

– Tudod jól, mit érzek irántad, kicsim – kezdte, majd gyengéden, biztatóan megcsókolta. – Eljöhetnénk az estélyről hamarabb, vissza ide, egy üveg pezsgővel.

– Donald, nem… – kezdte Ruth, de ekkor ismét kopogtattak az ajtaján. Zavarában anélkül nyitott ajtót, hogy megnézte volna a kukucskálón, ki az.

– Nyikoláj! – bámult a tanárára döbbenten, kiüresedett fejjel.

– Te mindenkinek ajtót nyitsz? – dorgálta meg a férfi gyengéden, majd belépett a lakásba anélkül, hogy a lány erre kérte volna. – Nedves a hajad – tette hozzá, és önkéntelenül is belemarkolt Ruth tincseibe. – Ráadásul olyan illatod van, mint az első esőnek tavasszal.

Nyikoláj úgy viselkedett, mintha aznap délután nem is vágtak volna dühös szavakat egymás fejéhez, mintha semmilyen fojtott szenvedély nem ébredt volna közöttük. Csak mosolygott a lányra derűsen, pimasz tekintettel, majd lehajolt, és megpuszilta az orrát.

Ruth fintorgott egyet, majd összeszedte a gondolatait.

– Nem szóltál, hogy meglátogatsz.

– Épp erre jártam – felelte a férfi –, és láttam, hogy ég nálad a villany.

Nyikoláj hangja hallatán Nyizsinszkij leugrott az asztalról, és hozzádörgölőzött a táncos bokájához. A férfi lehajolt, végigsimított a kandúr nyakától a farkáig, majd nevetve figyelte, ahogyan a macska két hátsó lábára áll, és szeretettel ráugrik. Nyikoláj felállt, és miközben Nyizsinszkij hangosan dorombolni kezdett a karjában, észrevette Donaldot a nappaliban.

– Üdvözlöm – biccentett oda neki barátságosan.

– Nyilván emlékszel még Donaldra – kezdte a lány sietve, és bűntudatot érzett, amiért egy pillanatra teljesen megfeledkezett a tervezőről.

– Hát persze – felelte Nyikoláj, és lustán vakargatni kezdte Nyizsinszkij fülét. A kandúr bőszen folytatta a dorombolást, borostyán sárga szemével szúrós pillantást vetett a másik férfira. – Láttam az egyik ruhakölteményét egy közös barátunkon, Suzanne Boyeren – közölte elismerő mosollyal. – Mindketten elnyerték a tetszésemet.

Donald felvonta a szemöldökét.

– Köszönöm.

– Hát meg sem kínálsz egy itallal, Ruth? – kérdezte Nyikoláj, továbbra is nyájasan mosolyogva Donaldra.

– Ne haragudj! – szabadkozott a lány, és az apró kis bár felé indult, amelyet egy lehajtható lapú asztalon rendezett be az egyik sarokban. Fogta a vodkásüveget, és töltött. – Kérsz valamit, Donald?

– Skót whiskyt – felelte a férfi kimérten, és igyekezett némi távolságot tartani Nyikoláj derűs barátságosságától.

Ruth átnyújtotta Donaldnak az italát, majd Nyikolájhoz lépett.

– Köszönöm – fogadta el a mester a poharát, majd leült egy kárpitozott karosszékbe, és megengedte a kandúrnak, hogy addig fészkelődjön az ölében, amíg kényelmesen el nem helyezkedik. Nyizsinszkij ezt követően ismét álomba szenderült, Nyikoláj pedig megkóstolta a vodkát. – Jól megy az üzlet? – kérdezte Donaldot.

– Elég jól – felelte a férfi. Ő nem ült le, állva iszogatta a whiskyjét.

– Az őszi kollekciójában elég gyakran használ skót mintát – jegyezte meg Nyikoláj, miközben igazi orosz bátorsággal itta hígítatlan vodkáját.

– Így van – bólintott Donald, és némi kíváncsiság jelent meg szándékosan semleges hangjában. – Nem gondoltam volna, hogy figyelemmel követi a női divatot.

– Én a nőket követem figyelemmel – felelte Nyikoláj, és nagyot kortyolt az italából. – Nagyra becsülöm őket.

Egyszerű kijelentés volt, amelyet a férfi szó szerint gondolt. Nem volt benne semmilyen érzéki felhang. Ruth tudta, hogy Nyikoláj tényleg sok nőt becsül nagyra, mindegyiket másért és másért. Voltak őszinte, tiszta barátságai velük, például Lindsayvel, és forró, érzéki kapcsolatai is, például közös barátjukkal, Suzanne Boyerrel. A tanár kapcsolatait mindig nagy érdeklődéssel követték a pletykalapok.

– Van egy olyan érzésem – folytatta Nyikoláj, kizökkentve Rutht a gondolataiból –, hogy ön is nagyra becsüli a nőket – ezért foglalkozik azzal, hogy mi teszi szebbé, érdekesebbé őket. Látszik a ruhatervein.

– Ez hízelgő – mosolyodott el Donald. Annyira feloldódott, hogy leült a kanapéra.

– Sosem szoktam hízelegni – ellenkezett Nyikoláj hamiskás mosollyal. – Feleslegesnek tartom az ilyesmit. Ruth a megmondhatója, mennyire fukar vagyok a dicséretekkel.

– Fukar? – vonta fel a lány a szemöldökét, és csücsörített a szájával, mintha ízlelgetnie kellene a szót, mielőtt véleményt tudna mondani. – Szerintem az önző sokkal találóbb jelző.

– Régen még tisztelt ez a gyermek – sóhajtotta Nyikoláj üres poharába.

– Gyermekként valóban így volt – vágott vissza Ruth. – De most már jobban ismerlek…

A mester szemében felvillant valami; düh, kihívás, derű – talán mind a három. A lány nem tudta megállapítani, de állta Nyikoláj pillantását.

– Tényleg? – kérdezte a tanár, és félretette a poharát. – Azt hinné az ember, hogy jobban csodálja az ilyen idős férfiakat, mint mi vagyunk – fordult Donald felé.

– Donald nem várja el tőlem, hogy csodáljam – feleselt Ruth. Fel sem tűnt neki, hogy Nyikolájnak milyen hamar sikerült kihoznia a sodrából. – Mint ahogyan azt sem, hogy bölcs öregembernek tartsam.

– Ez a szerencséje – vélekedett a Nyikoláj, miközben egyikük sem méltatta még pillantásra sem a férfit, akiről éppen beszéltek. – Így legalább nem fog csalódni – tette hozzá, és megcirógatta Nyizsinszkij hátát. – Ruth elég csípős nyelvű – mosolygott a tervezőre.

– Csak a kiválasztott kevesekkel – magyarázta a lány.

A mester oldalra biccentette a fejét, és lefegyverzően elmosolyodott.

– Ez most rám nézve volt hízelgő.

Átkozott! – gondolta Ruth dühösen. Mindig mindenre van jó válasza…

A lány ekkor egy királynő méltóságával felállt, teste egy macska kecsességével mozgott a selyemköpenye alatt. Donald tekintete a lábára tévedt, Nyikolájé azonban továbbra is Ruth szemébe fúródott.

– Hozzád hasonlóan – közölte mesterével hűvösen mosolyogva – én is időpocsékolásnak tartom a hízelgést. Most pedig, ha megbocsátasz… Estélyre vagyunk hivatalosak Donalddal, és még fel kell öltöznöm.

Ekkor némi elégtétellel hátat fordított Nyikolájnak, és elment. Határozottan magára csukta hálószobája ajtaját, majd türelmetlenül kivette a piros ruhát a szekrényéből, választott magának fehérneműt a fiókból, és mindent az ágyára hajított. Kibújt a köpenyéből, és már éppen félrehajította volna, amikor hallotta, hogy lenyomódik a kilincs. Ösztönösen maga elé tartotta a köpenyt, két kézzel a melléhez szorítva azt. Döbbent tekintettel, elkerekedett szemmel figyelte, ahogyan Nyikoláj belép a szobájába, és becsukja maga mögött az ajtót.

– Nem jöhetsz be ide csak úgy! – hebegte a lány. Annyira megdöbbent, hogy elfelejtett dühbe gurulni vagy zavarba jönni.

Nyikoláj zavartalanul odalépett hozzá.

– Márpedig itt vagyok.

– Akkor fogd magad, és menj innen! – parancsolt rá Ruth, és feljebb emelte magán a köpenyt. Mindkét keze foglalt lévén súlyos hátrányban volt a férfival szemben. – Nincs rajtam ruha! – tette hozzá szükségtelenül.

Tanára minden különösebb érdeklődés nélkül a lány meztelen vállára pillantott.

– Kellően fedve vagy – vélekedett, majd ismét Ruth szemébe nézett. – Nem volt elég neked tizenkét óra munka, Ruth? Reggel nyolckor órád van!

– Pontosan tudom, mikor van az órám! – csattant fel a lány, majd óvatosan elengedte a köpenyét az egyik kezével, és hátrasimította a haját. – Semmi szükség rá, hogy emlékeztess az órarendemre, Nyikoláj, mint ahogyan az engedélyedre sem, hogy mihez kezdjek a szabadidőmmel!

-– De igen, ha az befolyásolja a darabomban nyújtott teljesítményedet.

Ruth összevonta a szemöldökét.

– Van bármi panaszod az eddig teljesítményemre?

– Még nincsen – ismerte el a tanára. – De ettől még szeretném, ha a legjobb formádat hoznád, márpedig erre kevés esély van, ha buta estélyek miatt nem pihened ki magadat kellőképpen…

– A kedvedért mindig a legjobb formámat hoztam – ellenkezett a lány. – Persze neked még ez sem elég!

El akart fordulni a férfitól, de ekkor rájött, hogy a köpeny nem takarja a hátsóját, és dühbe gurult.

– Kimennél végre?

– Ha szükségem van valamire, megkapom – mutatott rá Nyikoláj, ezúttal is figyelmen kívül hagyva a lány heves utasítását. – Néhány éve még önként engedelmeskedtél nekem, milaja!

– Igazságtalan vagy! – fakadt ki Ruth. – Most is ugyanúgy engedelmeskedem. Amikor dolgozunk, nincs semmi, amit megtagadnék tőled. A magánéletem viszont csak az enyém! Ne atyáskodj felettem, Nyikoláj! Felnőttem.

– Szóval ez a bajod! – dühödött fel a férfi. A lány annyira meglepődött, hogy önkéntelenül is tett egy lépést hátrafelé. – Fontosnak érzed, hogy nőként kezeljenek?

– Elegem van abból, hogy úgy bánsz velem, mintha még mindig tizenhét éves lennék, akinek megremeg a térde, ha belépsz a terembe! – felelte Ruth ugyanolyan dühvel. – Felelősségteljes felnőtt vagyok, aki képes gondoskodni magáról.

– Felelősségteljes felnőtt? – vonta fel a szemöldökét Nyikoláj. A tekintete veszélyt sejtetett. – Megmutassam, hogyan bánok azokkal a felelősségteljes felnőttekkel, akik történetesen nők?

– Ne!

Addigra azonban már a férfi karjában volt, aki szorosan magához ölelte. Nem támadt a lányra heves, lehengerlő csókkal – Ruth küzdött volna ez ellen. Türelmes csók volt, mintha tudta volna, hogy ha elég időt ad a lánynak, akkor Ruth önkéntelenül is viszonozza azt. Így is történt. Férfi és nő egyenlő félként találkozott ebben a csókban, nem volt szükség sem rábeszélésre, sem erőszakra.

A lány ajka megnyílt, gondolatai, teste, sőt teljes világa tökéletesen a férfira összpontosult. Tusfürdőjének illata körülölelte őket. Ruth ekkor felnyúlt, hogy átkarolja Nyikoláj nyakát, és közben elengedte a fürdőköpenyét, amely észrevétlenül a padlóra hullott. A férfi megcirógatta a lány meztelen hátát, hasonlóan, mint a macskáét – egyetlen hosszú, kecses mozdulattal. Ruth élvezettel sóhajtott, és még közelebb simult Nyikolájhoz.

Amikor a férfi keze a lány oldalára siklott, és ott is maradt, a csók hevesebbé vált, és túllépte azt a határt, ameddig Ruth korábban eljutott. Ismeretlen területre ért – megadóan hátravetette a fejét, és Nyikoláj hajába fonta az ujjait. Közelebb húzta magához a férfit, és elvárta tőle, hogy elvegyen mindent, amit csak felajánl neki. Sötét, buja világba érkezett, amely után sóvárgott bár, de a küszöbét még soha nem lépte át. Amikor Nyikoláj végigsimította a testét, megremegett a forró vágytól. A férfi számtalanszor megérintette már a múltban, hogy segítsen neki megőrizni az egyensúlyát, hogy felemelje, hogy oktassa. Itt azonban nem szólt zene, nem volt előre kidolgozott koreográfia, csak az ösztönök és a vágyak koncertje zúgott.

Amikor Ruth érezte, hogy Nyikoláj elhúzódik tőle, tiltakozni kezdett, és megfeszítette az izmait, hogy visszatartsa. A férfi ekkor határozottan a vállára tette a kezét, és eltolta magától.

A lány ott állt meztelenül a tanára előtt, és semmit nem tett, hogy elfedje előle a testét. Tudta, hogy Nyikoláj már úgyis belelátott a lelkébe, ezért semmi értelmét nem látta annak, hogy elbújtassa a testét. A férfi lassan, aprólékosan végignézte, mint aki emlékezetébe akarja vésni a látvány minden apró részletét. Sötét, átható tekintete ekkor Ruthéba fúródott. Düh tükröződött benne. Szó nélkül megfordult, és kiment a szobából.

A lány hallotta, hogy becsapódik a bejárati ajtó, és tudta, hogy a mester elment.

3.

– Egy és kettő és három és négy!

Ruth a mester által diktált ütemre mutatta be a mozdulatokat. Több órája táncolt már, és a fájdalmon túljutva elérkezett a tompaságba. Az alatt a csekély négy óra alatt, amelyet alvással töltött, nem tudta kellőképpen kipihenni magát. Dacból és dühből maradt a zajos, cigarettafüstös estélyen hajnalig. Tisztában volt ezzel, mint ahogyan azzal is, hogy aznapi teljesítménye jóval a szokásos színvonal alatt maradt.

Nyikoláj nem tett rá csípős megjegyzést, nem dühödött fel. Egyszerűen újra és újra elismételtette vele a lépéseket. Nem kiabált rá, amikor a lány elvétette az ütemet, nem káromkodott, amikor Ruth piruettjei reszketegnek bizonyultak. Amikor beállt partneréül, nem súgott incselkedő, csúfondáros megjegyzéseket sem a fülébe.

Pedig könnyebb lenne a dolgom, gondolta a lány, miközben lassan arabeszkbe nyújtózott, ha kiabálna vagy letorkolna, amiért minden úgy történt, ahogyan előre figyelmeztetett. Nyikoláj azonban nem szólt, egyszerűen leengedte a bucskázó hal pózba.

Ha tanára kiabált volna vele, visszakiabálhatott volna, és talán oldódik valamelyest az önutálata. A férfi azonban semmilyen ürügyet nem szolgáltatott neki arra az órák és a próbák alatt, hogy kijöhessen a sodrából. Ahányszor csak találkozott a tekintetük, Nyikoláj átnézett rajta. Ruth csak test, csak olyan tárgy volt neki, amely az ő zenéjére mozgott.

Amikor a tanár bejelentette a szünet kezdetét, Ruth a terem hátuljába ment, leült a padlóra, felhúzta a térdét, és azon pihentette a homlokát. Görcsölt a lába, de nem volt annyira ereje, hogy megmasszírozza. Amikor valaki rátett egy törülközőt a nyakára, felnézett.

– Francie! – mosolygott a lányra hálásan.

– Fáradtnak tűnsz.

– Az is vagyok – ismerte el Ruth, és letörölte az izzadságot az arcáról.

Francie Meyer szólótáncos volt, tehetséges, elkötelezett balerina, Ruth egyik legelső barátnője a társulatban. Alacsony, karcsú lány volt lágy, őzbarna hajjal és értelmes, fekete szemmel. Sűrűn cserélődtek ugyan életében a férfiak, de az ő jókedvét semmi nem tudta lehervasztani. Ruth csak csodálni tudta rendíthetetlen őszinteségéért és derűlátásáért.

– Talán beteg vagy? – kérdezte Francie, és bekapott egy rágógumit.

Ruth hátrahajtotta a fejét a falnak. Valaki halkan játszani kezdett a zongorán. A terem beszélgetéstől és zenétől volt hangos.

– Egy meglehetősen zsúfolt estélyen voltam hajnali háromig.

– Jól hangzik – mosolyodott el Francie, majd hátralendítette a lábát, és megérintette vele a falat. Együtt érző pillantást vetett Ruth karikás szemére. – Csak az időzítéseddel van némi baj.

Ruth sóhajtott, és megcsóválta a fejét.

– Az a legrosszabb az egészben, hogy nem is akartam elmenni.

– Hát akkor miért mentél?

– Dacból – mormogta Ruth, és futó pillantást vetett a mesterre.

– Úgy nem az igazi – bólintott Francie, majd ránézett egy előkelő szőke táncosnőre, aki halványkék balett-trikót viselt. – Leah eléggé leszólta a mai teljesítményedet.

Ruth követte barátnője tekintetét. Leah-nak fehér bőre volt, és hátrafogott, aranyszőke haja. Éppen Nyikolájjal beszélt, mondandóját hosszú, kecses kezének mozdulataival kísérte.

– Efelől nem volt kétségem.

– Te is tudod, mennyire szerette volna megkapni a főszerepet a darabban – folytatta Francie. – Még akkor sem békélt meg, amikor megszerezte Auróra szerepét. Nyikoláj nem táncol a Csipkerózsikában.

– A versengés tartja életben a társulatot – jegyezte meg Ruth szórakozottan, és figyelte, amint tanáruk Leahra mosolyog, és megrázza a fejét.

– Meg az irigység – vélekedett Francie.

Ruth felé fordult, és belenézett barátnője fekete szemébe.

– Igen – bólintott egy pillanattal később. – Az irigység is.

A zongora érzelgős balladára váltott, és valaki elkezdett énekelni.

– Egy kis irigységgel nincs is semmi baj – folytatta Francie, majd ütemesen körözni kezdett a lábfejével, mindig csak az egyikkel. – Sőt egészséges, Leah azonban…

Finom, hamiskás vonásai hirtelen megkomolyodtak.

– Leah kígyó. Ha nem lenne ennyire tehetséges, jobban örülnék, ha másik társulatban táncolna. Légy óvatos vele! – tette hozzá, és felállt. – Bármit megtenne, hogy megkapja, amit akar. Ő akar a társulat príma balerinája lenni, te azonban az útjában állsz.

Ruth elgondolkodva felállt, és figyelte, ahogyan Francie elmegy. Bájos barátnője ritkán mondott rosszat valakiről. Talán csak érzékenyen érintette valami, amit Leah mondott. Ruth régóta érezte, hogy Leah irigy rá. A társulatban mindig előfordult az ilyesmi, ugyanúgy, mint minden családban. Ez hozzátartozik a balett világához. Ruth azt is tudta, hogy Leah mennyire meg akarta kapni Carlotta szerepét Nyikoláj új darabjában.

Számos szerepért versenybe szálltak már a társulatba való felvételük óta. Mindegyikük nyert és vesztett is már. Más volt a stílusuk, ezért teljesen egyénre szabott szerepeket kaptak. Ruth atletikus, szenvedélyes táncos volt, Leah inkább előkelő, kifinomult, hűvös, klasszikus. Ruth csodálta elegáns kecsességét, de soha nem igyekezett ezt utánozni. Ő szívből táncolt, Leah inkább fejből. A technikai képességeiket illetően tökéletesen egyformák voltak. Ruth táncolt a Don Quijotéban, míg Leah a Giselle-ben. Ruth volt a Tűzmadár, Leah pedig Auróra hercegnő. Nyikoláj mindig alkatukhoz illő szerepeket osztott rájuk, ezért döntött úgy, hogy Ruth játssza Carlotta szerepét.

Ruth fürkésző pillantást vetett Leahra, és eltűnődött, vajon a lány irigysége mélyebben gyökerezik-e, mint gondolta. Bár sosem voltak barátnők, mindig volt bennük sajátos szakmai tisztelet. Ruth figyelmét nem kerülte el az elmúlt hetekben, hogy Leah egyre ellenségesebbé válik vele szemben. Vállat vont, és levette a törülközőt a nyakából. Tehetetlen volt. Táncolni jártak ide.

– Ruth!

A lány összerezzent, majd megpördült Nyikoláj hangja hallatán. Tanára hűvös pillantást vetett rá, vonásai kifürkészhetetlenek voltak. Rutht elöntötte az aggodalom. A férfi akkor volt a legkegyetlenebb, amikor uralkodott az érzelmein. Hibát követett el, és hajlandó volt beismerni ezt.

– Igen, Nyikoláj! – kezdte a lány, és már azon volt, hogy megalázkodik, és bocsánatot kér.

– Menj hazai

Ruth zavartan pislogni kezdett.

– Tessék?

– Menj haza! – utasította a férfi hasonlóan fagyos hangon.

A lány szeme elkerekedett.

– Nyikoláj, kérlek, ne…

– Azt mondtam, menj! – kötötte tanára az ebet a karóhoz. – Nem akarlak itt látni.

Ruth csak bámult a férfira, és elsápadt a fájdalomtól. Nyikoláj ennél nagyobb szenvedést nem is okozhatott volna neki, mint hogy elküldi. A legszívesebben dühös szavakat vágott volna a fejéhez, de gombócot érzett a torkában, és könnybe lábadt a szeme. Nem akarta megszerezni a férfinak azt az elégtételt, hogy elbőgi magát, ezért sarkon fordult, és elindult kifelé. Fogta a táskáját, és az ajtóhoz lépett.

– Másodtáncosok! – hallotta Nyikoláj hangját még azelőtt, hogy becsukta volna az ajtót maga mögött.

Ruth három órán át aludt Nyizsinszkijjel, aki odabújt a derekához, és összegömbölyödött. A lány előbb lezuhanyozott, majd lehúzta a redőnyt a hálószobája ablakán, és úgy bújt ágyba. A szobában félhomály volt, a csendet csak a kandúr halk horkolása törte meg. Ruth hirtelen ébredt, és a hasáról a hátára gördült. Nyizsinszkij bosszúsan az ágy végébe ment, és elkezdte tisztogatni magát.

Nyikoláj szavai voltak az utolsók a fejében, mielőtt a lányt elnyomta volna az álom, és az elsők is, amikor felébredt. Hibázott, és a férfi meg is büntette ezért. Senki nem tudott olyan félvállról kegyetlen lenni, mint Nyikoláj Davidov. Ruth fürgén felkelt, felhúzta a redőnyt, és úgy döntött, megfeledkezik a délután eseményeiről.

– Nem heverészhetünk a sötétben egész nap – közölte Nyizsinszkijjel, majd visszahuppant az ágyra, és megcirógatta a kandúr bundáját. Az állat úgy tett, mintha dühös volna rá, de azért hagyta, hogy a lány szeretgesse. Egy idő után úgy döntött, hogy megbocsát neki, és hozzászorította a homlokát Ruthéhoz. A mozdulattól megint eszébe jutott Nyikolájjal való összecsapása.

– Miért kedveled annyira? – kérdezte a kandúrt, majd oldalra biccentette a fejét, és belenézett a soha nem pislogó, borostyánsárga szempárba. – Mi vonz benne?

Ruth sóhajtott, majd szórakozottan vakargatni kezdte macskája állát, és kinézett az ablakon.

– A mély, zengő hangja tetszik? A jópofa akcentusa? A ruganyos, mégis összeszedett mozgása? Az önfeledt mosolya? Vagy az, ahogyan megsimogat azzal a nagy és erős kezével?

Ruth visszagondolt az előző estére, amikor Nyikoláj a karjában tartotta, miközben ő anyaszült meztelen volt. Ruth először gondolt erre első közös, szenvedélyes csókjuk óta. Ekkor kísérte el Donaldot az estélyre, dacból. Fáradtan ért haza, és egész álló nap kimerültséggel küzdött. Azóta kipihente magát, és kitisztult az elméje. Eltűnődött, mi is zajlik köztük Nyikolájjal. Kétségkívül vágyat látott a férfi tekintetében. Ruth összegömbölyödött az ágyon, és a kezén pihentette az állát. Nyikoláj kívánta őt.

Vágy. Ruth igyekezett elfogulatlanul megítélni a történteket. Vajon tényleg vágyat látott a mester szemében? A gondolattól felforrósodott a bőre. Ekkor, mintha hideg vizet locsoltak volna az arcába, visszaemlékezett Nyikoláj tekintetére aznap délután. Sem vágyat, sem dühöt, de még rosszallást sem olvasott ki belőle. A férfi tekintetében nem tükröződött semmi.

Ruth egy pillanatra a takaróba fúrta az arcát. Továbbra is fájt arra gondolnia, hogy Nyikoláj elküldte. Úgy érezte magát, mint akit elhagytak. Józan esze azonban a segítségére sietett, és megnyugtatta, hogy egyetlen rosszul sikerült próba még nem a világ vége, ugyanúgy, mint ahogyan egyetlen csókkal sem kezdődik semmi.

Megakadt a szeme a távolabbi falon függő poszteren. Tíz éve kapta a nagybátyjától, Lindsayt és Nyikolájt ábrázolta Rómeó és Júlia szerepében. Ruth hirtelen ötlettel a telefonhoz lépett, felvette a kagylót, és tárcsázott.

– Halló! – szólt bele egy meleg, tiszta hang.

– Szia, Lindsay!

– Ruth! – kiáltott fel nevelőanyja meglepetten, szeretettel. – Azt hittem, majd csak hétvégén hívsz. Megkaptad Justin rajzát?

– Igen – felelte a lány mosolyogva, és a merészen kiszínezett rajzra gondolt, amit négyéves unokaöccse küldött neki. – Nagyon szép.

– Hát persze. Önarckép – nevette el magát Lindsay jóízűen. – Seth sajnos nincs itt, épp most ment a városba.

– Semmi baj – biztosította Ruth, és visszatévedt a tekintete a poszterre a falon. – Valójában veled szerettem volna beszélni.

Nevelőanyja elhallgatott egy pillanatra, és Ruth érezte, hogy Lindsay azonnal megérti.

– Volt valami baj a mai próbán?

A lány elnevette magát, és maga alá húzta, a lábát.

-– Igen. Honnan tudtad?

– Egy táncost ez visel meg a legjobban.

– Olyan gyerekesnek érzem magam! – sóhajtotta Ruth, majd hátravetette a haját a válla mögé.

– Ugyan! Mindenkinek vannak rossz napjai. Nyikoláj talán kiabált veled? – kérdezte az asszony inkább derűsen, mint együtt érzően; ez önmagában balzsam volt a lány lelkére.

– Nem – felelte a lány és lenézett az apró virágmintákra a takaróján. Elgondolkodva körberajzolt egyet a körmével. – Sokkal egyszerűbb dolgom lett volna, ha kiabál. Egyszerűen csak rám szólt, hogy menjek haza.

– Te pedig úgy érezted magad, mintha beléd mentek volna egy faltörő kossal.

– Utána pedig átgázoltak volna egy traktorral – tette hozzá Ruth mosolyogva. – Tudtam, hogy te meg fogsz érteni. Az volt a legrosszabb az egészben, hogy jogosan tette.

– Általában jogosan teszi – sóhajtotta Lindsay. – Ez engem is mindig zavart benne.

– Lindsay… – kezdte a lány habozva, majd fejest ugrott, mielőtt még meggondolhatta volna magát. – Amikor a társulatnál táncoltál, éreztél valaha… vonzalmat Nyikoláj iránt?

Nevelőanyja ismét elhallgatott, ezúttal hosszabban, mint először.

– Természetesen. Lehetetlen nem vonzódni hozzá. Az a fajta férfi, aki vonzza a nőket.

– Igen, de… – Ruth ismét habozott, és kereste a megfelelő szavakat. – Úgy értem…

– Tudom, hogy értetted – biztosította Lindsay. – Igen, egyszer nagyon vonzódtam hozzá.

A lány felnézett a poszterre, a szerencsétlen csillagzat alatt született szerelmesekre, majd behunyta a szemét.

– Szerintem te közelebb állsz hozzá, mint bárki más.

– Talán – hagyta rá Lindsay, mérlegelve magában Ruth hangszínét és úgy döntött, gondosan megválogatja a szavait. – Nyikoláj nagyon magának való ember.

A lány bólintott. Ő is ilyennek ismerte meg a mestert. Nyikoláj sokat adott magából a társulat tagjainak, a vendégeknek egy estélyen, a sajtónak és a közönségének. Képes volt figyelmet szentelni az egyes embernek, de meglepően szűkszavú volt a magánéletét illetően. Nagyon megválogatta, kit enged bepillantani a felszín alá. Ruth hirtelen rettenetesen magányosnak érezte magát.

– Lindsay, eljönnétek Seth bácsival a bemutatóra? Tudom, hogy ez nem egyszerű, ott vannak a gyerekek, a balettiskola, aztán meg Seth tervezői munkája, de… szükségem van rátok!

– Megyünk – egyezett bele Lindsay habozás és minden további kérdés nélkül. – Ott leszünk.

Pillanatokkal később letették a kagylót, és Ruth egy ideig csak ült szótlanul. Pusztán attól jobban érezte magát, hogy beszélhetett az asszonnyal. Lindsay nem csupán a nevelőanyja volt, de egyúttal táncos is. Ráadásul jól ismerte Nyikolájt.

Lindsay bájos és érzelmes Júliát alakított Nyikoláj Rómeója mellett. Ez olyan darab volt, amelyben Ruth soha nem játszott együtt a mesterével. Az ő Rómeója Keil Lowell volt; ez a sötét hajú, robbanékony táncos, aki a földhözragadt tréfákat kedvelte. Ruth Nyikoláj partnere volt a Don Quijotéban, a Tűzmadárban és az Arielben – ez utóbbit maga Nyikoláj írta –, de úgy tűnt, tanára Lindsaynek tartja fent Júlia szerepét. Ruth eltűnődött, vajon melyik az a szerep, amely kimondottan róla szól, és meg is találta ezt a Vörös Rózsa Carlottájában.

Ez az enyém, gondolta magabiztosan, és eltökélte, hogy ezt soha nem felejti el. Kiugrott az ágyából, elővett egy harisnyát a fiókjából, majd felhúzta a lábára.

Amikor Ruth belépett a régi, hatemeletes épületbe, amely otthont adott a társulatnak, már hét óra is elmúlt, de azért még ott voltak néhányan a tagok közül. Többen is üdvözölték, ő pedig visszaintett nekik, de nem állt meg. A társulat újabb tagjai figyelték, ahogyan elhalad mellettük. Egy nap én is olyan leszek, mint ő, gondolták sokan. Ruth talán megérezte volna az álmaikat, ha nem lett volna annyira türelmetlen.

Beszállt a liftbe, és gondolatban pergetni kezdte maga előtt a lépéseket, amelyeket megkövetel majd a testétől. Dolgozni akart.

Már azelőtt meghallotta a zenét, mielőtt benyitott volna a próbaterembe. A terem mindig tágasabbnak tűnt a táncosok nélkül. Némán megállt az ajtóban, és figyelt.

Nyikoláj Davidov tánclépéseinek nem volt párja. Akkorát szökkent, mint akinek rugó van a lábában, majd hosszan lebegett a levegőben, mintha kötél tartaná. Mozdulatai olyan folyékonysággal követték egymást, mint egy vízesés hullámai, a teste pedig olyan feszes volt, mint a kihúzott íj. Tökéletesen uralta minden porcikáját, és ez még nem volt minden. Ruth ugyanolyan áhítattal figyelte a mesterét, mint amikor először látta. Csodálta precíz időzítését, az erejét, a kitartását. Nyikoláj ráadásul jó színész volt – ahogyan egy balett-táncosnak lennie kell. Az arca ugyanolyan kifejező volt, mint a teste.

Davidov erősen összpontosított. Tekintete a tükrös falra szegeződött, hibákat keresett a mozgásában. Tökéletesítette, finomította a mozdulatait. A homlokán lévő gumis fejpánt ellenére arcáról csak úgy ömlött az izzadság. Mozdulatait férfiasság, de egyúttal ihletett költészet jellemezte. Ruth látta a férfi kar– és lábizmainak feszülését, miközben tanára felszökkent a levegőbe, megperdült, majd tökéletes pontossággal a földre érkezett.

Egek! – gondolta minden másról megfeledkezve. Elképesztő.

Nyikoláj megállt, és káromkodott. Szúrós pillantást vetett a tükörképére, gondolatai saját belső világában kalandoztak. Amikor visszament a CD-lejátszóhoz, hogy újra lejátssza a korábbi szakaszt, észrevette Rutht. Tekintete a lány vállán lógó táskára esett.

– Szóval kialudtad magad – közölte egyszerűen, minden neheztelés nélkül.

– Igen – felelte Ruth, és mély lélegzetet vett. Továbbra is egymást bámulták. – Sajnálom, hogy olyan gyatra teljesítményt nyújtottam reggel.

A mester hallgatott, a lány pedig odament egy padhoz, és lecserélte a cipőjét.

– Visszajöttél, hogy jóvá tedd a dolgot? – kérdezte Nyikoláj derűsen.

– Ne gúnyolódj, légy szíves!

– Gúnyolódnék? – kérdezte a férfi halvány mosollyal.

Ruth tágra nyílt tekintete sebezhetőségről árulkodott. Lesütötte a szemét, és gondosan megkötötte a szaténszalagokat a bokáján.

– Néha – felelte halkan.

Nyikoláj olyan nesztelenül ment oda hozzá, hogy a lány csak akkor vette észre, amikor tanára leguggolt, és a térdére tette a kezét.

– Ruth – kezdte a férfi gyengéd hangon. – Eszemben sincs gúnyolódni rajtad.

A lány sóhajtott.

– Az a baj, hogy mindig igazad van! – fintorgott. – Voltaképpen el sem akartam menni arra a nyavalyás estélyre, amíg fel nem bosszantottál!

– Vagy úgy! – vigyorgott Nyikoláj, és barátságosan megszorította Ruth térdét. – Ezek szerint én vagyok a hibás.

– Könnyebb a dolgom, amikor a te hibád – felelte Ruth, majd elővett egy törülközőt a táskájából, és megtörölte tanára izzadt arcát. – Túl keményen dolgozol, Davidov.

Nyikoláj gyengéden a lány csuklójához emelte a kezét.

– Aggódsz értem, milaja? – kérdezte, és kíváncsi pillantást vetett Ruthra.

Milyen kék a szeme! – gondolta a lány. Mint a távoli tenger, vagy mint a nyári égbolt.

– Korábban sosem aggódtam – ismerte el. – Különös lenne, ha éppen most kezdenék el, nem? Mellesleg nem hinném, hogy szükséged volna bárki aggodalmára.

Tanára kíváncsian méregette még egy ideig, majd elmosolyodott.

– Jó érzés, ugye?

– Nyikoláj!

A férfi már fel akart állni, de Ruth a vállára tette a kezét. Gyorsan beszélt, mert félt, hogy elbátortalanodik.

– Tegnap este… miért csókoltál meg?

Nyikoláj felvonta a szemöldökét a kérdés hallatán, és bár egy pillanatra sem vette le a tekintetét a lány szeméről, Ruth érezte, hogy átmelegedik tőle minden porcikája.

– Mert meg akartalak csókolni – felelte nyújtottan. – Elég jó indok?

Ezzel felállt, a lány pedig követte.

– Korábban sosem akartál.

A férfi kisfiúsan elmosolyodott.

– Tényleg nem?

– Mindenesetre nem csókoltál meg, így egészen biztosan nem.

Ruth elfordult, és levette a pólóját, amelyet csontszínű balett-trikója felett viselt. Nyikoláj elgyönyörködött a lány hátának kecses ívében.

– Szerinted minden vágyamnak engednem kellene?

A lány vállat vont. Táncolni jött, nem vitatkozni.

– Azt hittem, engedsz is a vágyaidnak – felelte, majd odalépett a korláthoz. Mély pliét hajtott végre, és hátrapillantott a válla felett. – Vagy tévedek?

A férfi mosolya lehervadt.

– Most szándékosan bosszantasz?

Ruth érezte, hogy Nyikoláj dühös rá, de vállat vont. Talán tényleg szándékosan bosszantotta.

– Korábban eszembe sem jutott volna, hogy bosszantsalak – felelte könnyed hangon. – Pedig jó móka.

– Vigyázz, meddig merészkedsz! – figyelmeztette a férfi halkan. – Meg ne égesd magad!

A lány elnevette magát, és élvezte, hogy izmai simán engedelmeskednek a parancsainak.

– A biztonság nem tartozik az életcéljaim közé, Nyikoláj. Ha ismerted volna a szüleimet, tudnád, miért mondom ezt. Született kalandor vagyok.

– A veszélynek sok fajtája van – mutatott rá tanára, és visszament a CD-lejátszóhoz. – Lehet, hogy nem mindegyik való a kedvedre.

– Örülnél, ha félnék tőled? – kérdezte a lány, és a férfi felé fordult.

A lejátszó sivító hangot adott, amikor Nyikoláj megnyomta rajta a gyors előretekerés gombot.

– Ha azt akarnám, hogy félj tőlem, félnél – felelte egyszerűen. Tekintetük találkozott a tükörben. Ruth-nak erősen összpontosítania kellett, hogy be tudja fejezni a megkezdett mozdulatot. Igen, vallotta be szótlanul, továbbra is a mester szemébe nézve. Félnék. Nincs olyan érzés, amelyet Nyikoláj ne tudna kicsikarni egy másik emberből. A technikai tudása mellett ettől olyan jó táncos. De ettől még nem fog megfélemlíteni. Ismét letette a lábát, és kiegyenesítette a hátát.

– Nem ijedek meg egykönnyen, Nyikoláj – közölte tanárával, és kihívó pillantást vetett rá a tükörben.

A férfi megnyomta a leállítás gombot a lejátszón. Csend telepedett a teremre, az ablakokon bekukucskáltak az utolsó napsugarak.

– Gyere! – utasította Nyikoláj, és megnyomta a lejátszás gombot. Megszólalt a zene. A férfi odament a terem közepére, és kinyújtotta a kezét. Ruth odament hozzá, és szótlanul felvették saját pózukat a grand pas de deux-höz.

Nyikoláj nemcsak zseniális táncos volt, hanem követelő tanár is. Minden részletet tökéletesített, minden gesztust pontosított. Újra és újra ismételték a mozdulatokat, és a férfi újra és újra megállt pontosítani, igazítani.

– Nem jó. Rossz szögben tartod a fejed.

Tartsd így! – forgatta a lány fejét a megfelelő tartásba. – A kezedet pedig így – tette hozzá. Ruth habozás nélkül engedelmeskedett.

Nyikoláj szakavatott kézzel igazgatta a lány vállát, forgás közben finoman megérintette a derekát, erősen megragadta a combját, hogy felemelje. Ruthnak semmi kifogása nem volt az ellen, hogy a mester olyanná formálja, amilyenné csak szeretné. Valamiért mégis úgy érezte, hogy a férfi nem elégedett vele. Nyikoláj egyre türelmetlenebbé, ő pedig egyre csalódottabbá vált.

– Végig rám kell nézned! – füstölgött a férfi, ismét leállítva a mozdulatot.

– Rád néztem! – vágott vissza a lány, és összevonta a szemöldökét.

Nyikoláj oroszul káromkodott, majd odalépett a lejátszóhoz, és leállította.

– De érzés nélkül! Nem érzel semmit. Ez így nem jó!

– Állandóan leállítasz – kezdte Ruth.

– Mert nem jó.

A lány futó pillantást vetett rá.

– Rendben – mormogta, és letörölte az izzadságot a homlokáról az alkarjával. – Mit kellene éreznem?

– Szerelmet – felelte a férfi. Ruth szeme elkerekedett, de tanára addigra már a CD-lejátszónál volt. – Szeretsz engem, de van benned büszkeség és tartás. Nem adod magadat egykönnyen. Vagy egyenlő kapcsolat, vagy semmi.

Nyikoláj visszafordult, és a lány szemébe nézett.

– A vágy ettől még ott van. Szenvedély, Ruth. Perzselő szenvedély. Érezd! Azt mondtad nekem, hogy már nem vagy gyerek. Nő vagy. Akkor hát hadd lássam!

Visszament a lányhoz, és a derekára tette a kezét.

– Újra!

Ruth ezúttal hagyta, hogy magával ragadja a képzelete. Cigánylány volt, aki hercegbe szeretett bele. Vad, büszke, szenvedélyes nő. A zene egyre gyorsult, felfokozva a hangulatot. Érzéki tánc volt, elemi ösztön fűtötte át a lépéseket és gesztusokat. Szoros közelségben voltak, összeért a testük, találkozott a tekintetük. Ruth igazi vágyat érzett, olyannyira, hogy felforrósodott a vére tőle.

Mohón, mintha ki akarná égetni magából, amit érez, végrehajtotta a soubresautsot. Csapdába esett a képzelet és a valóság között félúton. Kívánta a férfit, és már nem volt biztos benne, hogy csupán Carlotta érzéseit érzi. Nyikoláj megérintette, magához vonta, ő pedig mindig visszavonult – nem menekült el, éppen csak részt vett a viadalban.

A zene egyre hevesebbé vált. Egyre messzebb pörögtek egymástól, mindketten elutasították a másik iránt érzett vonzalmukat. Elszökkentek egymástól, de ekkor, mintha képtelenek volnának ellenállni egymásnak, kört megtéve ismét elindultak egymás felé. Még egyszer elhaladtak egymás mellett, majd visszafordultak, és végül egymás karjában kötöttek ki. A zene úgy ért véget, hogy szorosan összeölelkeztek, egymással szemben.

A csend meglepte a lányt, továbbra sem tudta, hogy ez most önmaga-e, vagy csak a szerep. Nyikolájjal együtt ziháltak, nagyon elfáradtak tánc közben. Ruth érezte a mester heves szívverését. Mivel lábujjhegyen állt, szinte egy magasságban volt a tekintetük. Egymás szemébe néztek – kíváncsian, tűnődve. Ajkuk összeforrt; a kérdések ideje elmúlt.

A lány olyan éhséget és türelmetlenséget érzett, mint korábban még soha. Nyikoláj úgy szorította, úgy csókolta az arcát és a nyakát, mintha nem tudna betelni vele. Ruth bőre felforrósodott a csókok nyomán. Érezte tanára férfias illatát, arcának sós ízét.

Nyikoláj mormogott valamit, amit a lány nem értett. Még a nyelv is rejtély volt neki, amelyet a férfi beszélt. A testük azonban összeolvadt, és csupán Ruth balett-trikója és harisnyája állt Nyikoláj keze és a lány bőre közé. Összesimultak, megcirógatták egymást, folyamatosan csigázva egymás érzékeit. A férfi gyengéden megharapta Ruth fülcimpáját, és bár oroszul beszélt hozzá, a lány ezúttal már felfogta a szavak értelmét.

Ajkuk másodszor is összeforrt, ezúttal nagyobb hévvel. Ruth ugyanolyan szenvedélyesen adott, mint kapott, és amikor Nyikoláj cirógatni kezdte a mellét, remegni kezdett a mámortól.

Amikor mestere el akart húzódni tőle, a lány a férfi vállához szorította az arcát, és belecsimpaszkodott. Nem gondolta volna, hogy ereje Nyikoláj karjában ilyen váratlanul változik majd át gyengeséggé. Tudta, hogy mintegy feladja lényének egy részét, de képtelen volt uralkodni magán.

– Ruth! – szólt rá a mester, és gyengéden, de határozottan eltolta magától. Mélyen belenézett a lány szemébe. Ruth túlságosan belefeledkezett a pillanatba ahhoz, hogy olvasni tudja a férfi vonásait. – Nem akartam, hogy ez történjen.

A lány viszonozta a pillantását.

– Mégis ez történt – felelte egyszerűen, és elmosolyodott. Amikor felemelte a kezét, hogy megérintse Nyikoláj arcát, a férfi megragadta a csuklóját.

– Nem lett volna szabad megtörténnie.

Ruth fürkésző pillantást vetett rá, és lehervadt a mosolya. Tekintete óvatosságot tükrözött.

– Miért nem?

– Szűk három hét múlva bemutató – mutatott rá a tanár kimért, hivatalos hangon. – Nem ez a megfelelő időpont… a bonyodalmakra.

– Ó, már értem – felelte a lány, és elfordult, hogy a férfi ne lássa, mennyire bántják a szavai. Visszament a padhoz, és elkezdte kikötni balettcipője fűzőjét. – Akkor hát bonyodalom vagyok.

– Igen – bólintott Nyikoláj, és ismét a CD-lejátszóhoz lépett. – Nincs sem időm, sem kedvem udvarolni.

– Udvarolni? – kérdezte Ruth mély, értetlen hangon.

– Vannak nők, akiknek gyertyafényes udvarlásra van szükségük – folytatta a férfi továbbra is hátat fordítva neki. – Te is ilyen vagy. Jelenleg nincs időm erre.

– Már értem. Csak olyan kapcsolatokra van időd, amelyek csupán a testiségről szólnak – jegyezte meg a lány éles hangon, és remegő kézzel megkötötte a teniszcipője fűzőjét. Nyikolájnak sikerült néhány szóval elérnie, hogy ostobának érezze magát.

A mester most felé fordult, és lassan bólogatott.

– Igen.

– Amit más nőktől meg is kapsz.

A férfi vállat vont.

– Igen. Ne haragudj a történtekért! Könnyű elragadtatni magunkat egy tánc után.

– Ugyan! – legyintett Ruth, és behajította a cipőjét a zsákjába. – Felesleges bocsánatot kérned. Nekem sincsen rá szükségem, hogy udvarolj nekem. Én is ismerek másokat, akárcsak te.

– Például azt a ruhatervezőt?

– Igen. Ne aggódj, egyetlen próbán sem nyújtok többé ilyen gyatra teljesítményt! Úgy táncolok, ahogyan szeretnéd – tette hozzá egyre érzelmesebb hangon. Érezte, hogy könnybe lábad a szeme, de nem tehetett ez ellen semmit. – Nagy sikered lesz, ígérem. A bemutató után én leszek a leghíresebb príma balerina az egész országban.

Legördült egy könnycsepp a lány arcán, és bár utálta magát érte, nem törölte le. Egy idő után folyamatosan potyogni kezdtek a könnyei.

– De ha vége lesz az idénynek, soha többé nem táncolok veled. Soha!

Ezzel megfordult, és kirohant a próbateremből. Nyikoláj szóhoz sem jutott.

4.

A színpad mögötti hangzavar Ruth öltözőjének zárt ajtaján is áthatolt. Egyetlen ok miatt volt a szokásostól eltérően bezárva: nem akart találkozni Nyikolájjal.

A mester folyamatosan járkált az előadások előtt – benézett az öltözőkbe, ellenőrizte a jelmezeket és a sminkelést, igyekezett megnyugtatni a lámpalázasokat. Egyetlen részlet sem volt lényegtelen annyira, hogy elkerülje a figyelmét, egyetlen nehézség sem, hogy ne igyekezzen megoldást találni rá. Mindig teljes erőbedobással vett részt az előadás előkészületeiben.

A múltban Ruth nagyra értékelte a férfi e röpke, berobbanó látogatásait. A mester lelkesedése rá is átragadt, és megszüntette az aggodalmait. Most azonban szeretett volna olyan távol maradni a társulat csillagától és művészeti vezetőjétől, amennyire csak lehetséges. Az elmúlt hetek próbái során erre esélye sem volt, legalábbis fizikailag, érzelmileg azonban akkor is igyekezett távolságot tartani.

Nyikoláj általában fittyet hányt egy zárt ajtóra, Ruth mégis abban reménykedett, hogy ezúttal, kivételesen, felfogja az üzenetet. A lány mindenesetre beérte volna ennyivel.

Saját zaklatottsága és kavargó érzelmei miatt Ruth keményebben dolgozott Carlotta szerepén, mint bármelyik másikon eddig pályafutása alatt. Eltökélte, hogy nem éri be csak afféle elsöprő sikerrel – ő példátlan diadalt akart most aratni. Dacból, egyúttal azért, hogy megteremtse függetlensége alapjait. A buja cigánylány karaktere tökéletesen illett a hangulatához.

Három hét telt el nem hivatalos közös próbájuk óta Nyikolájjal, azóta mindketten igyekeztek a kapcsolatukat szigorúan szakmai keretek között tartani. Ez nem volt mindig könnyű a szerepeik miatt, de egyetlen személyes megjegyzést sem váltottak egymással, nem évődtek, mint rendesen. Amikor Ruth magán érezte a mester tekintetét, ami nemegyszer előfordult, arcizma sem rezzent. Amikor érezte, hogy Nyikoláj kívánja őt, emlékezetébe idézte utolsó, magánjellegű beszélgetésüket. Ennyi elég is volt ahhoz, hogy összeszedje a büszkeségét. Korábban mindig azon tűnődött, vajon mi jár éppen a mester fejében – ezen a szokásán is igyekezett változtatni. Azt mondta magának, nem kell tudnia, és nem is akarja tudni. Csak a táncra összpontosított.

Ott ült az öltözőasztalánál egyszerű, fehér köntösében, és épp a balettcipőjéhez varrta a szaténszalagokat. Ez az egyszerű balerina-tevékenység segített neki ellazulni.

A tükre körül sorakozó fényes, kerek villanykörték felmelegítették a bőrét. Már kisminkelte magát, és kibontotta sűrű haját. Az első jelenetben hajának szabadon kellett lobognia, olyan merészen és csábítóan, ahogyan az Carlottától várható lett volna. Szemhéját sötétre sminkelte, hogy kiemelje szeme alakját és méretét, az ajkát pedig vörösre rúzsozta. A színes, hosszú szoknya, amit az első felvonás alatt visel majd, ott lógott az ajtaján. Már érkezett néhány virágcsokor az öltözőjébe, és egyre erősebbé vált az illatuk. A könyökénél lévő asztalon egy tucat hosszú szárú, vörös rózsa díszelgett, amit Donald küldött. Ruth halványan elmosolyodott, mert tudta, hogy a férfi ott lesz a közönség soraiban, majd az előadást követő fogadáson is. Eltökélte, hogy mindaddig az öltözőjében maradnak a rózsák, amíg el nem hervadnak. Arra emlékeztetik majd, hogy nem minden férfi túl elfoglalt ahhoz, hogy udvaroljon neki.

Ruth megbökte az ujját a tűvel, és emiatt szitkozódott. Miközben az ajkához emelte, hogy enyhítse a fájdalmát, elkapta saját tekintetét a tükörben.

Megérdemelted, mondta magának némán. Megint rá gondoltál. Még hogy nincs ideje udvarolni! Fogta a másik balettcipőjét, és arra is varrni kezdte a szalagokat. Úgy beszélt rólam, mintha valami tizenéves csitri lennék, akinek még mellcsokrot kell viselnie egy bálon!

Valaki kopogtatott az ajtaján, és ez kizökkentette a gondolataiból. Ruth letette a cipőjét, felállt, és az ajtóhoz ment. Ha Nyikoláj lenne az, szeretett volna állva találkozni vele. Büszkén felszegte az állát, és lenyomta a kilincset.

– Ó, Seth! De jó, hogy jöttetek, Lindsay! – derült fel az arca, majd nagybátyja és nevelőanyja karjába vetette magát. – Úgy örülök, hogy itt vagytok!

Lindsay kissé kétségbeesettnek találta az üdvözlést, de nem szólt. Megértően viszonozta az ölelést, és sokatmondó pillantást vetett a férjére Ruth feje felett. Szavak nélkül beszéltek egymással, mégis mindent értettek. A lány megfordult, és másodszor is megölelte a nagybátyját.

– Mindketten csodálatosan néztek ki! – lelkendezett Ruth, és behívta őket az öltözőjébe.

Ruth már kamaszkora alatt is nagyon közeli kapcsolatban volt Seth Bannionnel, de csak azután értékelte igazán nagyra mindazokat a változtatásokat, amelyeket nagybátyja saját életvitelében tett, miután elköltözött otthonról. A férfi Ruth szüleinek balesete előtt sikeres építész volt, aki járta a világot, és facér agglegényként nagy népszerűségnek örvendett a hölgyek körében. Ekkor azonban befogadott egy kamaszt az otthonába, felhagyott a vándorélettel, és fontossági sorrendjében Rutht tette az első helyre. A lány imádta ezért.

Ruth összekulcsolta a kezét, és hálás pillantást vetett kettejükre.

– Olyan gyönyörű vagy, Lindsay! – lelkendezett, és végigmérte az asszonyt. – Sosem fogok hozzászokni.

Lindsay alacsony volt, törékeny testalkatú. Szőke haja és fehér bőre előnyösen kiemelte sötétkék szemét. Ő volt a legkedvesebb ember, akit Ruth ismert; mély érzésű nő> aki végtelenül tudott szeretni. Vékony, füstszürke ruhát viselt, amely a bokájáig ért.

Lindsay elnevette magát, és megfogta Ruth kezét.

– Köszönöm a bókot. Seth ritkán mond nekem ilyesmit.

– Naponta csak egyszer – mosolygott rá a férfi. – Ez ugyanaz az öltöző, amelyben az Arielhez öltöztél – jegyezte meg Seth, és körülnézett. – Semmit sem változott.

– Örülök, hogy megismerted – bólintott Lindsay. – Itt kértem meg a kezed.

A férfi elvigyorodott.

– Így van.

– Ezt nem is tudtam!

Mindketten Ruth felé fordultak. Lindsay ismét elnevette magát.

– Attól tartok, sosem tiszteltem a hagyományokat – ismerte el, majd felvette a földről Ruth egyik balettcipőjét. – Ráadásul Seth túl sokáig halogatta a dolgot.

Az öltözőasztal melletti cipők kellemes emlékeket ébresztettek az asszonyban. Micsoda élet! – gondolta magában. Milyen színes világ! Egykor ő is ugyanúgy a része volt ennek a világnak, mint Ruth. Felnézett, és találkozott a tekintete a tükörben a lányéval.

– Izgulsz?

Ruth egész testével sóhajtott.

– Ó, igen – bólintott fintorogva.

– Nagyon jó darab – közölte Lindsay határozottan. Ismerte Nyikolájt annyira, hogy tudja, megint minőségi munkát végzett. Régebben ismerte, mint bárki a szakmában.

– Az, de…

Ruth megcsóválta a fejét, és visszaült a székére.

– A második felvonásban van egy szakasz, amelyben megállás nélkül táncolnom kell. Csak néhány másodpercem van, hogy kifújjam magam a színpad mögött, de aztán megint mennem kell.

– Nyikoláj nem ír könnyű darabokat.

– Hát nem – sóhajtotta a lány, és újra kezébe vette a tűt és a fonalat. – Hogy vannak a gyerekek?

A látogatók figyelmét nem kerülte el ez a hirtelen témaváltás. Ruth feje fölött Lindsay ismét sokatmondó pillantást vetett Sethre.

– Justin kész istencsapása – közölte a férfi apai büszkeséggel. – Rendszeresen borsot tör Worth orra alá.

Ruth elnevette magát.

T Worth még mindig olyan, mint egy méltóságos öregúr?

– Pontosan – felelte Lindsay. – Justin úrfi – utánozta hűen az idős komornyik előkelő, brit akcentusát –, az ember nem viszi be a konyhába a békákat, még akkor sem, ha etetésre szorulnak!

Mindnyájan nagyot nevettek, Ruth pedig befejezte az utolsó öltéseket.

– Amúgy teljesen odavan Amandáért, de persze úgy tesz, mintha nem lenne.

– Pedig Amanda ugyanolyan istencsapása, mint Justin! – mutatott rá Seth.

– Nem túl kedvesen jellemzed a gyerekeinket – dorgálta meg Lindsay.

– Ki öntött bele egy egész doboznyi haleledelt az aranyhalas akváriumba? – kérdezte a férfi, mire Lindsay felvonta a szemöldökét.

– Amanda csak segíteni akart – felelte az asszony mosolyogva. – Ki vitte el őket az állatkertbe, és tömte meg őket hot doggal és karamelles pattogatott kukoricával?

– Csak segíteni akartam – szabadkozott Seth derűsen.

Miközben Ruth figyelte a szüleit, átjárta a melegség, de irigyelte is őket. Vajon milyen lenne, ha őt is így szeretné egy férfi? – tűnődött. Tartósan. Pontosan ilyen kapcsolatra vágyott.

– Menjünk? – kérdezte Lindsay. – Hagyjunk készülődni?

– Ne, maradjatok még egy kicsit! Még van idő – felelte Ruth, és izgatottan babrálni kezdte a szatén szalagokat.

Izgul, gondolta magában Lindsay.

– Ugye, a fogadásra is eljöttök? – nézett fel a lány.

– Semmi pénzért nem hagynánk ki – felelte nevelőanyja, majd odalépett Ruth mögé, és masszírozni kezdte a vállát. – Donald is ott lesz?

– Donald? – vonta fel a lány a szemöldökét. – Ó, igen. Ott lesz. Üljünk egy asztalhoz? Megkedvelitek majd – folytatta szeretteinek válaszát meg sem várva. Belenézett Lindsay, majd nagybátyja szemébe. – Nagyon… kedves ember.

– Lindsay!

Nyikoláj ott állt a nyitott ajtóban. A vonásai önfeledt örömről árulkodtak. Lindsay elmosolyodott, majd odasietett a férfihoz, és megölelte.

– Jaj, Nyikoláj, úgy örülök, hogy látlak! Olyan régen találkoztunk!

A férfi adott két cuppanóst az asszony arcára.

– Egyre szebb vagy – mosolygott Lindsayre, és elgyönyörködött az arcában. – Ptícska, kismadaram! – szólította az asszonyt a becenevén. – Mondd csak, ez az építész, akihez hozzámentél – vigyorgott futólag Sethre –, még mindig boldoggá tesz?

– Eléggé – felelte az asszony, majd vadul megölelte Nyikolájt. – De ettől még nagyon hiányzol. Akkor hát miért nem látogatsz meg bennünket gyakrabban?

– Mikor? – kérdezett vissza a férfi, majd továbbra is átkarolva Lindsay derekát, kezet nyújtott Sethnek. – Jót tett nektek a házas élet. Örülök, hogy látlak benneteket!

A két férfi melegen kezet rázott. Seth tudta, hogy az orosz férfi hasonlóan fontos szerepet játszik a szívéhez legközelebb álló két nő életében, mint ő maga. Lindsay előbb ismerte Nyikolájt, mint őt, Ruth pedig ideje nagy részét a mesterrel töltötte.

– Ma este is fergeteges leszel? – kérdezte Seth.

– Még szép – vigyorgott Nyikoláj, és vállat vont. – Mint mindig.

Lindsay megszorongatta Nyikoláj kezét.

– Semmit nem változtál – közölte, majd a férfi vállára hajtotta a fejét. – Istennek hála!

Ruth mindvégig hallgatott a beszélgetésük alatt. Látta, hogy valami ritka és különleges van Lindsay és Nyikoláj között. Sugárzott róluk. Elég volt egymás mellett látnia őket ahhoz, hogy eszébe jusson, milyen tökéletesen mozogtak együtt a színpadon. Egység, pontosság, megértés jellemezte őket. Ruth már nem is figyelt arra, mit mondanak egymásnak, mert teljesen lenyűgözte a köztük lévő szavak nélküli összhang.

Amikor Nyikoláj ránézett a lányra, Ruth csak meredten bámult. Bármit is igyekezett megfigyelni és elemezni éppen, megfeledkezett róla. Csak annyit tudott, hogy önkéntelenül is visszatér a fájdalom a szívébe. A férfi tekintete olyan kék volt, olyan átható… Sorra hámozta le róla a rétegeket, amíg el nem jutott egészen a lelkéig. A lány összeszedte minden erejét, és magához tért a kábulatból.

Csak egy vak nem vette volna észre a rövid, de annál hevesebb kölcsönhatást. Lindsay és Seth aggódó pillantást vetettek egymásra.

– Nadine is ott lesz a fogadáson, ugye? – kérdezte Lindsay, hogy oldja a feszültséget.

– Tessék? – zökkent ki Nyikoláj a gondolataiból, és visszafordult az asszony felé. – Ó, igen, Nadine.

Összeszedte a gondolatait, és nyájasan beszélni kezdett.

– Még szép, hogy ott lesz! Sütkérezik égy kicsit a dicsőségben, mielőtt elindulna következő adománygyűjtő hadjáratára.

– Mindig túl szigorú voltál vele – mosolygott Lindsay, és visszaemlékezett, milyen gyakran vitatkozott össze Nyikoláj Nadine Rothchilddal, a társulat alapítójával.

– Túléli – vont vállat a férfi. – Jöttök a fogadásra?

– Igen – felelte Lindsay, és figyelte, amint Nyikoláj tekintete Ruthra téved. A férfi egy szót sem szólt a lányhoz, és ő sem hozzá. Hosszú másodperceken át csak a szemükkel kommunikáltak egymással, mielőtt Nyikoláj visszafordult volna Lindsay felé.

– Találkozunk előadás után! – közölte, Ruth pedig halkan sóhajtott. – Megyek, átöltözöm. Da szvidányja!

Ezzel már ott sem volt, pedig még el sem tudtak búcsúzni tőle. A folyosó végéről hallották, amint valaki a férfi nevét kiáltja.

Seth odament Ruthhoz, a vállára tette a kezét, majd lehajolt, és megpuszilta a feje búbját.

– Jobb, ha te is öltözni kezdesz.

A lány igyekezett összeszedni magát.

– Igen. Benne vagyok az első jelenetben.

– Bámulatos leszel – szorította meg a férfi a vállát röviden.

– Az akarok lenni – bólintott Ruth. Belenézett a nagybátyja, majd nevelőanyja szemébe. – Annak kell lennem.

– Az leszel – biztosította Lindsay. Kinyújtotta a kezét a férje felé, de közben egy pillanatra sem vette le a tekintetét a lányéról. – Erre születtél. Ráadásul te voltál a legtehetségesebb tanítványom.

Ruth az asszony felé fordult, és elmosolyodott – először Nyikoláj megjelenése óta. Felemelte az arcát, és hagyta, hogy Lindsay sietve megpuszilja.

– Da szvidányja! – búcsúzott az asszony mosolyogva, majd Sethszel karöltve távozott.

Ruth lassan az ajtóhoz lépdelt, és becsukta. Egy ideig csak állt, és bámulta a színes jelmezt, amelyben Carlottává változik. Egyelőre még Ruth Bannion volt, a lány, aki bizonytalan az érzéseiben, aki kissé tart az előtte álló estétől. Azzal, hogy magára veszi a jelmezét, egyúttal a szerepét is magára veszi. Carlotta is sebezhető, tűnődött Ruth, miközben végigsimított a szoknya anyagán, de ezt vakmerőséggel és pimaszsággal leplezi. Ruth elmosolyodott a gondolattól. Ó, igen, állapította meg magában, nekem való szerep. Elkezdett öltözni.

Amikor negyedórával később elhagyta az öltözőjét, már hangolt a zenekar. Teljesen beöltözött. A szoknyája csábosan ringott a csípőjén, vörös sál hangsúlyozta dereka karcsúságát. Haja szabad szálló fürtökben omlott a hátára. Elsietett a táncosok mellett, akik az első jelenethez melegítettek, és azok mellett is, akik a bejáratnál őgyelegtek. Észrevette Francie-t, aki törökülésben ült a padlón az egyik sarokban, és kalapáccsal törte be fémbetétes balettcipőjét.

Ruth odament az egyik kellékes ládához, és korlátnak használta, miközben nekilátott bemelegíteni. Már érezte az izzadságszagot és a lámpák melegét.

Az izmai engedelmeskedtek – megfeszültek, elernyedtek, kilazultak, ahogyan éppen akarta. Teljesen rájuk összpontosított, és hátat fordított a színpadnak, hogy még az se vonja el a figyelmét. Az összes előadás fontos volt neki, de ez mind közül kimagaslott. Bizonyítania kell – Nyikolájnak és önmagának. Meg akarja mutatni, hogy nincs hozzá fogható ebben a szerepben. Bármit is érez a mester iránt, most megfeledkezik róla, és csak a darabra összpontosít. Ebben semmi nem zavarhatja meg.

Pillanatnyi gyengeség jött rá, amikor Nyikoláj a szemébe nézett az öltözőben. Volt benne valami, ami a legszívesebben megolvadt volna, és majdnem meg is olvadt. Már hetek óta csak a büszkesége mentette meg ettől. A mester nem akarja őt – legalábbis nem teljesen, nem kizárólagosan –, miközben ő így akarta Nyikolájt. Fájt a férfi megjegyzése, hogy számos nő kielégítheti a szükségleteit.

Ruth összevonta a szemöldökét, majd hátralendítette a lábát. Kézzel is rásegített a nyújtásra.

Ideje, hogy valaki megleckéztesse ezt a beképzelt oroszt, gondolta, és lábat cserélt. Túl sok nő hullik a lába elé, és ő el is várja ezt, ugyanúgy, mint ahogyan a táncosaitól is elvárja, hogy azt tegyék, amit mond.

Ruth felszegte az állát, és azon kapta magát, hogy ismét Nyikoláj szemébe bámul.

A mester abban a csillogó fehér és arany tunikában jött ki az öltözőjéből, amit majd az első felvonásban visel. Amikor észrevette Rutht, megtorpant egy pillanatra, és végigmérte. Eltűnődött, hogy a tekintetében tükröződő szenvedély a saját belső érzéseiből fakad-e, vagy mint a jelmez, Carlottához tartozik-e csupán. Megállapította, hogy Ruth soha nem volt még olyan csábító, mint ott, a színpad mögötti folyosó félhomályában. A lány ebben a pillanatban nézett fel, egyenesen a szemébe.

Mindketten érezték az azonnali vonzalmat, de a haragot is. Ruth felszegte a fejét, megvető pillantást vetett a férfira, majd elfordult. Színes szoknyája megperdült körülötte. Tudattalanul is úgy viselkedett, mint Carlotta, és ez jókedvre derítette Nyikolájt.

Jól van, kicsim, gondolta a mester halvány mosollyal. Meglátjuk, ki kerekedik felül ma este. Már előre élvezte a kihívást.

Követte Rutht a színpad szárnyaihoz, és kezének intésével elhessegette azokat, akik fel akarták tartani. Amikor utolérte a lányt, megragadta a derekát, és maga felé fordította. Ezután hevesen megölelte, fittyet hányva a színpad mögötti nézőkre. Rutht teljesen meglepte a dolog, nem volt ideje sem elhúzódni, sem ellenkezni, amikor a férfi gátlástalanul megcsókolta.

Nyikoláj a lány alkarjára tette a kezét, és öntelten elmosolyodott.

– Csak hogy átérezd a szerepedet – közölte hetykén, majd odébbállt.

Ruth gyilkos pillantást vetett a mester távolodó hátára. Szórványos nevetést hallott, amelyet feldühödött tekintete sem csillapított, majd ismét elfordult, és kiment az üres, sötét színpadra.

Megvárta, amíg a díszletező munkások elhúzzák a nehéz függönyt, és rákezd a zenekar – először csak a vonósok, akik a belépőjét játszották. Hamarosan kigyulladtak a fények, és ő táncolni kezdett.

Nyitó szólótánca rövid volt, tüzes és szélsebes. Amikor befejezte, a fények megváltoztak, és előtűnt a cigánytábort ábrázoló háttér. A közönség viharos tapsban tört ki.

Amikor a társulat és a másodtáncosok átvették a színpadot, Ruth rövid lélegzethez jutott. Várt, és mosollyal fogadta Nyikoláj segédkoreográfusának dicséretét. A hosszú színpad túloldalán látta, hogy az ellenkező szárnyban Nyikoláj saját belépőjére készül.

Ezt múld felül, Davidov! – gondolta magában kihívóan. Ruth tudta, hogy soha életében nem táncolt még ilyen jól. És Nyikoláj mintha meg is hallotta volna ezt a szótlan kihívást, mert rávigyorgott a belépője előtt.

A férfi csupa önteltség és büszkeség volt; tökéletesen alakította a herceget, aki betér a cigánytáborba, hogy cifraságokat vegyen. Csuklója egy mozdulatával utasította el a csecsebecséket, amelyeket felajánlottak neki. Jelenléte betöltötte az egész színpadot. Ruth kénytelen volt fejet hajtani a tehetsége előtt, de ettől csak még eltökéltebb lett, hogy túl fogja őt szárnyalni. Megvárta, amíg a herceg az egyik ajánlatot a másik után sorra elutasítja, és egyértelművé teszi, hogy semmi olyasmire nincsen szüksége, amit a cigányok adhatnak neki. Ekkor színpadra lépett, és büszkén felszegte a fejét. Ezúttal vörös rózsa volt a füléhez tűzve.

Amikor találkozott a tekintetük, azonnal kölcsönös vonzalom ébredt bennük egymás iránt. A pillanatot kihangsúlyozta a változó megvilágítás és a zenekar crescendója. Amikor Carlotta észrevette az elutasított kincseket, hátat fordított a hercegnek, és csatlakozott a nővéreihez. A herceg kíváncsian ment közelebb hozzá, hogy jobban szemügyre vehesse.

Ruth lázadó tekintete Nyikolájéba fúródott, és cseppet sem esett nehezére dölyfösen elrántania a fejét, amikor a herceg megfogta az állát. Volt valami Nyikoláj mosolyában, amitől Ruth szeme szikrákat szórt, miközben a férfi ahhoz a táncoshoz fordult, aki Carlotta apját játszotta. A herceg végre talált valamit, amire vágyott. Felajánlotta az aranyát Carlottáért cserébe.

A lány büszkén, haragosan dacolt vele. Őt nem lehet megvenni; őt nem lehet birtokolni. Csipkelődött a herceggel, felcsigázta a herceget, és beleegyezett, hogy egy erszény aranyért cserébe táncol neki. A herceg dühbe gurult, mégis képtelen volt ellenállni, és odahajította az erszényt a visszautasított csecsebecsék halmára. Megkezdték első pas de deux-jüket, összeérintett tenyérrel, forró vérrel, szikrázó szemmel.

A sebes tempó a balett egésze alatt megmaradt. Versengésük kiéleződött, mindegyikük arra sarkallta a másikat, hogy a legjobb alakítását nyújtsa. Nem beszéltek a felvonások között, de egyszer, amikor közel táncoltak egymáshoz, a férfi a lány fülébe súgta, hogy nem elég fényes a balett-felszerelése, csak hogy bosszantsa.

A herceg felemelte Carlottát, a lány pedig alábukott lehajtott fejjel, felemelt lábbal. Nyikoláj csaknem fejjel lefelé tartotta. Hat, hét, nyolc lassú, kitartott ütemet követően Ruth villámgyorsan felemelkedett újra egy arabeszkbe. Csak úgy lángolt a tekintete, miközben végrehajtott egy dupla fordulatot. Amikor leszökkent a színpadról, átadva azt Nyikoláj szólójának, Ruth a hasára tette a kezét, és kimerülten zihálni kezdett.

A színpad újra és újra lángba kapott túlfűtött táncuktól. Amikor elhangzott az utolsó taktus, és ott álltak egymás karjában, Ruth halkan odasúgta a mesternek:

– Utállak, Davidov!

– Csak nyugodtan – hagyta rá a férfi könnyed hangon, miközben megkezdődött a tapsvihar és a kiáltozás. – Legalábbis addig, amíg táncolsz.

– Ne aggódj, táncolni fogok! – biztosította a lány zihálva, majd elmosolyodott, és mélyen pukedlizett egyet a közönségnek.

Csak ő hallotta a halk kuncogást, miközben Nyikoláj felvett egy rózsát, amelyet a színpadra hajítottak, majd mély meghajlással átnyújtotta Ruthnak.

– Nem volt semmi baj a szerelésemmel! – sziszegte összeszorított fogai között, miközben a mester kezet csókolt neki.

– Majd holnap, az órán megbeszéljük – felelte a férfi, majd meghajolt, és ismét felvezette a lányt a közönségnek.

– Menj a pokolba, Davidov! – súgta oda neki Ruth, miközben szívélyes mosollyal fogadta a rájuk záporozó üdvözléseket.

– Majd a szezon után el is megyek – bólintott Nyikoláj, és ismét meghajolt.

5.

Tizenegyszer húzták szét a függönyt Nyikoláj és Ruth tiszteletére. Egy órával azt követően, hogy végleg legördült a függöny, végre mindenki elhagyta a lány öltözőjét, és így levehette a jelmezét. Hosszú, fehér ruhát húzott helyette, amelynek szűk ujja volt, és magas nyakrésze. Az egyetlen ékszer, amit felvett mellé, az az arany fülbevaló volt, amelyet Lindsaytől és Sethtől kapott a huszonegyedik születésnapjára. Szeme sötétebbé és csillogóbbá vált a sikertől, és az arca is kipirult. Haját szabadon hagyta, ugyanúgy, ahogyan Carlotta szerepében viselte.

– Nagyon szép – jegyezte meg Donald, amikor a lány kilépett a folyosóra.

Ruth elmosolyodott, mert tudta, hogy a férfi nemcsak a ruháról beszél, amit ő maga tervezett, hanem a nőről is, aki viseli. Belekarolt Donaldba.

– Tetszik? – kérdezte, és sugárzó pillantást vetett rá. – Az egyik turkálóban találtam nem messze…

A férfi megcsípte a lány vállát büntetésképpen, majd megcsókolta.

– Tudom, hogy már mondtam, de bámulatos voltál.

– Hallgatlak éjfélig – biztosította Ruth nevetve, majd elindultak a kijárat felé. – Pezsgőt szeretnék – közölte. – Több üveggel. Ma este a legszívesebben pezsgőben fürödnék.

– Meglátom, mit tehetek. Kimentek Donald kocsijához.

– Ó, Donald – kezdte a lány, amint beültek. – Sosem élveztem még egyetlen előadást sem ennyire! Minden összejött, a mozdulatok, a zene… A zene egyszerűen tökéletes volt!

– Te voltál tökéletes – közölte a férfi, miközben besoroltak a manhattani forgalomba. – Jó, hogy be nem rontottak a színpadra, annyira imádtak téged!

Ruth olyan izgatott volt, hogy nem tudott hátradőlni a székén. Donald felé fordult.

– Ha megtehetném, hogy végtelen hosszúságúvá tegyek egy eseményt az időben minden érzésével és történésével, akkor ez a balett lenne az, a mai este. A bemutató estéje.

– Holnap is fellépsz majd – közölte a férfi.

– Igen, és tudom, hogy nagyon jó lesz, de mégsem ilyen – felelte Ruth, és azt kívánta, bár Donald is értené, miről beszél. – Nem hinném, hogy valaha is lesz még egyszer ilyen, de talán ez így is van jól.

– Nem fárasztó hetekig ugyanazt a táncot előadni estéről estére?

A férfi megállt a járdaszegély mellett, Ruth pedig megrázta a fejét. Miért akarja, hogy Donald megértse az érzéseit? – tűnődött magában, miközben az ajtónálló kisegítette az autóból. Annak ellenére, hogy Donald ruhatervezőként alkotó ember volt, két lábbal állt a földön, míg Ruth legszívesebben felrepült volna a felhők fölé.

– Nehéz elmagyarázni – kezdte, miközben hagyta, hogy a férfi bevezesse a széles üvegajtón a szálloda előcsarnokába. – Amikor felgyulladnak a fények, és fölcsendül a muzsika, történik valami. Mindig valami különleges. Mindig.

A terem, amelyben a bankett megrendezésre került, már fényárban úszott, és zsúfolásig teli volt emberekkel. Amint Ruth belépett az ajtón, kattogni és villogni kezdtek a fényképezőgépek, a jelenlévők pedig tapsolni kezdtek.

– Ruth! – üdvözölte Nadine, és egy olyan nő magabiztosságával vágott át a tömegen, aki tudja, hogy az emberek félreállnak az útjából. Alacsony volt, ápolt, kecses mozgásán látszott, hogy valamikor ő is táncolt. Szőke haja előkelő kontyba volt fogva, sima bőre rózsaszín volt, mint egy kisbabáé. Angyali arca csavaros észjárással párosult. Nadine Rothchild egész életét a balettnek szentelte – szervezőként még jobban, mint a társulat alapító táncosaként.

Ruth megfordult, mire az asszony azonnal megölelte.

– Csodálatos voltál – lelkendezett Nadine. Ruth tudta, hogy ennél nagyobb dicséretet senki nem kapott még az asszonytól. Nadine félrevonta, és hosszú másodpercekig csak bámult a szemébe. Ez is szokása volt. – Soha nem táncoltál még ilyen pompásan, mint ma este.

– Köszönöm, Nadine.

– Tudom, hogy már alig várod, hogy Lindsayvel és Sethtel legyél – folytatta az asszony, és vezetni kezdte a lányt a termen keresztül. Donald követte őket. – Egy asztalnál ülünk.

Ruth először Lindsayt vette észre. Nevelőanyja tekintete felülmúlhatatlan elégtételt tükrözött. Lindsay felé nyújtotta mindkét kezét, Ruth pedig követte a példáját.

– Olyan, de olyan büszke vagyok rád! – közölte meghatottan.

Seth felesége vállára tette a kezét, és az unokahúgára nézett.

– Ahányszor fellépni látlak, mindig azt gondolom magamban, hogy soha nem fogsz jobban táncolni… de aztán legközelebb mindig jobban táncolsz!

Ruth elnevette magát, és önfeledten felemelte az arcát, hogy nagybátyja megpuszilhassa.

– Ez a legnagyszerűbb darab, amelyben valaha táncoltam – közölte, majd megfordult, belekarolt Donaldba, és bemutatta nevelőszüleinek.

– Nagyon tetszenek a ruhái – mosolygott Lindsay a férfira. – Ruth csodálatosan mutat bennük.

– Ő a kedvenc kliensem. Maga lehetne a második – viszonozta Donald a bókot. – Nagyon szépek a színei.

– Köszönöm – felelte Lindsay. A ruhatervező ez utóbbi megállapítása teljesen tárgyilagosan hangzott, és ezt inkább derűsnek, mint hízelgőnek ítélte. – Pezsgőt? – kérdezte Ruthtól.

Még mielőtt leszólíthattak volna egy pincért, a jelenlévők ismét tapsviharban törtek ki. A bejárat felé fordultak, és Ruth még azelőtt tudta, hogy Nyikolájt üdvözlik, mielőtt meglátta volna a férfit. Csak ő válthat ki ekkora lelkesedést. A mester egyedül volt, és ez meglepte a lányt. Ahol Davidov megjelenik, általában hölgykoszorú kíséri. Pillanatokkal később találkozott a tekintetük.

Nyikoláj hamar magára hagyta az őt éljenzőket, és lassan, szakmája tökéletesen uralt kecsességével elindult Ruth felé. Egy szál vörös rózsa volt a kezében, amelyet nyomban át is nyújtott neki. Amikor a lány elfogadta, Nyikoláj az arcához emelte Ruth másik kezét, és megcsókolta. Egy szót sem szólt, csak mélyen a lány szemébe nézett, majd elfordult, és elment.

Színpadias, gondolta magában Ruth, mégis mélyet szippantott a rózsa illatából. Senki nem tudott jobban színészkedni Davidovnál. Lindsayre nézett, és megértést, de némi aggodalmat is látott a tekintetében. A legszívesebben tagadólag megrázta volna a fejét, de e helyett ragyogó mosolyt erőltetett magára.

– Hol van már az a pezsgő? – kérdezte követelően.

Ruth végig szinte csak játszadozott a vacsorájával, alig evett. Túlságosan izgatott volt ahhoz, hogy megjöjjön az étvágya. Nem bánta; egy asztalnál ült Nadine-nal, és a társulatnál az a vicc járta, hogy Nadine a súlyuk alapján ítéli meg a táncosait.

Amikor Nadine meglátta, hogy Lindsay jóízűen nekilát a csokoládéhabjának, összevonta a szemöldökét.

– Vigyáznod kellene az ilyen magas kalóriatartalmú édességekkel, drágám!

Lindsay elnevette magát, majd odahajolt, és adott egy puszit Nadine arcára.

– Olyan csodálatosan következetes vagy, Nadine! Ezt nagyon szeretem benned. Annyi kiszámíthatatlanság van a világban!

– Nehéz táncolni, ha a tejszínhab már meglátszik az ember combján – vélekedett Nadine, és ivott egy korty pezsgőt.

– Tudod – kezdte Lindsay Ruth felé fordulva -, Nadine egyszer rajtakapott, amint éppen egy zacskó burgonyaszirmot majszoltam. Életem egyik legszörnyűbb élménye volt – vigyorgott Nadine-ra, majd lenyalogatta a csokoládét a kanaláról. – Azóta rá sem bírok nézni a burgonyasziromra…

– A táncosaimnak úgy is kell kinézniük, mint egy táncosnak – közölte Nadine szigorúan. – Karcsúnak, hurkák nélkül. A helyes táplálkozás ugyanolyan lényeges, mint a mindennapos táncórák…

– A mindennapos táncórák pedig ugyanolyan lényegesek, mint a légzés – fejezte be Lindsay helyette, és elnevette magát. – Tényleg már nyolc teljes év telt el azóta, hogy eljöttem a társulattól?

– Hatalmas űrt hagytál magad után, amit nem volt könnyű betölteni.

A váratlan bók meglepte Lindsayt. Nadine gyakorlatias, kimért nő volt, aki magától értetődőnek vette táncosai tehetségét. Elvárta, hogy a legjobbat hozzák ki magukból, és fukarul bánt a dicsérettel.

– Ez igazán kedves tőled, Nadine.

– Ez nem bók volt, hanem panasz – ellenkezett az asszony. – Túl hamar hagytál el bennünket. Még most is velünk táncolhatnál!

Lindsay elmosolyodott.

– Szerintem épp elég ifjú tehetség van körülötted, Nadine. Még mindig a te társulatod a legjobb.

Nadine egyszerű bólintással fogadta a kijelentést.

– Még szép – felelte, majd ivott egy korty pezsgőt, és ismét Lindsay felé fordult. – El tudod képzelni, hány Júliát láttam már életemben?

– Ez most célzás volt? – kérdezte Lindsay, és Sethre vigyorgott. – Ha túl sokat mondanék, Nadine panaszkodni kezdene, hogy öregítem. Ha túl keveset, megsérteném vele.

– Mondd azt, hogy „éppen eleget”! – javasolta a férje, és töltött egy kis pezsgőt Lindsay poharába.

– Jó ötlet – felelte Lindsay, és Nadine felé fordult. – Éppen eleget.

– Pontosan – felelte Nadine, majd letette a poharát, és megfogta Lindsay kezét. Tekintete hirtelen elkomolyodott. – De te voltál köztük a legjobb. A legeslegjobb. Zokogtam, amikor elmentél tőlünk.

Lindsay szóra nyitotta a száját, de képtelen volt megszólalni. Nyelt egyet, és megcsóválta a fejét.

– Bocsánat – szólt végül, majd felállt, és elment.

Széles üvegajtó vezetett a teljes emeletet körülfogó erkélyre. Lindsay kilépett, nekitámaszkodott a korlátnak, és vett egy mély lélegzetet. Tiszta éjszaka volt, a csillagok és a hold ezüstös fényt bocsátottak Manhattan épületeire. Lindsay meredten bámult maga elé.

Mennyi év telt el, gondolta magában. Milyen messze sodródott innen, és mégis…

Tíz évvel korábban levágta volna akár a saját karját is, csakhogy ezt hallhassa ettől az asszonytól. Érezte, hogy legördül egy könnycsepp az arcán, és behunyta a szemét. Egek, mekkora szüksége lett volna erre a mondatra akkoriban! Azóta azonban… Megérintette egy kéz a vállát, és összerezzent. Megfordult, Nyikoláj pedig szó nélkül megölelte. Lindsay egy pillanatig nem szólt semmit, csak megkapaszkodott a férfiban, és hagyta, hogy elárasszák az emlékek. Előző életében ő volt Nyikoláj Júliája, abban a másik világban, amelynek egykor ő is a része volt.

– Ó, Nyikoláj! – sóhajtotta. – Milyen törékenyek vagyunk, és milyen ostobák!

– Ostobák? – vonta fel a férfi a szemöldökét, majd megpuszilta az asszony feje búbját. – Csak a magad nevében beszélj, ptícska! Davidov sosem ostoba.

Lindsay elnevette magát, és felnézett.

– Ezt már el is felejtettem.

– Elég nagy ostobaság volt tőled – mutatott rá Nyikoláj, és ismét megölelte. Lindsay lábujjhegyre állt, és hozzádörgölte az arcát a férfiéhoz.

– Nyikoláj, bármilyen messze is távolodik az ember, bármilyen régen is táncolt utoljára, minden vele marad. Nemcsak a vérében, hanem a húsában és az izmaiban – sóhajtott az asszony, majd kibontakozott a férfi karjából, és ismét a korlátnak támaszkodott. – Ahányszor találkozom veletek, egy részem arra számít, hogy reggel csatlakozom hozzátok az órán, és lebonyolítok néhány hívást a társulat érdekében. Mindez belém ivódott.

Nyikoláj nekitámasztotta a csípőjét a korlátnak, és fürkésző pillantást vetett az asszonyra. A szél hátrafújta Lindsay haját, és Nyikoláj elismerte magában, hogy ő az egyik legszebb nő, akivel valaha is találkozott életében. Lindsay ennek ellenére úgy viselkedett, mint aki soha nem volt tudatában a saját vonzerejének.

– Hiányzik? – kérdezte a férfi, mire az asszony felé fordult, és belenézett a szemébe.

– Nem erről van szó – ingatta a fejét Lindsay, majd összevonta a szemöldökét, és megpróbálta lefordítani az érzéseit szavakra. – Inkább olyan, mintha egy részedet raktárba tennéd. Az igazat megvallva otthon nem sokat gondolok a társulatra. Teljesen lefoglalnak a gyerekeim és a tanítványaim. Seth pedig…

Az asszony elhallgatott, és lassan mosolyra húzódott a szája.

– Seth a mindenem.

Lindsay visszafordult a város felé.

– Néha, amikor visszajövök, hogy megnézzem, ahogyan Ruth táncol, olyan élénken törnek rám az emlékek, hogy az valami elképesztő.

– Elszomorítanak?

– Egy kicsit – ismerte el az asszony. – Ugyanakkor boldoggá is tesznek. Ha visszanézek az életemre, nincsen semmi, amin változtatnék. Nagyon szerencsésnek érzem magam. Ruth pedig…

Ismét elmosolyodott, miközben tekintete a kivilágított New Yorkon pihent.

– Büszke vagyok rá, örülök a sikerének. Nagyon tehetséges. Elképesztően. Amikor pedig figyelem a táncát, megint úgy érzem, hogy én is része vagyok ennek az egésznek.

– Mindig is a része leszel, Lindsay – közölte Nyikoláj, és gyengéden meghúzta az asszony egy tincsét. – Az olyan tehetséget, mint a tiéd, nem lehet elfelejteni.

– Ma már nem kérek több bókot – nevette el magát Lindsay, és megcsóválta a fejét. – Egy bók miatt kellett kijönnöm ide.

Vett egy mély lélegzetet, és szembenézett a férfival.

– Tudom, hogy jó táncos voltam, Nyikoláj. Keményen dolgoztam is, hogy az legyek. Kincsként őrzöm a szívemben azokat az éveket, amelyeket a társulatnál töltöttem, a darabokat, amelyekben együtt táncoltunk. Édesanyám még most is őrzi az újságkivágásokat, és egy nap majd megmutatom őket a gyerekeimnek. Ehhez mit szólsz? – kérdezte megbékélt mosollyal.

– Én pedig mindig elképedek, ha arra gondolok, hogy neked már két gyereked is van.

– Miért?

A férfi elmosolyodott, és megfogta Lindsay kezét.

– Mert sosem felejtem el, milyen voltál, amikor először láttalak. Már szólótáncos voltál, amikor a társulathoz érkeztem. Láttam, ahogyan a Csipkerózsikát próbáltátok. Te voltál a virágtündér, és elégedetlen voltál a fouettéddel.

– Hogyhogy így emlékszel erre?

Nyikoláj felvonta a szemöldökét.

– Úgy, hogy az volt az első gondolatom, hogyan csalogassalak az ágyamba. De még megkérdezni sem tudtam akkor, akkoriban még nem volt elég jó az angol nyelvtudásom.

Lindsay fojtottan kuncogni kezdett.

– Később elég gyorsan megtanultál angolul, de ha jól emlékszem, soha, semmilyen nyelven nem kértél, hogy bújjak veled ágyba.

– Miért, ágyba bújtál volna? – kérdezte a férfi, majd oldalra biccentette a fejét, és fürkésző pillantást vetett az asszonyra. – Több mint tíz évig ezen tűnődtem.

Lindsay kutatni kezdett a szívében, és Nyikoláj szemébe nézett. Odabentről nevetést lehetett hallani, alattuk pedig a forgalom tompa zajait. Igyekezett visszagondolni arra a Lindsay Dunne-ra, aki tíz évvel korábban volt. Végül elmosolyodott, és megrázta a fejét.

– Nem tudom. Talán jobb is így. Nyikoláj átkarolta az asszonyt, ő pedig a vállára hajtotta a fejét.

– Igazad van. Jobb, hogy nem tudom a választ, bármi legyen is az.

Elhallgattak, és hagyták, hogy elkalandozzanak a gondolataik.

– Donald Keyser rendes férfinak tűnik – dünnyögte Lindsay. Érezte, hogy Nyikoláj karja megmerevedik egy pillanatra.

– Igen.

– Ruth nyilvánvalóan nem szerelmes belé, de Donald sem Ruthba. Szerintem egyszerűen jól érzik magukat egymás társaságában.

Nyikoláj nem szólt semmit, ezért Lindsay oldalra biccentette a fejét, és ránézett.

– Jól vagy?

A férfi lenézett, és olvasott az asszony gondolataiban.

– Túl sokat látsz… – mormogta.

– Jól ismerlek… és Rutht is ismerem.

Ezúttal Nyikoláj kezdte bámulni a kivilágított New Yorkot.

– Attól félsz, hogy összetöröm a szívét.

– Megfordult a fejemben a gondolat – ismerte el Lindsay. – Mint ahogyan az is, hogy ő is összetörheti a tiédet.

A férfi elgondolkodó pillantást vetett rá.

– Aggódom – folytatta az asszony –, mert mindkettőtöket szeretlek.

Nyikoláj vállat vont, majd zsebre tette a kezét, és elfordult egy pillanatra.

– Együtt táncolunk, ez minden.

– Nem hinném – ellenkezett Lindsay. Nyikoláj dühösen visszafordult, de az asszony zavartalanul folytatta. – Ezzel nem arra célzok, hogy szeretők lennétek, bár ahhoz sem lenne semmi közöm, ha így lenne. Ugyanakkor…

Lindsay sóhajtott, mert látta, hogy a férfi szeme haragosan rávillan.

– Még a vak is látja, hogy van köztetek valami.

– Mit vársz tőlem? – kérdezte Nyikoláj kimérten. – Ígérjem meg, hogy nem bújok vele ágyba?

– Nem – ingatta a fejét az asszony, és nyugodtan a férfihoz simult. – Nem várok ígéreteket, és nem adok tanácsokat. Támogatni szeretnélek mindkettőtöket, ha szükségetek van rá.

Nyikoláj haragja elmúlt, és a férfi ismét elfordult.

– Ruth még gyerek – dünnyögte.

– Ruth felnőtt nő – ellenkezett Lindsay. – Szinte alig volt gyerek. Már akkor sok tekintetben felnőtt volt, amikor először találkoztam vele.

– Talán biztonságosabb, ha én továbbra is gyereknek látom.

– Vitatkoztál vele.

Nyikoláj elnevette magát, és újra szembefordult az asszonnyal.

– Ptícska, mindig vitatkozom a partnereimmel. Nem emlékszel?

– De, emlékszem – ismerte el Lindsay, és úgy döntött, nem feszíti tovább a húrt. Ahelyett, hogy nyomást gyakorolt volna a férfira, felé nyújtotta a kezét. – Volt néhány remek vitánk, Davidov.

– Veled volt a legjobb vitatkozni – közölte Nyikoláj, és két kezébe fogta az asszony felé nyújtott kezét. – Gyere, menjünk vissza! Ez az éjszaka ünneplésre való.

– Mondtam már, milyen nagyszerű voltál ma este, és hogy milyen csodálatos darabot írtál?

– Csak egyszer – felelte a férfi megnyerő mosollyal. – Azaz még nem elégszer. Ennél sokkal mohóbban vágyik dicséretre a művészi egóm – tette hozzá, és elvigyorodott. – Nos, milyen voltam?

– Jaj, Davidov! – nevette el magát Lindsay, és átkarolta Nyikolájt. – Olyan csodálatos voltál, amilyen csodálatos csak Davidov lehet.

– Kielégítő dicséret – bólintott a férfi –, mivel ez önmagában annyit jelent, hogy sokkal jobb, mint bárki más.

Az asszony megpuszilta Nyikolájt.

– Örülök, hogy semmit sem változtál.

Nyílt az ajtó, és mindketten megfordultak. Seth lépett ki az erkélyre.

– Ajjaj, rajtakaptak bennünket! – jegyezte meg Nyikoláj, és továbbra is a karjában tartotta Lindsayt. – Az építészed mindjárt eltöri mindkét lábamat.

– Esetleg könyörögj kegyelemért! – javasolta az asszony, és a férjére mosolygott.

– Davidov könyörögjön? – ismételte Nyikoláj hitetlenkedve, miközben elengedte Lindsayt. – Ez a nő őrült!

– Gyakran – helyeselt Seth. – De időnként megengedem neki.

Lindsay kézen fogta a férjét.

– A társaság téged akar – közölte Seth Nyikolájjal.

Davidov bólintott, és futó pillantást vetett az üvegajtón túlra.

– Meddig maradtok?

– Csak erre az éjszakára – felelte Seth.

– Akkor elbúcsúzom tőletek – közölte Nyikoláj, és kezet nyújtott Sethnek. – Da szvidányija, prijatel! – mosolygott rá, barátként szólítva a férfit. – Irigyellek, öregem. Da szvidányija, ptícska!

– Szia, Nyikoláj! – búcsúzott tőle az asszony, és figyelte, amint a férfi visszatér a vendégek közé. Sóhajtott.

– Jobban vagy? – kérdezte Seth.

– Jobban ismersz, mint bárki – mosolygott rá a felesége.

– Jobban szeretlek, mint bárki – súgta oda neki Seth, és megölelte.

– Nagyszerű este volt, Seth.

– Nem bántál meg semmit?

Lindsay tudta, hogy férje a pályafutására céloz, a döntésekre, amelyeket életében hozott.

– Semmit az égvilágon – ingatta a fejét, és melegen megcsókolta a hitvesét. Átkarolta a nyakát, és arra gondolt, pontosan úgy érzi magát az ölelésében, mint a legelső alkalommal. A csókjuk is éppen olyan volt, mint az első. – Seth – kezdte –, én már belefáradtam ebbe a fogadásba…

– Értem – mosolyodott el a férfi. – Hosszú nap volt ez a mai. Szerintem észrevétlenül távozzunk a szobánkba, és pihenjünk!

Lindsay elnevette magát.

– Jó ötlet – bólintott, és incselkedve újra megcsókolta a férjét. – Esetleg rendelhetnénk egy üveg pezsgőt… hogy koccintsunk a bemutató sikerére.

– Egy nagy palackkal – helyeselt Seth, majd kissé elhúzódott a feleségétől, hogy rámosolyoghasson. – Végtére is, csodálatos előadás volt.

– Az bizony – hagyta rá Lindsay, és az üvegajtóra pillantott, amely elválasztotta őket a benti tömegtől. – Szerintem nem volna szabad megzavarnunk az ünneplést, mit gondolsz?

– Miféle ünneplést? – kérdezte a férfi, majd karon fogta a feleségét, és elmentek az ajtó mellett. – A keleti oldalon van egy másik bejárat…

Lindsay elnevette magát.

– Egy építész mindig felfigyel a fontos részletekre – búgta elégedetten.

6.

Már az első hét után igazi kasszasiker lett a Vörös Rózsa. A társulat minden este telt ház előtt játszott. Ruth elolvasta a kritikákat, és tudta, hogy pályafutása fordulóponthoz érkezett. Amikor az újságírók interjút készítettek vele, igyekezett felhívni az olvasók figyelmét a társulatra, a darabra, de önmagára is. Belefeledkezett a munkájába, a sikerébe. Az egyetlen nehézséget Nyikoláj iránti érzelmei okozták neki estéről estére, amikor együtt táncoltak.

Ruth azzal vigasztalta magát, hogy csupán Carlotta érzéseit éli át túlzottan; hogy a kelleténél jobban azonosul a szerepével. Lehetetlennek tartotta, hogy beleszeressen Davidovba.

A férfit csak a balett érdekelte. Rutht is. Nyikoláj csak futó kalandokat akart a nőkkel, a lány azonban tudta, hogy csak akkor képes viszonyt folytatni egy férfival, ha az érzelmeket, mély, tartós érzelmeket ébreszt benne. A saját szülei, valamint Lindsay és Seth példáját látva úgy döntött, ő sem éri be kevesebbel. Nyikoláj követelő volt, önző és ésszerűtlen. Ruth nem ilyen tulajdonságokra vágyott egy párkapcsolatban. A mester ezzel szemben gyermetegnek és túl romantikusnak tartotta őt.

A lány eltökélte, hogy észben tartja mindezt – szüksége is volt erre az előadások után, amikor forrt a vére, és hevesen sóvárgott Nyikoláj után. Akkor is, amikor álmatlanul feküdt éjszakánként, és képtelen volt kiverni őt a fejéből.

Majdnem kizárólag csak a színpadon találkoztak. Amikor ott álltak egymással szemben, erős kísértést éreztek, hogy beleessenek ugyanabba a szerepbe, amit alakítanak. Amikor Ruth úgy érezte, hogy túlságosan közel áll ehhez, és nehezen tudja tartani a három lépés távolságot Nyikolájjal, felsorolta magában a férfi hibáit. Közben terveket szőtt a magánéletével és a szakmai pályafutásával kapcsolatosan. De közben tudta, hogy a mester az az egyetlen ember, aki keresztülhúzhatja a számításait.

Ruth önállónak, függetlennek tartotta magát. Ilyennek is kellett lennie az ő gyerekkora mellett, amikor állandó otthon és biztonságot nyújtó szokások nélkül kellett felnőnie. Kislányként nem volt egyetlen tartós játszótársa, egyetlen barátnője sem, és így korán megtanulta, hogy nem ragaszkodhat szentimentálisan egyetlen lakáshoz sem, amelyet a szülei béreltek, mivel úgysem maradnak sokáig. Saját, New York-i lakása volt az első hely, amellyel kapcsolatban megengedte magának ezt a ragaszkodást. Ő volt a lakása tulajdonosa, mert a saját keresetéből vette, és olyan bútorokkal rendezte be, amelyek a szívéhez nőttek. Már több éve lakta, és rájött, hogy tényleg olyanná teheti, amilyenné csak szeretné. Bízott a saját képességeiben, nemcsak táncosként, hanem nőként is. Dühítette, hogy Nyikoláj az egyetlen ember a földön, aki mégis képes megingatni az önbizalmát mind a két területen.

Szakmai szempontból a mester képes volt megszégyeníteni őt akár egyetlen szavával vagy arckifejezésével. De Ruth azzal is tisztában volt, hogy Nyikoláj milyen hatással van rá, a nőre.

Rég elmúlt már a férfi iránti kamaszos fellángolás. Hosszú évek óta csak a tánc volt a szenvedélye. A férfiak, akiknek találkákat adott, csupán a barátai voltak, akiknek a társaságában jól érezte magát. Nyikoláj azonban a legelső táncos, a premier danseur volt a társulatnál, ő volt egyben mestere és szakmai partnere is. Ruth meglehetősen különösnek találta, hogy a férfi iránti érzelmei ilyen hamar megváltozhattak és felerősödhettek.

Talán könnyebb dolga lenne, gondolta, ha egy idegenbe szeretett volna bele, mint így, hogy egy olyan férfiba, akit évek óta ismer, és akivel hosszú ideje együtt dolgozik. Nap mint nap találkoztak ugyanis, akár akartak, akár nem.

Ha csak valami testi vonzalomról lett volna szó, akkor Ruth azt még tudta volna kezelni. Ez az érzelmi kötődés azonban aggodalommal töltötte el. Nyikoláj összetett, mély érzelmeket ébresztett benne. Csodálta a férfit, lenyűgözőnek találta, időnként dühös volt rá, de szakmailag maradéktalanul megbízott benne. Magánemberként tudta, hogy vigyáznia kell vele, mert Nyikoláj pusztán a jelenlétével képes elnyomni, felfalni az embert. Nem akart ennek áldozatául esni. Félt, hogy a szerelem olyan függőségbe taszítja, amelyben elveszti a saját élete feletti uralmat.

– Merre jársz?

Ruth megpördült, és látta, hogy Francie áll öltözőjének ajtajában.

– Mérföldekre innen – ismerte el. – Gyere be, és ülj le!

– Nagyon elmélyülten gondolkodtál – jegyezte meg Francie.

Ruth nekilátott, hogy hátrafésülje a haját a copfjához.

– Így van. A szerdák a leghosszabbak. Már attól a puszta gondolattól is, hogy két előadás követi egymást, begörcsölnek a lábujjaim.

– Hétszer tapsoltak vissza egy matiné előadás után. Én nem panaszkodnék a helyedben – vélekedett Francie, és leült az egyik székre. – Szegény Nyikoláj éppen újabb interjút ad a New Trends egyik újságírójának.

Ruth halkan elnevette magát, és hátrakötötte a haját egy bőrszalaggal.

– Mindenkit lenyűgöz, ráadásul egyre érthetetlenebb a kiejtése.

– Szpaszíba – utánozta Francie a tanárukat. – Azon kevés orosz szavak egyike, amit tudok.

– Hát ezt meg hol tanultad? – fordult felé Ruth.

– Néhány éve bemagoltam néhány orosz szót, amikor még abban reménykedtem, hogy elcsábíthatom Nyikolájt – felelte a lány vigyorogva, majd a zsebébe nyúlt, és elővett egy rágógumit. – De nem jött össze. Kinevetett, és időnként megpaskolta a fejemet. Én persze cigányhegedűkről és vad szenvedélyről ábrándoztam.

Francie akkorát sóhajtott, hogy felemelkedett a válla.

– Nyikoláj teljesen megközelíthetetlen, ha érted, mire gondolok.

– Igen – felelte Ruth, és fürkésző pillantást vetett a barátnőjére. – Nem tudtam, hogy… odavoltál Nyikolájért.

– Kicsim – mosolygott rá Francie lekezelően –, melyik tizenkét évesnél idősebb lány nincs oda érte? Nagyon jól tudod, mennyi férfi volt már az ágyamban – tette hozzá nevetve, majd kinyújtotta a karját a mennyezet felé. – A férfiak a gyengéim, de már nem hadakozom ez ellen.

Visszaejtette a karját az ölébe.

– Épp most vetettem véget egy komoly kapcsolatnak a bőrgyógyászommal.

– Sajnálom.

– Ne tedd, mert fölösleges! Jól éreztük magunkat. Most egy újabb komoly kapcsolat van kilátásban a színésszel, akivel a múlt héten találkoztam. Ő játssza Price Reynoldsot a New Breedben. Abban a szappanoperában – magyarázta Ruth értetlen pillantását látva.

Ruth megrázta a fejét, és elmosolyodott.

– Még egy részt sem csíptem el belőle.

– Magas, széles vállú, a tekintete sötét és álmatag. Lehet, hogy ő az igazi.

Ruth elgondolkodva harapott az ajkába.

– És azt honnan lehet tudni, hogy ráleltél az igazira? – kérdezte Francie szemébe nézve. – Te például miből gondolod, hogy ő az?

– Abból, hogy a jelenlétében izzad a tenyerem – felelte a lány, és barátnője döbbent arcát látva elnevette magát. – De tényleg, és ráadásul kivétel nélkül mindig. Persze lehet, hogy nálad ez nem így működik – folytatta, és lehervadt az arcáról a mosoly. Előrehajolt, mint általában, amikor valami komoly dolgot akart mondani. – Neked nem elég csupán hinned, hogy találkoztál az igazival. Neked tudnod kell. Én idén már kétszer voltam szerelmes. Tavaly legalább négy szer-ötször. Te hányszor voltál szerelmes életedben?

Ruth zavarba jött.

– Nos, én…

Soha, állapította meg magában. Még senkibe sem volt szerelmes.

– Nyugalom! – pattant fel Francie azzal a túláradó indulatossággal, mellyel a színpadon is táncolt. – Azért nem voltál még szerelmes soha, mert számodra ennek a szónak csupán egy jelentése van. Éppen ezért fogod pontosan tudni, amikor megtörténik, hogy szerelmes vagy.

Barátilag Ruth vállára tette a kezét.

– Nos, az a férfi lesz az igazi. Te nem vagy olyan bizonytalan magadban, mint én. Tudod, hogy mit akarsz, hogy mire van szükséged. Te nem éred be kevesebbel.

– Bizonytalan? – mosolygott Ruth barátnőjére meglepetten. – Én egyáltalán nem látlak bizonytalannak, Francie.

– Nekem szükségem van valakire, aki azt mondja, hogy csinos vagyok, hogy okos vagyok, és hogy imád. De neked nincs – tette hozzá, és vett egy mély lélegzetet. – Te mindig is tudtad, hogy egy idő után kiválsz a másodtáncosok közül. Semmi kétséged nem volt efelől – közölte mosolyogva. – Senkinek sem volt. Ha találsz egy férfit, aki ugyanannyit jelent neked, mint a tánc, akkor megtaláltad az igazit.

Ruth lesütötte a szemét.

– Csakhogy annak a férfinak is ugyanennyire szeretnie kell engem.

– Nem mondtam, hogy minden kockázat nélkül való az ilyesmi. Olyan ez, mint amikor meghúzódik egy izmod – magyarázta Francie vigyorogva. – Szörnyen fáj, de nem hagyod abba a táncot. Neked még egyszer sem húzódott meg egyetlen izmod sem.

– Jók a hasonlataid.

– Csak éhgyomorral szoktam filozofálni – közölte Francie. – Akkor hát ebédeljünk együtt?

– Sajnos nem érek rá. Találkám van Donalddal – felelte Ruth, és felvette a karóráját az öltözőasztalról. – Már el is késtem.

– Érezd jól magad! – búcsúzott Francie, és elindult az ajtó felé. – George eljön értem a ma esti előadás után. Megnézheted magadnak.

– George?

– George Middemeyer – bólintott a lány, és vigyorogva hátranézett a válla felett. – Más néven Dr. Price Reynolds. Idegsebész, akinek éppen szétesőben van a házassága, és szeretője van, aki talán terhes. Nézd meg a holnapi epizódot!

Ezzel Francie már ott sem volt. Ruth elnevette magát, és fogta a kézitáskáját.

Az étterem, amelyben találkája volt Donalddal, két háztömbnyire volt. Sietősre fogta, mert tíz perc késésben volt, és tudta, hogy a férfi mindig pontos. Arról nem is beszélve, hogy az ebédszünete aznap sem volt hosszabb a szokásosnál.

Amint benyitott az ajtón, megcsapta az orrát a kukoricás marhahús és a savanyúság erős illata. Az étteremben nem voltak túl sokan, mivel a déli csúcsforgalom már elmúlt, de azért maradtak néhányan. Két idős öregúr ostáblán játszott egy távolabbi asztalnál, amely még tele volt ebédjük maradékával.

Ruth körülnézett, és észrevette Donaldot, amint ott ül az egyik széken, és újságot olvas. Könnyedén elindult felé az apró asztalok között, öntudatlanul is magabiztosságot sugározva.

– Ne haragudj, Donald, tudom, hogy késtem! – szabadkozott, majd odahajolt a férfihoz, megcsókolta, és leült vele szemben. – Rendeltél már?

– Nem – felelte a férfi, és leverte a hamut a cigarettájáról. – Rád vártam.

Ruth felvonta a szemöldökét. Volt valami különös Donald hangsúlyában. Ismerte már a férfit annyira, hogy tudja, az a legbölcsebb, ha vár egy keveset. Bármit is akar a férfi mondani neki, majd elmondja a maga idejében.

A pult mögött álló pocakos, fehérkötényes férfi odacsoszogott az asztalukhoz.

– Mit parancsolnak?

– Gyümölcssalátát és teát legyen kedves! – mosolygott rá a lány.

– Fehér húsú halat és kávét – rendelt Donald, pillantásra sem méltatva a férfit. Az rosszallóan összevonta a szemöldökét, majd elcsoszogott. Ruth vigyorogva figyelte.

– Jártál már itt ebédidőben? – kérdezte a lány. – Kész őrültekháza! Van egy egyetemista alkalmazottja, aki kisegíti a déli hajtásban, de mindketten ugyanolyan sebességgel mozognak. Adagióban.

– Ritkán eszem ilyen helyen – közölte Donald.

Ruth ismét érzett némi élt a férfi megjegyzésében, de várt.

– Ma sajnos nincs időm máshová menni, Donald. Nyilván neked is sűrű napod van, hiszen este lesz a divatbemutatód és a fogadásod.

Ezzel fogta a kézitáskáját, a szíjánál fogva felakasztotta a széke háttámlájára, és rákönyökölt az asztalra.

– Minden terv szerint halad?

– Úgy tűnik. Természetesen volt némi kavarodás az utolsó percben. Összeszólalkozott a legidősebb szabóm a varrónőim főnökével – magyarázta, majd vállat vont. – Csak a szokásos.

– Ez a bemutató különösen fontos neked, ugye? – kérdezte Ruth oldalra biccentett fejjel. Furcsának találta a férfi közönyös modorát.

– Igen, fontos – bólintott Donald, és a lány szemébe nézett. – Ezért szerettem volna, hogy te is ott legyél velem.

Ruth állta a férfi tekintetét, de nem szólt, mivel minden szertartásosság nélkül e pillanatban tették le eléjük a rendelésüket. Fogta a kanalát, de egyelőre érintetlenül hagyta a salátáját.

– Tudod jól, miért nem lehetek veled, Donald. Már megbeszéltük.

A férfi beleöntött egy púpozott kiskanál cukrot a feketekávéjába.

– De én azt is tudom, hogy van egy balerina, aki helyettesíthetne téged. Egyetlen kihagyott előadástól még nem dől össze a világ.

– Csak vészhelyzetben szoktuk alkalmazni a tartalék szereposztást. Nem mondhatok vissza egy előadást, csak mert találkára akarok menni!

– Azért ez több lenne, mint egy egyszerű találka közös mozizással meg pattogatott kukoricával – vélekedett Donald mogorván.

– Tudom, Donald – felelte a lány, és ivott egy kortyot a teájából. Enyhe lüktetést érzett a szeme mögött. – Elmennék, ha tudnék.

– Én sem hagytalak cserben a bemutatód estéjén.

– Ez nem igazságos – ingatta a fejét Ruth, és letette a csészéjét. Látta a férfi hűvös, merev tekintetén, hogy a kocka el van vetve. – Ha épp divatbemutatód lett volna a nyitó előadás estéjén, biztos, hogy nem jöttél volna el, és én nem is vártam volna el tőled.

– Nem vagy hajlandó áldozatot hozni sem értem, sem a munkám kedvéért.

Ruth visszagondolt mindazokra az estélyekre és rendezvényekre, amelyekre csak azért ment el, mert Donald ragaszkodott a jelenlétéhez.

– Segítek, amennyit csak lehet, Donald. Már a kapcsolatunk kezdetén is tudtad, hogy mi nálam a fontossági sorrend.

A férfi abbahagyta kávéja kevergetését, és letette a kiskanalát az asztalra.

– Nekem ez kevés – közölte hűvösen. A lány érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra. – Azt akarom, hogy légy velem ma este!

Ruth felvonta a szemöldökét.

– Ez most afféle utolsó felszólítás?

– Igen.

– Sajnálom, Donald – felelte a lány halkan, de minden védekezés nélkül. – Nem tehetem.

– Tehetnéd, csak nem teszed – ellenkezett a férfi.

– Mindegy, hogyan fogalmazunk – sóhajtotta Ruth fáradtan.

– Ebben az esetben Germaine-t viszem magammal a bemutatóra.

A lány bólintott. Donald választása éles elmére vallott. Ha a férfi a legnagyobb vetélytársának teszi a szépet helyette, azzal több szempontból is a saját malmára hajtja a vizet.

– Az utóbbi időben többször is találkoztam vele – magyarázta Donald. – Te ugyanis túlságosan elfoglalt voltál.

– Értem – felelte Ruth, semmitmondóan, bár bántották a férfi szavai.

– Mostanában szinte csak magaddal voltál elfoglalva. A te életedbe semmi más nem fér bele, csak a balett. Nem vagy hajlandó időt szakítani sem rám, sem más férfira. Ez önzésre vall, Ruth. Folyton csak órákra jársz, utána próbákra, utána előadásokra. A tánc a te mindened, és te be is éred ennyivel.

A lány először megdöbbent, majd elöntötte a fájdalom. Hátranyúlt a kézitáskájáért, de Donald elkapta a kezét.

– Még nem fejeztem be – közölte, és nem engedte, hogy felálljon a székéről. – Órákon át ott állsz a tükrök előtt, és mit látsz? Egy testet, amely csak arra vár, hogy egy koreográfus megmondja neki, mit tegyen. Hányszor cselekszel szabadon, a saját elképzeléseidet követve? Hányszor érzel mást, mint ami beléd van sulykolva? De mi marad majd az életedből, ha már nem tudsz táncolni?

– Donald, kérlek! – esedezett Ruth, és erősen az ajkába harapott, de így sem sikerült visszaszorítania a könnyeit. – Elég!

A férfi fürkésző pillantást vetett a lány arcára, majd sóhajtott, és elengedte a lány karját.

– Sajnálom, Ruth.

– Ne! – ellenkezett a lány, majd hevesen hátratolta a székét, és felállt. – Ne is folytasd!

Ezzel kiviharzott az étteremből.

Fülledt nyári levegő csapta arcul odakint. Egy ideig zavartan bámulta az utcát, mert nem tudta, merre is tartson, végül elindult a próbaterem felé.

Elsietett a tengernyi idegen mellett. A tüskék, amelyeket Donald döfött belé, a húsába hatoltak – mélyen. Lehet, hogy tényleg csak afféle táncológép lenne? Üres test, mely arra vár, hogy a koreográfusok és zeneszerzők feltöltsék a programjaikkal? Hát ilyennek látják őt az emberek kívülről – zenedobozon lévő porcelánbabának, aki a végtelenségig piruettezik, amíg el nem halkul a zene?

Tudni szerette volna, mennyi igazság van a férfi dühös szavaiban. Berohant a társulat épületébe, és egyenesen az öltözője felé indult.

Miután felért, becsukta maga mögött az ajtót, és belülről háttal nekidőlt. Reszketett minden porcikája. Donald néhány rövid megjegyzéssel elérte, hogy ő maga is megkérdőjelezze a saját emberi mivoltát. Ruth lassan a tükörhöz lépett, és felkapcsolta a körben álló lámpákat. Kíméletlen, kutató pillantást vetett az arcára.

Vajon tényleg önzővé és egyoldalúvá tette a tánc iránt érzett szeretete és odaadása? Tényleg képtelen mély érzéseket táplálni egy férfi iránt, és elköteleződni mellette?

Lassan az arcához érintette a kezét. A bőre puha volt, sima, a keze nőies illatot árasztott. De vajon tényleg nő-e? Tekintetében ijedtség tükröződött. Hol végződik a táncos, és hol kezdődik a nő? Megrázta a fejét, és elfordult a tükörképétől.

Túl sok tükör veszi körül, gondolta hirtelen. Túl sok tükör van az életében, és már fogalma sincs, melyikben mit lát. Milyen lesz tíz év múlva, amikor táncosként leáldozóban lesz a pályafutása? Aztán már csak az emlékei és az újságkivágások maradnak?

Behunyta a szemét, erőt vett magán, és tudatosan mélyeket lélegzett. Még három órája van az előadás kezdetéig. Nem vesztegetheti idejét önsajnálatra. Majd a fellépése után tovább keresi a válaszokat.

Rájött, hogy ennie kell valamit, és mivel egy falatot sem evett az étteremben, lement a büfébe egy almáért és egy teáért. Az oly jól ismert hely otthonossága megnyugtatta valamelyest. A társulat többi tagja meghúzódott izmokról, lehetetlen lépéskombinációkról, Nadine szűkmarkúságáról és a negyedik emeleti hűtőrendszer ramaty állapotáról panaszkodott. Mire Ruth felért az öltözőjéhez, már sokkal kiegyensúlyozottabb volt.

– Ruth!

A lánynak már a kilincsen volt a keze, de ekkor visszafordult.

– Szia, Leah! – üdvözölte Ruth vetélytársát, is igyekezett némi lelkesedést érezni az előkelő tartású, szőke balerina láttán.

– Csodálatos kritikákat kaptál – kezdte Leah. Ruth benyitott az öltözőbe, és belépett. Leah követte. Ruth ismerte már vetélytársát annyira, hogy tudja, mekkora bajkeverő, márpedig neki aznapra már elege volt a kellemetlenségekből.

– „Rózsát érdemel az egész társulat” – idézte az egyik szalagcímet, majd leült az öltözőasztalához. Leah az egyik széken foglalt helyet. – Meglepne, ha abban is írtak volna rólunk – pillantott a bulvárlapra Leah kezében.

– Sosem tudhatod, kinek a nevén akad meg a szemed – mosolygott a lány Ruthra, majd lapozni kezdte az újságot. – Történetesen az egyik barátodról írnak. Lássuk csak, hol is? – tűnődött, az oldalakat fürkészve. – Á, meg is van. „Donald Keysert, a neves ruhatervezőt” – kezdte – „nemrégiben saját vetélytársával, a vörös hajú Germaine Jonesszal látták. Úgy tűnik, a balett iránti érdeklődése lanyhult az utóbbi időben…”

Leah felnézett, és együtt érzőén Ruthra mosolygott.

– Minden férfi szemétláda, ugye?

Ruth uralkodott az indulatain.

– Ugye?

– Ráadásul olyan megalázó, ha egy nőnek az újságból kell értesülnie, hogy szakítottak vele!

Ruth kihúzta magát. Elvörösödött az arca, de egy idő után ismét kisimultak a vonásai.

– Élőszóban is értesültem róla – felelte elszánt nyugodtsággal. – Nem számít.

– Donald szörnyen jóképű volt – jegyezte meg Leah, majd gondosan összehajtogatta az újságot. – Én mindenesetre nem aggódom érted. Hamarosan találsz valaki mást.

– Még nem meséltem neked a texasiról? – bukott ki Ruthból a kérdés, magát is meglepve. Leah kíváncsi tekintetét látva azonban úgy döntött, folytatja a játékot.

– A texasiról? Miféle texasiról?

– Igyekeztünk titokban tartani a kapcsolatunkat – rögtönözte Ruth fesztelenül. – Nem engedheti meg magának, hogy nyomtatásban jelenjen meg a neve mindaddig, amíg ki nem mondják a válását. Rengeteget keres, és a második felesége nem túl együttműködő.

Lassan elmosolyodott.

– El sem hinnéd, milyen megállapodást akar. A szeretőm felajánlotta neki a dél-olaszországi villáját, de a nő igényt tart a festmény gyűjteményére is. Francia impresszionisták műveiről van szó.

– Értem – bólintott Leah macskásan elkeskenyedő szemmel. – Lám, lám, milyen hallgatag vagy!

– Mint egy szfinx.

– Légy óvatos, nehogy Nyikoláj megneszelje a dolgot! – figyelmeztette Leah. – Nagyon nem szereti, ha a társulat valamelyik tagjáról rosszindulatú pletykákat írnak a lapok. Most különösen óvatos, mert nemsokára műsorra tűznek bennünket az egyik nagy kábeltelevíziónál.

– Műsorra? – vonta fel Ruth a szemöldökét.

– Nem tudtad? – kérdezte Leah elégedetten. – A társulat főbb táncosairól szól majd. Én táncolom majd Aurórát, természetesen, valószínűleg az esküvői jelenetet. Ha jól tudom, Nyikoláj úgy tervezi, hogy megcsinál egy pas de deux-t a Le Corsaire-ből, és persze egy másikat is a Vörös Rózsából. Még nem választotta ki, hogy ki lesz a partnere.

Leah hatásszünetet tartott, majd elmosolyodott.

– Két teljes órát kaptunk, és Nyikoláj maradéktalanul ki is akarja használni mind a kettőt.

Sanda pillantást vetett Ruthra.

– Különös, hogy neked nem említette a dolgot. Talán úgy gondolta, hogy nincs kedved szerepelni. Nagyon megterhelő lehetett az elmúlt néhány hét.

Leah távozni készen felállt.

– Ne aggódj, szívem, néhány napon belül hivatalosan is bejelenti a dolgot! Biztos vagyok benne, hogy neked is jut valamilyen szerep.

Letette a pletykalapot a székre, amelyen ült.

– Sok sikert az előadáshoz! – búcsúzott, majd halkan behúzta maga mögött az ajtót.

7.

Ruth csak ült, és hosszú perceken át bámulta a csukott ajtót. Honnan tud Leah egy ilyen elképesztően fontos tervről, miközben Nyikoláj semmit nem említett neki róla? Lehet, hogy Nyikoláj szándékosan ki akarja hagyni?

Tudta, hogy magánemberként nem alakult valami jól a kapcsolatuk Nyikolájjal, de szakmailag… Szakmailag, jutott eszébe, azt mondta a férfinak, hogy a szezon után soha többé nem táncol vele. Ruth tisztán emlékezett a szavaira, és komolyan is mondta, amit mondott, legalábbis a pillanat hevében. Ettől még szerepelhetne a műsorban valaki más partnereként! Nyikoláj nem lehet ennyire bosszúálló!

Ruth tudta, hogy jól táncol. Nyikoláj személyes okokból képes lenne őt kihagyni? Való igaz, megfenyegette a férfit. Ruth behunyta a szemét, és igyekezett tudatosan ellazítani a görcsöt a gyomrában.

Nyikoláj szinte egyáltalán nem beszélt vele az utolsó közös próba estéje óta. Így akarta büntetni azért, amiért azt merte mondani neki, hogy nem akarja partnereként, és nincs is rá szüksége? Vajon megengedné másnak, hogy helyette táncoljon Carlotta szerepében? Ruth képtelen volt elviselni ezt a gondolatot. Számtalanszor megrótta már magát, amiért ilyen ostoba módon ragaszkodik egy szerephez. Annyi balerina táncolja majd még Carlottát utána; egyszerűen csak ő az első közülük. Ruth ugyanakkor tudta, hogy Nyikoláj részben róla mintázta ezt a szerepet. Benne volt a keze a megformálásában, és amikor táncolt, a szívét is beleöntötte a szerepbe.

Ruth kinyitotta a szemét, és rápillantott a Kulcslyuk című bulvárlap ottmaradt példányára a széken. Leah jó munkát végzett, állapította meg magában, és sóhajtott. Vetélytársának az volt a célja, hogy felzaklassa az előadás előtt, és ez sikerült is neki. Minden gyengesége és hiányossága, amelyet Donald a fejéhez vágott – főként azok, amelyekkel kapcsolatban benne magában is kétségek merültek fel –, újult erővel kezdték mardosni. Félt, hogy Nyikoláj kiteszi a szűrét a társulatból, ha majd lejár a Vörös Rózsára kötött szerződése.

Ruth egy pillanatra a tenyerébe temette az arcát, és igyekezett visszanyerni az önuralmát. Hamarosan előadása lesz; most csak erre szabad összpontosítania. Táncos volt – ezt nem vehette és vitathatta el tőle senki!

Alig egy órával később Ruth kilépett az öltözőjéből, hogy bemelegítsen a színpad mögött. Továbbra is meggyötört lelkiállapotban volt, mégis igyekezett minden figyelmét a szerepre összpontosítani, amelyet el kellett játszania. A korábbi estéken Ruth Banniont már az öltözőben levetette magáról, de most valahogy képtelen volt erre. Aznap éjjel tudta, hogy komoly kihívást jelent majd neki megragadnia Carlotta szabad szellemét, magabiztosságát, merészségét, hevületét.

Gépiesen lazítani kezdte az izmait, és igyekezett megfeledkezni Donald és Leah szavairól, de azok befészkelték magukat a gondolatai közé.

A zenekar hangolni kezdett, és ez visszazökkentette a jelenbe. Rosszul érezte magát – nem látta értelmét a jelmezének, a fényeknek, a vonós hangszerek hangolás közbeni zsivajának. Ő közben belülről fázott, szinte teljesen meggémberedett. Elfelejtette a balett első mozdulatait.

Nyikoláj ekkor lépett ki az öltözőjéből. Tekintete Rutht kereste. Ez lassan már szokásává vált, bosszankodott is miatta. A gyengeség jelének tartotta, és bármily csekélység volt is, dühös volt magára. Ruth Bannion a gyengéjévé vált. A lány a színpadon kívül olyan hűvös volt vele, mint az őszi szél, a színpadon azonban olyan perzselően forró, mint a főn. Ez a drámai átalakulás mindig kibillentette a férfit a lelki egyensúlyából. És ez a hatás egy cseppet sem volt ínyére.

Nehéz volt uralkodnia Ruth iránti vágyain, amelyek azután sem enyhültek, hogy a lány közömbösen kezdett el viselkedni vele, hát még akkor, amikor a színpadon Ruth mindent bevetett, hogy elcsábítsa. Életében még egyetlen nő sem tüzelte fel és lohasztotta le úgy a vágyait, mint ő.

Nyikoláj, bár nem látta Ruth arcát, csak a hátát, még így is észrevette, hogy a lány feszült. Ruth teste hűen tükrözte az érzéseit.

– Ruth!

A lány már amúgy is feszült vállizmai megmerevedtek a mester hangjára. Lassan megfordult, és igyekezett megőrizni semleges vonásait. Látta, hogy egy pillanatra felvillan a férfi tekintete, de aztán erőt vesz magán.

– Mi a baj?

– Semmi – felelte Ruth, és remélte, hogy nem cseng hamisan a hangja. Rezzenéstelenül tűrte, hogy Nyikoláj megfogja az állát a kezével, hogy jobban megnézhesse magának az arcát. A smink alatt sápadt volt, a tekintete sötét és meggyötört.

– Beteg vagy? – kérdezte a férfi. Ha hangja az aggodalomnak akár a legkisebb jelét mutatta volna, a lány feltehetően elájul.

– Nem.

Nyikoláj hosszan, alaposan fürkészte az arcát, végül leengedte a kezét.

– Akkor szedd össze magad! Hamarosan fel kell lépned. Ha összevesztél a barátoddal, várj a sírással az előadás végéig!

Ruth mélyet sóhajtott, és a férfi látta rajta, mennyire megbántotta.

– Ne aggódj, jól fogok táncolni! A tartalék szereposztásból senki nem tudja ilyen jól alakítani Carlottát, mint én, és nem is fogja tudni soha!

Nyikoláj szeme összeszűkült, és megragadta a lány karját.

– Miről beszélsz?

– Hagyjuk! – rántotta el Ruth a karját. – Ma már éppen eleget kaptam a fejemre. Nem tudnék többet elviselni – tette hozzá elcsukló hangon. Káromkodott magában egyet a gyengesége miatt, majd odament a színpad szárnyához, és várta, hogy a zenekar játszani kezdje a belépőjét. Mélyeket lélegzett, és amennyire tőle tellett, igyekezett csak a szerepre összpontosítani.

Nyitótánca nem volt túl fényes. Ruth azzal vigasztalta magát, miközben ismét ott állt a szárnyban, hogy csak a legszakavatottabb szem fedezhette fel az apróbb bizonytalanságokat. Technikailag tökéletesek voltak a mozdulatai, de Ruth tudta, hogy egy igazi táncos esetében ez nem elég. A lelke és a szelleme nem áramlott együtt a testével. Képtelen volt a legjobb formáját hozni, és ez zavarta.

Másodszor is a színpadra lépett, és pillanatokkal később már Nyikolájjal táncolt.

– Több életet bele! – utasította a mester halkan, miközben a lány dupla piruettet hajtott végre. A férfi ekkor felemelte egy arabeszkbe. – Úgy táncolsz, mint egy gép!

– Nem ezt akartad? – súgta Ruth fojtottan. Jeté, jeté, arabeszk, és ismét ott volt a karjában.

– Légy dühös! – parancsolt rá a férfi, és ismét felemelte. – Gyűlölj nyugodtan, de gondolj rám! Csak rám!

A lánynak nehéz lett volna bárki másra gondolnia. Az előadás alatt pusztán Nyikoláj tekintete mindvégig erre késztette. Ruth idegei az utolsó felvonásra már pattanásig feszültek. Úgy kavarogtak az érzelmei, hogy félt, fizikai rosszullét lesz rajta úrrá. Korábban még egyszer sem imádkozott, hogy legyen már vége az előadásnak, amelyben táncolt. Kegyetlenül fájt a feje, de küzdött egészen a legvégéig. Amikor legördült a függöny, nekiroskadt Nyikolájnak.

– Azt mondtad, nem vagy beteg! – dühöngött a férfi, és megragadta a vállát. Ruth megrázta a fejét. – Ki tudsz jönni a függöny elé, ha visszatapsolnak?

– Igen. Hát persze – felelte a lány, és igyekezett kibontakozni Nyikoláj karjából, de a mester nem engedte. Ruth ekkor kérdő pillantást vetett rá, mire a férfi elengedte, de megfogta a kezét.

A nehéz függöny mögött fojtottan hallották csak a tapsvihart, de az Nyikoláj bólintására felgördült. A közönség magánkívül tombolt. Ruth összerezzent, akkora volt a zaj. Újra és újra pukedlizett, és azzal vigasztalta magát, hogy hosszú napja a végéhez közeledik.

– Elég! – jegyezte meg Nyikoláj kurtán, amikor a függönyt ismét ostromolni kezdte a tapsvihar. Elindult balra, lefelé a színpadról.

– Nyikoláj! – kezdte Ruth zavarodottan, mivel az öltözője az ellenkező irányban volt.

– Ms. Bannion beteg – közölte a mester az ügyelővel, miközben elhaladtak mellette. – Hazamegy, és nem találkozik senkivel.

– Nyikoláj, ezt nem tehetem! – ellenkezett Ruth. – Át kell öltöznöm.

– Majd később – felelte a férfi ellentmondást nem tűrően, és szinte belökte a lányt a liftbe. – Felmegyünk az irodámba.

Benyomta a megfelelő emelet gombját, és becsukódott az ajtó.

– Beszélnünk kell.

– Nem tudok beszélni – tiltakozott Ruth egyre növekvő ijedséggel. – Nem akarok!

– Márpedig beszélni fogunk. Egyelőre hallgass! Reszketsz.

A lány tudta, hogy engedelmeskednie kell Nyikoláj akaratának. Amikor ismét kinyílt az ajtó, készségesen követte a férfit a folyosón. Az egész emelet sötét volt és kihalt, a mester mégis könnyedén megtalálta irodájának ajtaját. Betessékelte Rutht, felkapcsolta a lámpát, majd becsukta, és kulcsra is zárta az ajtót.

– Ülj le! – parancsolt rá a lányra, majd odament egy alacsony, gazdagon díszített szekrényhez.

Ruth csak néhányszor fordult meg ebben az irodában. Ez a szoba Nyikoláj Davidov, a táncos és koreográfus egy egészen másik oldalát mutatta meg. Ez volt az ő igazgatói birodalma. Itt találkozott a gazdag szponzorokkal, itt kapta meg tőlük a társulat fennmaradásához szükséges hozzájárulásukat, támogatásukat. Ruth elképzelte, amint a mester ott ül a hatalmas, régi tölgyfaasztal mögött, megnyerően mosolyog, és dollárezreket csalogat ki támogatóiktól. Nadine maga mondta, hogy a férfi legalább olyan értékes a társulatnak az íróasztal mögött, mint a színpadon.

Karizma. Megnyerő viselkedés. Nagylelkű, bensőséges mosoly, amire nem lehet nemet mondani. Igen, ezekhez is tehetség kell, ugyanúgy, mint ahogyan egy dupla tours en l’airhez is. Tehetség és stílusérzék. Az előbbi semmit sem ér az utóbbi nélkül. Davidovnak bőségesen kijutott mindkettőből.

Ruth körülnézett az lenyűgöző irodában. Régi, ízléses bútorok, kényelmes bőrszékek. Vajon hány ezer dollár került ide selyemmel bélelt zsebekből, és változott át kellékekké, kosztümökké és reflektorokká? Vajon melyik fanatikus balettrajongó fizette azt a jelmezt, amit épp magán viselt?

– Azt mondtam, ülj le! – utasította Nyikoláj kurtán, kizökkentve a lányt a gondolataiból. Megfordult, de még mielőtt megszólalhatott volna, a férfi megragadta a vállát, és a kanapé felé fordította. Nyikoláj keze olyan erővel nehezedett rá, hogy kénytelen volt leülni. A mester kezébe nyomott egy pohár brandyt. – Idd ki!

Aztán visszament a szekrényhez, és magának is töltött. Amikor leült Ruth mellé, hátradőlt a kanapé karfájának, és fürkésző pillantást vetett a lányra. Felvonta a szemöldökét, mire Ruth engedelmesen kortyolt a brandyből. Nyikoláj csak kavargatta a sajátját maga előtt, továbbra is a lányt tanulmányozva. Az irodában tökéletes csend honolt. Ruth ivott még, és úgy tett, mintha minden figyelmét lekötné a karcolás a mester íróasztalának lapján.

– Nos? – kérdezte Nyikoláj, mire a lány a szemébe nézett. A férfi egy pillanatra sem vette le róla a tekintetét, és felemelte a poharát. – Hallgatlak! – közölte parancsolóan.

– Nincs mit mondanom.

– Ruth – kezdte Nyikoláj, és a poharába bámult, mintha azt mérlegelné, brandyje melyik évjárat lehet. – Ismersz már, tudod, hogy tudok türelmes is lenni. Most azonban – folytatta, és ismét a lány szemébe nézett – fogytán a türelmem.

– Örülök, hogy ezt tisztáztuk – bólintott a lány, majd kíméletlenül leöntötte a torkán az italát, és letette a poharát az asztalra. – Köszönöm a brandyt.

Fel akart állni, de a férfi elkapta a csuklóját.

– Ne feszítsd túl a húrt! – figyelmeztette Nyikoláj gyengéden. Lustán kortyolt egyet az italából, és szorosan fogva tartotta Rutht. – Hallani akarom a választ. Most!

– Elárulnád, mi a kérdés? – vonta fel a lány a szemöldökét hetykén, de heves pulzusa elárulta.

– Mi volt a bajod ma este?

– Rossz a kedvem – vonta meg a vállát Ruth türelmetlenül.

– Miért?

– Nem tudom. Elég hangulatember vagyok – felelte a lány, és megpróbálta kiszabadítani a csuklóját, de nem járt sikerrel. Dühítette, hogy a férfi ilyen könnyedén fogva tartja. – Talán nem lehet magánéletem? – kérdezte bőszen. – Nem tarthatom meg magamnak, amit érzek?

– Ha rontja a munkád színvonalát, akkor nem.

– Nem tudok gépként táncolni! – csattant fel a lány, pedig igyekezett uralkodni magán. A szeme is szikrákat szórt. – Bárki bármit is gondol. Nem vagyok valami üres szerkezet, amely táncba fog, ha valaki játszani kezdi a dallamot. Engedj már el! – kérte a férfit, és rángatni kezdte a karját. – Nem akarok beszélni veled!

Nyikoláj fittyet hányt Ruth panaszos kérésére, és letette a poharát.

– Ki ültette el ezeket a gondolatokat a fejedben?

A lány el akart fordulni, de a mestere megragadta a vállát, és visszafordította maga felé.

– A ruhatervező barátod?

Ruth megrázta a fejét, de a vonásai elárulták.

Nyikoláj halkan elkáromkodta magát oroszul, ujjai Ruth vállába mélyedtek.

– Nézz rám! – parancsolt a lányra. – Minden ostobaságot elhiszel, amit mondanak neked?

– Azt mondta, hogy nincsenek érzéseim – kezdte Ruth akadozva, és igyekezett visszafojtani a könnyeit, amelyek fátyolossá tették a hangját, és homályossá a látását. – Hogy az egész életem, minden érzésem a balett körül forog, és balett nélkül…

Elhallgatott, és megrázta a fejét.

– Ugyan mit tudhat ő? – kérdezte Nyikoláj, és erősen megrázta a lányt. – Nem táncos. Honnan tudhatná, hogy mi mit érzünk? Tudja, mi a különbség az ugrás és a szárnyalás között?

A férfi ismét káromkodott.

– Donald féltékeny. Kalitkába akar zárni.

– Többet akar annál, mint amit tőlem kapott – ismerte el Ruth. – Voltaképpen többet is érdemel. Fontos nekem, de…

Két kézzel hátrasimította a haját.

– Nem vagy belé szerelmes – fejezte be Nyikoláj helyette.

– Nem, tényleg nem. Talán képtelen vagyok erre az érzésre. Talán igaza van, és…

– Elég! – hallgattatta el a férfi, és a korábbinál is erősebben megrázta. Ezután felpattant, és elkezdett fel-alá járkálni az irodában. Ruth hallotta, hogy közben a mester oroszul mormog magában valamit. – Ostoba vagy, ha hagyod, hogy ilyesmivel beszéljék tele a fejed! Az, hogy nem vagy szerelmes belé, még nem jelenti azt, hogy nem vagy nőből!

Nyikoláj sóhajtott, és a lány felé fordult.

– Mi ütött beléd? Nincs benned semmi spiritusz? Semmi tűz? Ha én mondtam volna neked ilyesmiket, kikapartad volna a szemem!

Ruth a halántékához szorította az ujjait, és igyekezett összeszedni a gondolatait.

– Te soha nem mondtál volna nekem ilyesmit.

– Nem bizony – felelte a férfi fojtott dühvel, és visszament a lányhoz. – Azért nem, mert én ismerlek, és tudom, hogy mi van benned. Mi mások vagyunk – tette hozzá, és összekulcsolta az ujjait Ruthéval. A lány meredten bámulni kezdte a kezüket. – Neked megvan a magad világa, mint ahogyan Donaldnak is az övé. Ha szerelmes lennél, otthon ereznéd magad mindkettőben.

Ruth eltöprengett egy ideig a hallottakon.

– Jó volna – felelte lassan. – Ha szerelmes lennék, tennék is egy próbát, de…

– Semmi de! – rogyott mellé a mester fáradtan. Még ez a mozdulata is kecsesen előkelő volt. – Ezek szerint vitatkoztatok Donalddal, és ostobaságokat vágott a fejedhez. És te már ennyibe is belesápadsz, sőt belebetegszel?

– Az sem segített, hogy az orrom alá dörgölte, kire cserél le engem – sóhajtotta a lány. – Ráadásul kaptam egy példányt a Kulcslyukból egy órával az előadás előtt, amelyben már az új kapcsolatáról értekeznek.

– Kulcslyuk? – vonta össze a szemöldökét Nyikoláj értetlenül. – Hát az meg mi? Vagy úgy… – jutott eszébe, mielőtt Ruth elmagyarázhatta volna neki. – Az az ostoba szennylap azokkal a mocskos képekkel?

– Igen. Azt írják benne, hogy Donald Keyser feltehetőleg elvesztette az érdeklődését a balett iránt.

– Nocsak, nocsak – bólintott a férfi, és összeérintette ujjai hegyét. – Ő hozta el neked az újságot az öltöződhöz?

– Nem, nem Donald hozta – felelte a lány, majd tanára szúrós pillantását látva elhallgatott. Megnedvesítette az ajkát a nyelvével, és felállt. – Nem számít. Nem is értem, miért hagytam, hogy felzaklasson a dolog…

– Egy pillanat! – szakította félbe Nyikoláj. – Ki volt az?

Ruth érezte, hogy végigfut a hátán a hideg.

– Ki vitte be az újságot az öltöződbe az előadás előtt?

– Nyikoláj, nem akarok…

– Kérdeztem valamit – intette le a férfi, és ő is felállt. – Megbocsáthatatlan, ha a társulat egyik tagja szándékosan bele akar gázolni a lelkedbe előadás előtt. Nem tűröm az ilyesmit!

– Nem mondhatom meg. Nem is fogom – felelte a lány határozottan, és látta, hogy Nyikoláj tekintete elborul. – Jobban is kezelhettem volna a dolgot. Legközelebb majd sikerülni fog. Egyébként is, nem csupán Donald miatt voltam kiborulva ma este.

Ruth állta a sarat, nem mintha olyan nagyon meg akarta volna védeni Leaht, inkább csak azért, mert még az ellenségét sem tette volna ki szívesen Davidov dühének. Tudta, hogy a férfi milyen kegyetlen tud lenni.

– Tudni akarom a nevét!

– Nem mondom meg. Szó sem lehet róla! – ellenkezett a lány, és megérintette a tanára karját. Nyikoláj izmai azonban merevek voltak, mint a kő. – Nem tehetem – szabadkozott, és esdeklő pillantást vetett a férfira. – Van ennél fontosabb is, amiről beszélnünk kell.

Nyikoláj olyan mozdulatlanná vált, mint egy szobor. Ruth fürkésző pillantást vetett rá, de a férfi gondosan leplezte az érzelmeit. Bármi is zajlott a lelkében, nem láthatta senki. A lány érezte, hogy tanára bezárkózik előtte, és levette a kezét a férfi karjáról.

– Hallgatlak.

Ruth nyelt egyet, és megnedvesítette az ajkát. Szíve hevesen dobogni kezdett.

– Azt hiszem, előbb innom kell még egy brandyt.

Arra számított, hogy a mester dühösen, türelmetlenül visszautasítja a kérését, de Nyikoláj rövid habozást követően fogta a poharaikat, és visszament a szekrényhez. Szótlanul töltött mindkettőbe, majd odanyújtotta a lánynak az egyiket. Ruth elfogadta, kortyolt egyet, majd mély lélegzetet vett.

– Azt tervezed, hogy elbocsátasz a társulattól?

A férfi épp saját poharát emelte a szájához, de a keze megállt a levegőben.

– Tessék?

A lány hangja ezúttal határozottabb volt.

– Azt kérdeztem, hogy el akarsz-e bocsátani a társulattól?

– Hát úgy nézek én ki, mint akinek elment az esze? – kérdezett vissza Nyikoláj.

A férfinak olyan értetlen volt a hangja, hogy Ruth feszültsége ellenére elmosolyodott.

– Nem, Davidov.

– Harasó. Remek. Végre egyetértünk valamiben – sóhajtotta Nyikoláj megkönnyebbülten, majd felemelte a kezét. – Márpedig, ha nem ment el az eszem, akkor miért bocsátanám el a legjobb balerinámat a társulatból?

Ruth szeme elkerekedett, vonásai leplezetlenül tükrözték a döbbenetét.

– Ezt még soha nem mondtad nekem – suttogta.

– Mit?

A lány megrázta a fejét, majd két szemöldöke közé szorította a hüvelyk- és a mutatóujját, és elfordult.

– Amióta az eszemet tudom, táncolni szerettem volna – kezdte, majd fojtottan elnevette magát, és eleredtek a könnyei. – Annyi éven át hajtottam magam… miattad, a tánc miatt, és magam miatt. Mégsem mondtad ezt nekem soha – tette hozzá, és reszketegen sóhajtott. – Egy ilyen nap után, a ma esti előadás után képes vagy mintegy mellékesen azt mondani nekem, hogy én vagyok a legjobb balerinád?

Ruth letörölte a könnyeit a kézfejével.

– Csak te tudsz így időzíteni, Nyikoláj.

Bár a lány nem hallotta, hogy a mester megmozdul, mégsem lepődött meg, amikor a férfi a vállára tette a kezét.

– Ha eddig nem mondtam, akkor mondanom kellett volna. Igaz, nem tulajdonítok olyan nagy jelentőséget a szavaknak.

Nyikoláj megsimogatta Ruth haját, és figyelte, ahogyan megcsillan rajta a fény.

– Nagyon fontos vagy nekem. Nem foglak elveszíteni.

Ruthnak egy pillanatra megállt a szíve, majd olyan hevesen kezdett el dobogni újra, hogy hallotta a fülében. Csak a társulat szempontjából mondta, emlékeztette magát. Mint koreográfus a táncosának. Megfordult.

– A televíziós műsorban más táncolja majd Carlottát?

– A televíziós műsorban? – vonta fel a férfi a szemöldökét. Időről időre össze kellett szednie magát, hogy szabatos angolsággal tudjon válaszolni. Most is ez történt. – A kábeltelevíziós adásra gondolsz?

A lánynak válaszolnia sem kellett, mindent ki lehetett olvasni a szeméből.

– De hiszen azzal kapcsolatban még semmi sem végleges… Honnan tudsz róla? Elhallgatott egy pillanatra.

– Szóval erre céloztál az imént! Jól sejtem, hogy a társulatnak ugyanattól a tagjától hallottál erről, mint akitől a Kukucskálót kaptad?

– Kulcslyukat – helyesbített Ruth, de Nyikoláj addigra már veszettül káromkodni kezdett oroszul.

– Ez egyszerűen megengedhetetlen! Nem tűröm, hogy a táncosaim előadás előtt áskálódjanak egymás ellen. Annyit elárulok: a terveim és a szereposztás csak rám tartozik.

Dühösen megrázta a fejét, és a lány szemébe nézett.

– Ez az én döntésem. Az enyém. Ha téged választalak Carlotta szerepére, akkor te táncolod Carlottát!

– Azt mondtam, hogy soha többé nem táncolok veled – kezdte Ruth –, de…

– Semmit nem számít, hogy mit mondtál – ingatta a fejét Nyikoláj. – Ha azt mondom neked, hogy velem táncolsz, akkor velem táncolsz. Ebbe nincs beleszólásod.

A férfi dühe a tetőfokára hágott, és egy pillanattal később Ruthé is.

– A saját életembe azért csak van beleszólásom!

– Hogy megszoksz, vagy hogy megszöksz, abba igen – bólintott Nyikoláj. – De ha úgy döntesz, hogy megszoksz, akkor azt teszed, amit mondok neked.

– Nekem nem mondtál semmit – emlékeztette a lány. – Egy órával az előadás előtt kellett hallanom a nagy terveidről. Az elmúlt hetek alatt szinte alig beszéltél hozzám.

– Nem volt mit mondanom. Felesleges udvariaskodásra nem vesztegetem az időmet.

– Te öntelt, elviselhetetlen szörnyeteg! Mindenemet beleadtam ebbe a balettbe. Vérrel-verejtékkel dolgoztam. Ha azt hiszed, hogy harc nélkül átadom a szerepet valaki másnak, akkor mégis elment az eszed! Nem érdekel, hogy csak egy kétperces pas de deux, vagy a teljes darab. Carlotta az enyém!

– Úgy érzed, kicsim? – kérdezte a férfi árulkodóan gyengéd hangon.

– Tudom! – vágott vissza a lány. – És ne hívj kicsimnek! Nő vagyok, és Carlotta az enyém mindaddig, amíg már nem tudom eltáncolni.

Ruth vett egy mély lélegzetet, mielőtt folytatta volna.

– Még évekkel azután is táncolni fogom, hogy kilépsz Stefan herceg szerepéből.

– Csakugyan? – vonta fel Nyikoláj a szemöldökét, majd a lány nyakára tette a kezét, és gyengéden megszorította. Ruth dühös volt ugyan, de így is megértette a mozdulat üzenetét. – Elfelejtetted, milaja, hogy ki írta a darabot? Hogy ki készítette a koreográfiát, és ki osztotta rád Carlotta szerepét?

– Nem, de te se felejtsd el, hogy ki táncolta el végül!

– Bájos, karcsú nyakad van – dünnyögte a férfi, és cirógatni kezdte azt. – Hát ne akard, hogy kitekerjem!

– Túlságosan dühös vagyok ahhoz, hogy féljek tőled, Davidov. Tudni akarom a választ! Én táncolom Carlottát a televíziós műsorban, vagy nem?

A férfi fürkésző pillantást vetett a lány dühös vonásaira.

– Majd tudatom veled. Addig még hátravan egy hét a szezonból. A jövőre vonatkozó tervekről majd akkor beszélünk, ha már véglegesek.

Ruth dühösen kifújta a levegőt, Nyikoláj pedig felvonta a szemöldökét.

– Ezt ösztönzésképpen mondtam, hogy a lehető legjobb formádat hozd a kedvemért.

– Mindig mindenre van válaszod, ugye, Nyikoláj? – füstölgőit a lány, és el akart fordulni, de a férfi megállította. Szándékolt lassúsággal Ruth ajkához hajolt, egészen addig, amíg csupán néhány centiméter választotta el tőle. A lány hosszú pillanatig visszafojtotta a lélegzetét, mire a férfi megcsókolta. Ruth nyelt egyet. Nyikoláj érezte, milyen szaporán ver a lány pulzusa, mégsem kezdett el heveskedni.

Ruth ajka félig megnyílt, miközben várta, hogy a férfi elmélyítse a csókot. Nyikoláj soha nem csókolta még ilyen gyengéden, ilyen szívsajdító finomsággal. Ugyan mivel lehet védekezni ilyesmi ellen? Korábban mindig tüzesen, hevesen, néha ijesztően viselkedett vele. A lány ezúttal belefeledkezett az élvezetbe.

Nyikoláj finoman megharapta Ruth ajkát, de csak annyira, hogy ne fájjon. A színpadi smink és izzadság illata a brandyével keveredett. A lány elgyengülve, súlytalan állapotban hagyta, hogy hátrabillenjen a feje, és teljesen megadta magát.

Még néhány másodpercig összeforrt az ajkuk, mire a férfi lassan elhúzódott. Ruth sóhajtott, elnehezült szemhéja megrebbent, és kinyitotta a szemét. Nyikoláj látta a tekintetén, hogy a lány az övé. Csak hátra kellett volna döntenie a kanapéra, vagy lehúznia a padlóra. Egyedül voltak, és a lány mindenre hajlandónak mutatkozott, ráadásul a száján érezte sötét, vadmézre emlékeztető ízét.

– Kicsim – kezdte a férfi, miközben keze Ruth nyakáról az arcára vándorolt. – Mit ettél ma?

A lány zavartan pislogni kezdett.

– Hogy mit ettem? – nézett a mesterre értetlenül.

– Igen. Ettél egyáltalán valamit? – kérdezte Nyikoláj kedvesen, és szájához emelte a poharát.

Ruth elméje teljesen lebénult.

– Nem tudom – felelte tehetetlenül. Még mindig lüktetett minden porcikája.

– Mikor ettél utoljára bifszteket?

– Bifszteket? – mosolyodott el a lány, és a hajába túrt. – Több éve – felelte lemondó nevetéssel.

– Gyere, szükséged van egy kiadós vacsorára! – nyújtotta felé a kezét a tanára. – A vendégem vagy.

– Nyikoláj, nem értelek – ingatta a fejét Ruth bőszen, és nem vett tudomást a felé nyújtott kézről, de a férfi ellentmondást nem tűrően kézen fogta, és már húzta is az ajtó felé.

– Kapsz öt percet, hogy átöltözz!

– Nyikoláj! – állt meg a lány az ajtóban. – Megértelek téged valaha?

A mester fölvonta a szemöldökét.

– Davidov vagyok – mutatott rá mosolyogva. – Ennyi nem elég?

Ruth reszketegen elnevette magát.

– Néha még sok is – felelte. – Túl sok…

8.

A Nyikolájjal elköltött vacsora élvezetes volt, de nem túl tanulságos. Ruth visszatekintve rájött, hogy balettről szó sem esett közöttük. Miután hazaszáguldottak taxival – Nyikoláj szemmel láthatóan nagyon élvezte a sofőr vezetési stílusát –, a mester fölkísérte a lányt a lakásához, és futó, szenvedélymentes csókkal már búcsúzott is.

Ruth mélyen aludt egészen addig, amíg másnap reggel fel nem keltette az ébresztőórája. Az érzelmi kimerülés és a nehéz étel kiváló altatónak bizonyult.

Másnap a rutinnak köszönhetően valamelyest magától helyreállt a lelki egyensúlya. Bár továbbra is tudni akarta a válaszokat, annyira azért ismerte Nyikolájt, hogy tudja, a maga idejében majd mindent elmond. Minél erőszakosabban követelődzne, a mester annál zárkózottabbá válna.

Amikor a Vörös Rózsa előadássorozatból hátralévő két hét eltelt, Ruthnak meg kellett birkóznia a szokásos letörtséggel, amely egy szerződés teljesítésével járt. Tudta, hogy egy ideig pihenni fog, amíg Nyikoláj újabb szerepet nem oszt rá. Már ha egyáltalán oszt – mert egyelőre ez is a megválaszolatlan kérdések közé tartozott.

Amikor a záró előadást követően Ruth felakasztotta Carlotta jelmezét, úgy érezte, mintha ezzel a mozdulattal a saját lényének egy részéről is lemondana. Semmi kedve nem volt elmenni a fogadásra, bár tudta, hogy legalább meg kellene jelennie rajta.

Pocsék társaság lennék, gondolta magában fanyar mosollyal. Elhatározta, hogy aznap este nem iszik pezsgőt, és lemosta magáról a sminkjét. Majd odahaza megiszik egy nagy pohár tejet, és megeszik egy egész zacskó süteményt. Senkivel nem osztozik ezeken, legfeljebb Nyizsinszkijjel. Ruth farmert húzott. Semmi tépelődés, csak habzsolás.

– Szabad! – szólt ki, miután bekopogtattak az ajtaján. Miközben Francie bedugta a fejét, Ruth lehúzta a pólóját egészen a csípőjéig.

– Hát te meg hol bujkálsz? – kérdezte a lány rosszallóan. – A többiek már pezsgőznek.

– Ma este inkább kihagyom a fogadást – felelte Ruth, és fogta a kézitáskáját.

– Azt nem teheted! – torkolta le Francie teljes jelmezben és sminkben. Sötétre rúzsozott ajka lebiggyedt. – Be akarlak mutatni az idegsebészemnek…

– Ma este nem fog menni – kacsintott rá Ruth, és elvigyorodott. – Más terveim vannak.

– Nocsak! – vonta fel a szemöldökét Francie sokatmondóan. – Ha férfiról van szó, miért nem hozod magaddal?

– Mert nem osztozom rajta senkivel – felelte Ruth, és színpadiasan sóhajtott. – Ő csak az enyém!

– Hűha! – álmélkodott Francie. – Milyen fazon?

– Finom – felelte Ruth, és elindult kifelé. – Nagyon finom.

– Találkoztam már vele? – kérdezte Francie, de Ruth csak nevetett, és elindult a személyzeti bejárat felé.

Két órával később Ruth már ott ült a nappalijában egy széken. Nyizsinszkij ott feküdt a lábánál, hasával felfelé, elülső mancsát úgy tartva, mint egy harcos, aki szívesen megküzd a morzsákkal, amelyeket gazdasszonya hajít felé.

Ruth ásított. A tévében egy régi film ment, amely nem kötötte le a figyelmét. Ettől még jó döntésnek érezte, hogy nem ment el a fogadásra. Rossz hangulatban volt. A tömeg, a nevetés és a társulaton belüli viccek csak lehangolták volna, a magány azonban gyógyírként hatott a lelkére. El is határozta, hogy másnap azzal tölti majd a szabadidejét, hogy vesz magának valami haszontalanságot. Nyikoláj hamarosan úgyis munkára fogja. Kellemes időtöltés lesz majd a régiségboltokban gyertyakoppantókra vagy szelencékre vadászni.

Behunyta a szemét, és jólesően nyújtózott egyet. Talán ez az az időszak, amikor lophat magának néhány szabadnapot, és hazamehet Lindsayhez és Sethhez. Amikor lelki szemei előtt megjelent Nyikoláj képe, összevonta a szemöldökét.

A férfi csendes, gyengéd csókja áthatolt a védelmi vonalán. Napokig szigorúan csak szakmai szempontból gondolt a tanárára. Be kellett ismernie magának, hogy aznap este elsősorban Nyikoláj miatt nem akart elmenni a társulat záró fogadására.

Kívánta a férfit. Az elmúlt napokban és hetekben számtalanszor igyekezett letagadni ezt önmaga előtt, de hiába. Iránta érzett vágya nem változott – illetve változott, ugyanis még a korábbinál is jobban sóvárgott utána. Pusztán a fizikai vonzalom is éppen eléggé megnehezítette a dolgát, de amikor valami más, valami ennél is bonyolultabb ütötte fel a fejét a lelkében, Ruth vadul rácsapta az ajtót.

– Túlságosan fáradt vagyok ahhoz, hogy most ezen tépelődjem – közölte Nyizsinszkijjel, de az állat még a füle botját sem mozgatta. – Megyek, lefekszem – tette hozzá, de a macskát ez sem érdekelte. Ruth felállt, óvatosan átlépett az állaton, és kikapcsolta a televíziót. A kekszek maradékát meghagyta magának reggelire, majd lekapcsolta a lámpát, és bement a hálószobájába.

Nyikoláj felbámult Ruth lakásának sötét ablakaira. Hajnali egy óra, és a lány már alszik.

– Ha lenne egy kis eszem, én is aludnék – mormogta halkan.

Zsebre dugta a kezét, és elindult. Semmi keresnivalód itt, Davidov, gondolta. Ezt már akkor is tudtad, amikor idejöttél. Az éjszaka akkor először hűlt le észrevehetően, az ősz közeledtét jelezve. Nyikoláj fázósan összehúzta magát. Ostobaság volt idejönnie, mondta magának újra és újra, de közben töretlenül a lány lakása felé tartott.

Ha Ruth eljött volna a fogadásra, ha csak egyszer megnézhette volna magának… Egek, gondolta magában, az az idő már régen elmúlt, amikor beérte a lány puszta látványával. Éjszakánként majd megőrült, és egyetlen másik nő sem csillapította a sóvárgását. Neki Ruth kellett.

Vajon mikor kezdődött ez nála? – tűnődött, és oda sem nézett, amikor elszáguldott mellette egy szirénázó rendőrautó. Egy hónapja? Egy éve? Öt éve? Attól a pillanattól fogva, hogy meglátta Lindsay iskolájában a lányt a rúdnál? Tudhatta volna, hiszen már akkor soha nem tapasztalt mértékben felkavarodtak a vágyai, pedig Ruth még csak tizenhét éves volt!

Honnan tudta előre, hogy milyen lesz a lány íze, amikor megcsókolja? Vagy hogy úgy viszonozza a csókját, mint egy nő, aki mindeddig szendergett, és csak arra várt, hogy ő felébressze? Amikor meglátta Ruth apró, karcsú testét meztelenül, a látvány napokon és éjszakákon át gyötörte. Még tánc közben is az járt a fejében, milyen lenne, ha a lány elolvadna az ölelésében, és majd megőrült ettől. Úgy döntött, nem megy fel Ruthhoz, és elindult az ellenkező irányba.

Egy idő után megállt, és visszafordult. Kegyetlenül vágyott a lányra, és eldöntötte, hogy még aznap éjjel az övé lesz.

Amikor bedörömböltek az ajtaján, Ruth egyenesen felült az ágyában. Álmából riadt éppen – Nyikolájjal álmodott. Megrázta a fejét, hogy kitisztuljon valamelyest. Az órájára pillantott az éjjeliszekrényen, és hallotta, hogy ismét kopogtatnak. Kibújt az ágyából, és a köntöséért nyúlt.

– Megyek! – szólt sietve, annyira kétségbeesettnek tűnt az illető az ajtaja előtt. Felvette a köntöst, és átsurrant a sötét lakáson. – Az isten szerelmére, felébreszti a szomszédokat!

Belenézett a kukucskálóba, pislogott egy sort, majd belenézett újra. Elkezdte levenni a láncot, miközben a férfi ismét bedörömbölt.

Amikor kinyitotta az ajtót, egy ideig csak bámulták egymást meredten. Ruth látta a vágyat a tanára szemében, és ettől saját sóvárgása is újult erőre kapott. Alvástól kócos haja sebtében magára kapott köntösére hullott. Arca kipirult álmában, szemhéja elnehezedett. Nyikoláj lépett felé egyet, és tudta, hogy ezzel egy képzeletbeli határvonalat is átlépett.

– Szükségem van rád.

A lány szíve hevesen dobogni kezdett a három egyszerű szó hallatán, amely olyan nyerseséggel tört fel tanárából, mintha komoly harcot kellett volna vívnia ahhoz, hogy ki tudja mondani őket. Még mielőtt rájöhetett volna arra, hogy mit művel, kinyújtotta a kezét a férfi felé.

Hevesen megölelték egymást, és csókolózni kezdtek. Vágyaik hihetetlen erővel ragadták magukkal őket, csókjuk mély volt, hosszú, és kétségbeesett. Ruth belefeledkezett a vadságába. Érezte, hogy mestere hevesen a hajába markol, és visszahúzza a fejét, mintha dühös lenne rá. Ajka csak egy pillanatra hagyta el a lányét, hogy utána más szögből ostromolja. Volt némi durvaság a mozdulatban, mintha abban reménykedett volna, hogy minden szükségletét képes lesz csillapítani egyetlen csókkal.

– Kívánlak – vallotta meg Ruthnak, és perzselő pillantást vetett rá. – Túlságosan is.

A lány úgy markolt bele a férfi ruhájába a mellén, hogy megfájdultak az ujjai.

– Nem eléggé – súgta, és behúzta tanárát a lakásába. Becsukta az ajtót, és amikor Nyikoláj felé fordult, érezte, hogy majd kiugrik a szíve a mellkasából. Kiszáradt a szája, és csak bámulta a férfi sötét sziluettjét a megvilágítatlan előszobában, alig néhány centiméter távolságból.

Ruth nyelt egyet, mert érezte, hogy a mesternek minden erejére szüksége van, hogy megőrizze az önuralmát. Nem akarta, hogy a férfi józan maradjon. Aznap éjjel nem. Azt akarta, hogy elveszítse az eszét – miatta, érte. Annyira vágyott Nyikoláj érintésére, hogy az már ijesztő volt. Lassan, gondolkodás nélkül szétnyitotta a köntösét, és levette magáról. A ruhadarab nesztelenül a padlóra hullott, ő pedig ott állt a férfi előtt meztelenül.

– Szeress! – kérte Nyikolájt.

A férfi megadta magát, és átölelte. Az ajka forró volt, a keze durva és birtokló. Ruth érezte, hogy Nyikoláj már nem ura a vágyainak. Elkezdte lerángatni a férfiról a ruhát, miközben a hálószoba felé haladtak. Valahol az előszobában sikerült felhúznia Nyikoláj pulóverét a fején túlra, és a padlóra hajította. Cirógatni kezdte a férfi feszes izmait.

Már a hálószoba ajtajában jártak, amikor a lány nekilátott kigombolni Nyikoláj farmerját. Amikor tenyere végigsiklott a férfi hasán, Nyikolájnak elakadt a lélegzete. A férfi fojtottan mondott valamit oroszul, fogai a lány vállába mélyedtek. Nyikoláj csípője karcsú volt, a bőre forró. Ujjai Ruth hátát markolták, amikor a lány ujjai még lejjebb vándoroltak.

– Málenykaja – nevette el magát a férfi rekedt hangon. – Hadd vegyem le a cipőmet!

– Siess! – kérte Ruth. Teljesen maga alá gyűrte a sóvárgás. Olyan régóta vágyott már erre… – Feküdj le velem!

Nyikoláj lerúgta magáról a cipőjét, és hagyta, hogy a lány az ágy felé vonszolja.

– A tiéd akarok lenni, most azonnal! Megőrülök, ha sokáig váratsz még!

Pillanatok alatt lemeztelenedtek, és a férfi ráfeküdt Ruthra. A lány hallotta Nyikoláj szívének heves dobolását, a férfi szaggatott légzését. Reszket, állapította meg magában, de a férfi ekkor már beléhatolt. Ruth teste átvette az irányítást, pontosan tudva, mire van szüksége, elméje pedig tehetetlenül tűrte az érzetek vad ostromát. Az egyik pillanatban erős volt, a következőben gyenge és elcsigázott. Nyikoláj a lány hajába temette az arcát.

– Istenem, Ruth! – zihálta. – Szűz voltál! Szűz, és én úgy másztam rád, mint egy vadállat!

Ezzel legördült a lányról, és a hajába fonta az ujjait. Amikor felült, Ruth csak mellkasa és válla körvonalát, valamint a szeme csillogását látta. – Tudhattam volna! Nincs mentség arra, amit tettem. Nyilván fájdalmat okoztam.

– Nem – ellenkezett a lány. Kába volt, és szédült egy kicsit, de fájdalmat nem érzett. – Nem.

– Nem lett volna szabad így rád rontanom!

– Azt akarod mondani, hogy megbántad?

– Istenemre, igen!

Ruthnak fájt a válasz, mégis felült, és a hangja nyugodt maradt.

– Miért?

– Nyilvánvaló, nem?

Nyikoláj felállt.

– Eljövök hozzád az éjszaka kellős közepén, és ágyba bújok veled anélkül, hogy a legkisebb jelét mutatnám…

Keresgélni kezdte a fejében megfogalmazódó orosz szó angol megfelelőjét.

– Te vittél az ágyba? – vonta fel a lány a szemöldökét. – Mintha nekem semmi beleszólásom nem lett volna a dologba!

Ruth feltérdelt az ágyon, és hátravetette a haját. Szeme csillogásából látszott, hogy dühös.

– Beképzelt majom! Szerinted ki vitt ágyba kit? Öntsünk tiszta vizet a pohárba, Davidov! Én nyitottam ajtót, én mondtam ki, hogy mit szeretnék, én vettem le a ruhádat! Ne tégy úgy, mintha mindez a te ötleted lett volna! Ha bocsánatot akarsz kérni tőlem, amiért szeretkeztél velem, csak rajta! De ne bújj el a bűntudat mögé csak azért, mert szűz voltam! Azért voltam szűz, mert szűz akartam lenni. A saját döntésem volt, mikor vesztem el a szüzességemet, és kivel. Én csábítottalak el téged! – fejezte be dühösen.

– Nos – szólalt meg a férfi néhány másodperc hallgatást követően –, most aztán szépen a helyemre tettél.

Ruth halkan elnevette magát. Dühös volt, megbántott, és továbbra is lüktetett a teste.

– Ez még csak a kezdet.

Nyikoláj visszament az ágyhoz, és megcirógatta a lány haját. Voltak pillanatok, amikor legszívesebben oroszul beszélt volna. Az érzéseiről sokkal árnyaltabban tudott vallani az anyanyelvén.

– Ruth, ha zaklatott vagyok, nehezebben fejezem ki magam – kezdte, majd hallgatott egy ideig, a megfelelő szavakat keresgélve. – Nem azt bántam meg, hogy szerelmeskedtem veled. Már nagyon régóta vágytam erre. Azt bántam meg, hogy az első szerelmeskedésünkben nem volt semmi gyengédség. Érted már?

Két keze közé fogta a lány arcát.

– Nem szabad így bevezetni egy ártatlan lányt azokba a gyönyörökbe, amelyeket egy férfi és egy nő csak egymás karjában tud átélni.

Ruth fürkésző pillantást vetett a férfira. Már sokkal jobban látott, mivel a szeme hozzászokott a sötétséghez. Nyikoláj arca így is sápadt árnyék volt csupán, de a szeme élettel telten csillogott. Érezte, hogy visszatér a szívébe a melegség. Elmosolyodott.

– Hogyan lehet még bevezetni? – kérdezte, és igyekezett elrejteni a mosolyát.

A férfi megcirógatta az arcát.

– Sokféleképpen.

– Lássuk! – parancsolt Nyikolájra a lány, és átkarolta a férfi nyakát. – Most!

– Ruth…

– Most! – ismételte a lány ellentmondást nem tűrően, majd hevesen szájon csókolta a tanárát. Nyikoláj sóhajtott, és hagyta, hogy Ruth íze ismét eltöltse. Hosszan csókolóztak, és érezték, hogy megint forrósodni kezd a vérük.

A férfi gyengéden a lány mellére tette a kezét, és óvatosan cirógatni kezdte a mellbimbóját a hüvelykujjával. Ruth zihálni kezdett, Nyikoláj pedig szavakat súgott a fülébe oroszul. A lány nem értette ugyan őket, de így is olvadozni kezdett a férfi meleg leheletétől és szeretetteljes hangjától. Nyikoláj keze ekkor a hátára, siklott, hogy megtartsa, mivel Ruth még mindig térdelt. A lány már remegett, de a férfi még mindig csak a szájával becézgette, és várt.

Nyikoláj egy idő után lassan, végtelen gyengédséggel cirógatni kezdte a bőrét mindaddig, amíg az teljesen fel nem forrósodott. Ujjai valamiért mindig visszatévedtek Ruth combjának belső oldalára. Amikor megcirógatta a háromszöget a lány két lába között, Ruth megremegett, és hozzászorította a testét a kezéhez, de a férfi visszavonult, megmasszírozta a lány csípőjét, majd szájon csókolta.

Ruth olyan hangosan, olyan zihálva vette a levegőt, hogy alig hallott tőle. Miközben Nyikoláj ismét letolta az ágyra, a lány a férfi nevét nyöszörögte.

– Ez még nem minden, milaja – biztosította Nyikoláj, és csókolgatni kezdte a lány nyakát. – Távolról sem.

A férfi ajka ekkor lejjebb vándorolt, és amikor Ruth melléhez ért, a lánynak elakadt a lélegzete. Megragadta Nyikoláj fejét, és magához szorította.

A férfi ajka egyre lejjebb és lejjebb kalandozott. Ő vezette az együttlétüket ugyanúgy, mint amikor zenére táncoltak, ő adta meg bensőséges pas de deux-jük ütemét. Ismét ő volt a zeneszerző, Ruth pedig a táncos, aki a férfi által elképzelt koreográfiára mozgott. A lány elméje kiürült, teljes mértékben Nyikolájnak adta magát.

Ruth kinyílt, mint egy virág, és miközben a férfi beléhatolt, ajka mohón a lányéra tapadt. Lassan mozgott Ruth testében, figyelmen kívül hagyva a kétségbeejtő nyomást a saját ágyékában. Olyan szelíden szerelmeskedett vele, mintha egy teljes emberöltő a rendelkezésére állna a gyönyör kiélvezésére.

Másodpercekig, percekig, órákig mozogtak összefonódva, amíg mindketten meg nem vadultak a vágytól. Nyikoláj ajka a lányéra tapadt, és pillanatokkal később feljuttatta mindkettejüket a csúcsra.

Ruth szorosan a férfihoz simult elcsigázva, sajgó izmokkal, és Nyikoláj mellkasára hajtotta a fejét. Tanára időnként megcirógatta a haját, és az ujjára csavarta tincsei végét. A lány élvezettel hallgatta a férfi szívének erős, egyenletes dobogását. Semmilyen fény nem sütött be az ablakon. A szoba sötét volt, meleg és csendes.

Hát erre vártam annyi éven át! – gondolta Ruth bágyadtan. Nincs többé magánéletem. Nyikoláj minden titkomat tudja már. Ma éjjel nekiadtam mindent, amit eddig magamban tartottam. – Sóhajtott.

– Nem mész el, ugye? – kérdezte halkan, becsukott szemmel. – Nem hagysz egyedül ma éjjel?

Egy ideig csend volt, saját, bensőséges csendjük.

– Nem – felelte a férfi kedvesen. – Nem hagylak egyedül.

A lány elégedetten összegömbölyödött Nyikoláj oldalán, és elaludt.

9.

Nyizsinszkij az ágyra ugrott, és a reggelijét követelte. Egy ideig sandán méregette Nyikolájt, majd nyugodtan felsétált a lábán a hasára, és felállt a mellkasára. A férfi megérezte magán a súlyt, kinyitotta a szemét, és egyenesen belenézett a macskáéba. Egy ideig szótlanul méregették egymást. Nyikoláj ekkor előzékenyen felemelte a karját, és megvakargatta Nyizsinszkij fülét.

– Nos, prijatel, nem zavar, hogy itt találsz?

Nyizsinszkij felpúposította a hátát, majd nyújtózott egyet, végül teljes hosszában végignyúlt a férfi mellkasán. Nyikoláj szórakozottan vakargatta tovább a kandúr fülét, közben oldalra fordult, és Ruthra nézett.

A lány összegömbölyödve feküdt az oldalán, és szorosan hozzábújt. Voltaképpen a férfi ölelő karja tartotta ilyen közel. Ruth sűrű haja szétterült a párnán. A légzése mély volt és egyenletes, az ajka kissé szétnyílt. Lehetetlenül fiatalnak tűnt – túl fiatalnak ahhoz, hogy olyan vad vágyat erezzen, mint amilyennek az éjjel tanújelét adta. Olyan volt, mint az alvó hercegnő, de Nyikoláj tudta, hogy sokkal inkább Carlotta, mint Auróra. Inkább tűz volt, mint virág. Lehajolt, és megcsókolta.

Ruth arra ébredt, hogy magával ragadja a szenvedély, és bizsereg a teste a vágytól. Sóhajtott, és a férfi után nyúlt, aki cserébe lassan, egyenletesen simogatni kezdte. Nyizsinszkij beszorult kettejük közé, és hangot is adott rosszallásának.

Nyikoláj elkáromkodta magát, Ruth ellenben nevetett.

– A reggelijét követeli – magyarázta a tanárának. Álmatag szemmel a férfira mosolygott, majd puhatolózva felnyúlt, és megdörgölte Nyikoláj állát a tenyerével. – Ezt mindig ki akartam próbálni – ismerte el. – A tenyeremen érezni egy férfi borostáját reggel.

Tanára lenyúlt, és cirógatni kezdte a lány mellét.

– Én jobban szeretem a puhább dolgokat. Például az ajkadat – tette hozzá, és gyengéden megcsókolta Rutht. – Olyan puha és meleg…

Nyizsinszkij odalopódzott a közelükbe, és hozzányomta a fejét az övékhez. Nyikoláj szúrós pillantást vetett a kandúrra.

– Eddig nagyon kedveltem a macskádat – kezdte nyájasan –, de félek, hogy hamarosan összeakasztjuk a bajszunkat.

– Nyizsinszkij nagyon következetes – magyarázta Ruth. – Mindig pontosan azelőtt ébreszt fel, mielőtt megszólalna az óra.

Az ébresztőóra, mintha végszavaztak volna neki, halkan, monoton búgással jelezni kezdett.

– Látod?

Nyikoláj átnyúlt a lány felett, és lecsapta a gombot. Ruth elnevette magát.

– Mit szeretnél először? – kérdezte a férfit. – Zuhanyozni vagy kávézni?

Nyikoláj a lány fölé hajolt, és lassan elmosolyodott.

– Nekem valami egészen más jár a fejemben.

– Óránk lesz! – emlékeztette Ruth, és fürgén kipattant az ágyból. A férfi figyelte, amint a lány meztelenül a ruhásszekrényéhez lép, és kivesz belőle egy köntöst. Ruth karcsú volt, mint a nád, hosszú lábbal és keskeny csípővel – kissé fiús alakja volt, de a járása annál nőiesebb. Amikor benyúlt a szekrénybe, Nyikoláj meglátta a mellét kinyújtott karja alatt. A lány felvette a köntöst, összehajtogatta maga előtt, és megkötötte az övét. Ezután megfordult, és elmosolyodott.

– Nos? – kérdezte, majd kihúzta hosszú haját a köntös nyakrésze alól. – Kérsz kávét?

– Gyönyörű vagy – felelte a férfi.

Ruth keze megtorpant köntöse övének csomóján. Eltűnődött, megszokja-e valaha Nyikoláj hangjának és pillantásának fülledtségét. Tudta, mi történne, ha visszamenne az ágyhoz. A teste bizseregni kezdett, mintha a férfi már el is kezdte volna simogatni. Nyizsinszkij felháborodottan nyávogta el magát.

– Mivel én keltem fel először – kezdte, és bocsánatkérő pillantást vetett a macskára –, enyém a zuhanyzó.

Felvonta a szemöldökét, és Nyikoláj rá vigyorgott.

– Te pedig főzhetsz kávét.

Ezzel elsietett a fürdőszoba felé, de útközben még hátraszólt a válla felett.

– Ó, és ne felejtsd el megetetni a macskát!

Ruth megnyitotta a csapot, és levetkőzött. Úgy érezte, hogy helyreállt a rend a világában. Kontyba fogta a haját, és visszagondolt arra a pillanatra, amikor a férfi oldalán ébredt. Úgy érezte, hogy Nyikolájnak egyszerűen ott a helye. Hogy odatartozik. Nem volt benne semmi félénkség, pedig biztosra vette, hogy zavarban lesz az első szeretkezésüket követő reggelen. Belépett a zuhanyzóba, és hagyta, hogy rázáporozzon a meleg víz.

Valahol, a lelke mélyén tudta, hogy Nyikoláj lesz az. Mindig tudta. Megcsóválta a fejét, és a szappanért nyúlt. Őrültség. Ugyan honnan tudhatta volna? Beszappanozta magát, és hagyta, hogy elkalandozzanak a gondolatai. A balettórák és balettpróbák közti szünetekben többször is együtt ettek. Ugyanazokra a fogadásokra jártak, de hagyományos értelemben egyszer sem adtak még találkát egymásnak.

Vajon kellett volna? – tűnődött magában. Ez a kapcsolat amúgy sem volt mindennapi. Nyikoláj látta már izzadni, káromkodni, dühöngeni és sírni. Többször is kigyúrta már a fájdalmat a lábszárából és a talpából. Ő azonban csak annyira ismerte a férfit, amennyire hagyta megismerni magát.

Ruth elzárta a vizet. Még korai túl mélyen kutakodnia a szívében, állapította meg magában. Tudta, mi az a fájdalom, képes volt együtt élni vele, de szándékosan nem akart elmerülni benne. Nyikoláj képes volt fájdalmat okozni neki. Ezt is tudta róla mindig.

Miután fürgén megtörülközött, visszahúzta magára a köntösét, és visszament a hálószobájába. Hallotta, ahogyan Nyikoláj Nyizsinszkijjel beszélget a konyhában. Elmosolyodott, és kivett egy harisnyát és egy balett-trikót a fiókjából. Volt valami nagyon helyénvaló abban, ahogyan Nyikoláj hangját hallotta a kis lakásban. Tudta, hogy a macskája túlságosan éhes ahhoz, hogy ügyet vessen a férfira, de neki jólesett hallania. Ez is újabb hasonlóság volt közöttük. Hányszor beszélgetett ő is reggelente a teljesen érdektelen macskával?

Nyikoláj belépett a hálószobába két gőzölgő csészével a kezében. Meztelen volt. Karcsú, balettben megizmosodott testét bármelyik félisten megirigyelhette volna. A zavar legkisebb jele nélkül mozgott a szobában. Egy másik férfi nyilván felvette volna a farmernadrágját, gondolta Ruth. Davidov nem.

– Forró – figyelmeztette a férfi, majd letette mindkét csészét az öltözőszekrényre, és megölelte a lányt. – Jó illatod van – súgta, és megcsókolta Ruth nyakát. – Bárhová megyek, mindig az orromban érzem.

Nyikoláj borostája csiklandozni kezdte a lány bőrét. Ruth elnevette magát.

– Meg kell borotválkoznom, ugye?

– Igen – felelte a lány, és szájon csókolta a tanárát. – Davidov nem jöhet az órájára borotválatlanul.

A férfi Ruth csípőjére tette a kezét, és még szorosabban magához vonta.

– Van borotvád? – kérdezte Nyikoláj, és csókolgatni kezdte a lány fülét.

– Igen, az orvosságos szekrényben – felelte Ruth, és végigfuttatta az ujjait a férfi gerincoszlopa mentén. Amikor Nyikoláj beleharapott a fülcimpájába, fojtottan felnyögött.

– A borotválkozás várhat – közölte a férfi, majd eltolta magától a lányt, a csészéjéért nyúlt, és ivott egy kortyot.

– Fel kell menned a lakásodra ruháért? – kérdezte Ruth, miközben figyelte, ahogyan Nyikoláj könnyű léptekkel elindul a fürdőszoba felé.

– Van váltóruhám az irodámban – felelte a férfi. A lány hallotta, ahogyan a zuhanyrózsa ismét életre kel. – Borotvám is.

Nyikoláj rázendített egy orosz nótára a zuhany alatt. A zene lénye szerves részét képezte. Ruth azon kapta magát, hogy dúdolni kezd, miközben bement a fürdőszobába, hogy megmossa a fogát.

– Mit énekelsz? – kérdezte fogkrémmel teli szájjal.

– Réges-régi dalt – felelte Nyikoláj. – Régi és szomorú, mint a legjobb orosz dalok.

– Voltam egyszer Moszkvában a szüleimmel – vallotta be a lány, majd kiöblítette a száját. – Nagyon tetszett… szépek az épületek, szép volt a hó. Sosincs honvágyad?

Ruthnak sikoltani sem volt ideje, a férfi olyan gyorsan berántotta maga mellé a zuhanyzóba.

– Nyikoláj!

Rutht elvakította a víz, ezért sietve megtörölte a szemét. A ruhája rátapadt a testére.

– Megőrültél?

– Megmosod a hátamat? – kérdezte a mestere a bűntudat leghalványabb jele nélkül, majd közelebb húzta magához. – Bár van jobb ötletem is…

– Mosd meg magadnak! – tiltakozott a lány, és igyekezett kisiklani a férfi öleléséből. – Én már felöltöztem, ha nem tűnt volna fel!

– Tényleg? – mosolygott Nyikoláj nyájasan. – Ezen segíthetünk.

Ezzel felhúzta a balett-trikót Ruth válla fölé, csapdába ejtve a lány mindkét karját.

– Én már zuhanyoztam! – nevetett Ruth bosszúsan, és folytatta a vonaglást.

– Akkor most kaphatsz az enyémből is. Nagylelkű orosz vagyok – bizonygatta a férfi, és miközben záporozott rájuk a víz, szájon csókolta a lányt.

– Nyikoláj! – tiltakozott Ruth. Tanára keze eközben bejárta a lány testét, és menet közben kilazította a ruháját, ahol érte. – Óránk van! – tette hozzá, de abbahagyta a vonaglást.

– Még van idő – dünnyögte a férfi, és amikor megtalálta Ruth mellét, mélyet sóhajtott. – De ha nincs, akkor majd szakítunk.

Ezzel lehúzta a lány harisnyáját a csípője alá.

Arabeszk, piruett, arabeszk, piruett. Ruth fordult, felemelkedett és az utasításoknak megfelelően hajlott. Nyikoláj szigorú volt, mint mindig. Csorgott róla az izzadság, akárcsak a többi tanítványról. A hét minden egyes napján, újra és újra végigvették az alaplépéseket. Profik voltak. A balettóra ugyanolyan szerves része volt egy táncos életének, mint a balettcipő és a harisnya.

Már fiatalon az eszükbe kellett vésniük az apró, finom részleteket. Ugyan ki veszi észre a két apró lépést egy jeté előtt? Csak egy táncos.

Az izomtónust folyamatosan fent kellett tartaniuk, hogy testük kibírja a tánc természetellenes mozdulatait. Ötödik pozíció. Plié. Egyetlen nap kihagyás után lázadozni kezd a test. Port de bras. A karnak és a kéznek pontosan kell tudnia, mi a dolga. Egy rossz mozdulat tönkreteheti a gesztust, kizökkentheti a nézőt a tánc hangulatából. Attitűd. Kitartás – egy, kettő, három, négy…

– Köszönöm.

A társulat órája véget ért. Ruth odament a törülközőjéhez, és megtörölte az arcát. Milyen jól fog esni egy zuhany! – gondolta, majd letörölte az izzadságot a nyakáról.

– Ruth!

A lány felnézett Nyikolájra. A férfi is izzadt volt. Haja csatakosan omlott a homlokszorítójára.

– Találkozzunk odalent öt perc múlva!

– Öt perc múlva? – kérdezte Ruth, és megszólalt a fejében a vészcsengő. – Csak nincs valami baj?

– Baj? – mosolyodott el Nyikoláj, majd lehajolt, és a társulat többi tagjára fittyet hányva megcsókolta. – Ugyan mi baj lenne?

– Hát… semmi – felelte a lány zavartan, majd összevonta a szemöldökét. – Miért akarsz találkozni velem?

– Mára nincsen semmi elfoglaltságod – jegyezte meg a mester. Kijelentés volt, nem kérdés, Ruth mégis megrázta a fejét. – Gondoskodtam róla, hogy nekem se legyen.

Közel hajolt a lányhoz.

– Játszani fogunk.

Ruth lassan elmosolyodott.

– Játszani?

– New York szórakoztató város, nem igaz?

– Úgy hallottam, az.

– Akkor hát öt perc múlva! – ismételte Nyikoláj, majd elfordult.

A lány szúrós pillantást vetett a férfi hátára.

– Tizenöt.

– Tíz – felelte a tanára anélkül, hogy hátat fordított volna.

Ruth gyorsan felkapta a táskáját, és kisietett a zuhanyzókhoz.

A lány kevesebb mint tíz perc múlva már le is ért a földszintre. Friss illata volt, farmert viselt és bő, mályva színű pulóvert. A hajtincsei ugyanolyan szabadon verdestek, mint amilyen szabadnak érezte magát ő is. Nyikoláj már türelmetlenül várt rá, éppen két szólótáncos kérdéseire válaszolgatott.

– Majd holnap beszélek vele – közölte a táncosokkal, amikor észrevette Rutht. – Késtél! – vádolta meg a lányt, miközben elindultak az ajtó felé.

– Lehetetlen. Pontos vagyok.

Együtt léptek ki az ajtón. Olyan erős volt odakint a zaj, hogy megtántorodtak. Valamivel balra épp útépítő munkások törték fel a járdát, és az utca visszhangzott a légkalapács géppuskaszerű zajától. Közvetlenül előttük két taxi fékezett le csikorogva, majdnem egymásba mentek. Vezetőik letekerték az ablakot, és indulatosan anyáztak. A gyalogosok érdektelenül mentek el mellettük, mintha nem is hallanák.

Az utca túloldalán az egyik ablakból harsány punk-rock zene szólt.

– Szórakoztató város, ugye? – karolt bele Nyikoláj a lányba, majd lenézett rá, és elvigyorodott. – Ma csak a miénk!

Ruthnak váratlanul elakadt a lélegzete. Együtt töltött éveik során, de még szerelmeskedéseik alatt sem hatott rá így a férfi bensőséges, fesztelen pillantása.

– Hová… hová megyünk? – bökte ki nagy nehezen, miközben igyekezett felfogni, mi történik vele.

– Bárhová – felelte Nyikoláj, majd hevesen megcsókolta. – Választhatsz.

Szorosan magához ölelte a lányt egy pillanatra, és Ruth elnevette magát.

– Arra! – nyújtotta ki a karját a lány jobbra.

A nyár egyik napról a másikra véget ért. A hűvös levegőben jólesett a séta, több mérföldön át csak gyalogoltak. Benéztek művészeti galériákba, könyvesboltokba, megcsodálták ezt, átlapozták azt, de nem vettek semmit. Leültek egy szökőkút kávájára, és figyelték az elhaladó tömeget, miközben mézes, forró teát ittak.

A Central Parkban elnézték az izzadó futókat, és morzsát dobáltak a galamboknak. Egy egész világ várt körülöttük felfedezésre.

A Saksben Ruth több szőrmebundát is felpróbált, Nyikoláj pedig csak ült összekulcsolt kézzel, és élvezte a bemutatót.

– Na, ne! – rázta a fejét a férfi, miközben a lány egy csípőig érő, kékróka bundában pózolt előtte. – Ez nem szép.

– Nem szép? – vonta fel Ruth a szemöldökét, majd nekidörgölte az állát a prémes gallérnak, és akaratlanul is elmosolyodott az élvezettől. – Nekem tetszik.

– Nem a bunda – mutatott rá Nyikoláj. – Hanem amit csinálsz.

A lány gőgösen felszegte az állát, mire a férfi elnevette magát.

– Ugyan melyik modell sétál ennyire kifordított lábfejjel?

Ruth lenézett a lábára, majd elvigyorodott.

– Úgy látom, nekem inkább balett-trikó való, mint szőrmebundák.

Sebesen csinált egy piruettet, minek következtében az eladó gyanakodva méregetni kezdte.

– Ráadásul túl meleg lenne az órán.

Kibújt belőle, lassan, hogy egy ideig még a bőrén érezhesse a szaténbélés cirógatását.

– Megvegyem neked?

A lány majdnem elnevette magát, de látta a tanárán, hogy komolyan beszél.

– Ne butáskodj már!

– Már miért butáskodnék? – állt fel a férfi miközben Ruth visszaadta a bundát az eladónak. – Talán nem szereted az ajándékokat, kicsim?

A lány tudta, hogy Nyikoláj szándékosan szólította így, hogy piszkálja, de ő megőrizte a nyugalmát.

– Az ajándékokért élek – közölte színpadiasan az eladó kedvéért. – Mégsem fogadhatom el, hiszen még csak az imént találkoztunk!

Fülledt pillantást vetett a férfira, és megcirógatta az arcát.

– Mit mondanál a feleségednek?

– Vannak dolgok, amiket egy feleségnek nem kell tudnia – felelte Nyikoláj, és váratlanul erős orosz akcentussal kezdett beszélni. – Az én országomban a nők tudják hol a helyük.

– Mmm – búgta Ruth kéjesen, és a férfiba karolt. – Megmutatnád, hogy az enyém hol van?

– Örömmel – felelte Nyikoláj, és egy farkas mosolyával jutalmazta meg az elkerekedett szemű eladót. – További szép napot, hölgyem! – búcsúzott, majd elvezette Rutht egy kozák büszkeségével.

– Ez nem volt szép tőlünk – súgta oda a lánynak, miközben kiléptek az üzletből.

– Nagyon szeretem, amikor orosz vagy, Nyikoláj.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Mindig orosz vagyok.

– Néha jobban az vagy. Ha akarsz, amerikánusabb tudsz lenni, mint egy nebraskai farmer.

– Azt mondod? – kérdezte Nyikoláj kíváncsian. – Fel sem tűnt.

– Ezért vagy olyan lenyűgöző – vélekedett Ruth. – Eszedbe sem jut, mégis az vagy. Séta közben fogták egymás kezét.

– Mondd csak, oroszul gondolkodsz, és azt fordítod le angolra?

– Csak akkor gondolkodom oroszul, amikor… – kezdte a férfi, és keresgélni kezdte a megfelelő szót – …amikor elragadnak az érzelmeim.

– Azaz majdnem mindig – vigyorgott a lány. – Ritkán fordul elő, hogy nem ragadnak el.

– Művész vagyok – vont vállat Nyikoláj. – Nekünk jogunk van ehhez. Ha dühös vagyok, könnyebben jön a számra az orosz, ráadásul az orosz káromkodások sokkal szaftosabbak, mint az amerikaiak.

– Gyakran eltűnődtem, miket mondasz, amikor dühroham jön rád – közölte Ruth, és reménykedő pillantást vetett a mesterre, mire az elnevette magát, és határozottan nemet intett a fejével. – Tegnap éjjel is oroszul beszéltél hozzám.

– Tényleg? – kérdezte a férfi, és olyan pillantást vetett Ruthra, hogy a lánynak a torkában kezdett el dobogni a szíve tőle. – Talán azért, mert elragadtak az érzelmeim.

– Mindenesetre nem káromkodásnak hangzott – motyogta Ruth.

Nyikoláj váratlanul megragadta a lány nyakát, és magához vonta.

– Lefordítsam, mit mondtam?

– Még ne – felelte Ruth, és felbecsülte a Fifth Avenue valamint a saját lakása közötti távolságot. Még túlságosan messze voltak. – Üljünk buszra! – kérte a férfit, majd mélyen a szemébe nézett, és elnevette magát.

Nyikoláj elvigyorodott.

– Inkább fogjunk taxit! – vélekedett a férfi, és le is intett egyet.

A hálószoba csak úgy úszott a fényben. Még arra sem vették a fáradságot, hogy behúzzák a sötétítőt. Meztelenül összefonódva feküdtek az ágyon, elbágyadtak a viharos szeretkezéstől. Ruth kielégülten szendergett, félúton az alvás és az ébrenlét között. Nyikoláj mellkasa egyenletesen emelkedett és süllyedt a keze alatt; tudta, hogy a férfi alszik.

Örökké, gondolta álmatagon. Örökké így tudnék maradni. Közelebb bújt Nyikolájhoz, és önkéntelenül is cirógatni kezdte a férfi lábikráját a talpával.

– Egy táncos lábfeje – dünnyögte Nyikoláj. A lány rájött, hogy a férfi fölébredt az apró mozdulattól. – Erős és csúnya.

– Hogy te milyen kedves vagy! – jegyezte meg Ruth rosszallóan, és belecsípett a férfi vállába.

– Bóknak szántam – szabadkozott Nyikoláj, majd az oldalára gördült, és lenézett a lányra. Álmos szeme csak félig volt nyitva. – A legnagyobb táncosoknak csúnya a lábfejük.

Ruth elmosolyodott.

– Ezért tetszettem meg neked?

– Nem, a térdhajlatod miatt.

A lány elnevette magát, és odaszorította az arcát a férfi nyakához.

– Tényleg? Miért, milyen a térdhajlatom?

– Amikor együtt táncolunk, érzem, milyen puha a karod, és gyakran eltűnődöm, vajon a térdhajlatod is ilyen puha-e.

Nyikoláj felkönyökölt, és teljesen kinyitotta a szemét.

– Oly sokszor fogtam már a lábad, hogy felemeljelek, hogy kidörzsöljem belőle a görcsöt. Csakhogy mindig harisnya van rajtad. Sokszor elképzeltem, milyen lenne megérinteni a bőrödet harisnya nélkül.

A férfi ekkor felült, és kezébe vette Ruth lábikráját.

– Itt.

Ujjai felkúsztak a lány térdhajlatáig.

– Meg itt.

Nyikoláj látta, hogy Ruth szeme elsötétül, és érezte a pulzusán, hogy felgyorsul a szívverése.

– Éget a vágy, hogy megtudjam, mindenhol ilyen lágy vagy-e. Lágy a hangod, lágy a tekinteted, lágy a hajad…

A férfi hangja halkabbá, mélyebbé vált.

– Sokszor átkaroltam a derekadat, hogy megőrizhesd az egyensúlyodat, de mindig volt rajtad balett-trikó vagy jelmez. Vajon ott milyen a bőr?

Tenyerével végigsimított a lány combján, fel a hasához, majd megpihent a derekán. Ujjai követték a lány bordáinak vonalát, majd elérték a mellét.

– Kicsi a melled – dünnyögte Nyikoláj. – Éreztem, amikor hozzám simultál, láttam, hogyan emelkedik és süllyed a légzéseddel. Azt azonban sosem tudtam, milyen érzés lenne megfogni, milyen lenne az íze, ha megcsókolnám.

Odahajolt, és finoman megcsókolta Ruth mellét. A lány végtagjai elnehezültek, mintha altatót vett volna be. Mozdulatlanul, megadóan tűrte, hogy a férfi keze és ajka bejárja a testét. Nyikoláj eközben halkan beszélt hozzá, kínzóan lassú mozdulatai végletekig csigázták az érzékeit.

– Még a színpadon is csak arra tudtam gondolni, mikor érinthetlek már meg, hiába szólt a zene, hiába világítottak meg a reflektorok. Itt – tette hozzá, miközben ujjai Ruth combjának belső oldalára siklottak, amit egy idő után az ajka is követett. – Mindig néztél. Elkerekedett szemmel, mint egy bagoly. Szinte láttam a gondolataidat, és azon tűnődtem, vajon te látod-e az enyémeket.

Hozzászorította az ajkát a lány hasának feszes izmaihoz, és érezte, hogy Ruth remegni kezd.

– Mit tennél, milaja, ha tudnád, mennyire sóvárogtam utánad?

Nyikoláj megcsókolta a lány köldökét. Ruth felnyögött, és mozogni kezdett a férfi alatt. Soha nem élt át ehhez fogható kéjt, ilyen fülledt, mámoros élvezetet, amitől bizseregni kezdett a teste, és amitől buja képek villantak fel lelki szemei előtt.

– Olyan sokáig vártam – dünnyögte Nyikoláj. – Túl sokáig. Annyiszor elképzeltem, milyen lenne…

A keze, bár továbbra is gyengéd maradt, határozottabbá vált. Mozdulatai áttörtek a lányt megigéző sötét bágyadtságon. Ruth teste hirtelen vad életre kelt. Tisztán érzett mindent maga körül: a lepedő szövetét a háta alatt, az apró porszemcséket, amelyek a ragyogó napfényben kavarogtak, a forgalom tompa zaját a zárt ablakok alatt. Minden szokatlanul tisztán jelent meg előtte, majd eltűnt, átadva a helyét a bőrén sikló kéznek és ajaknak.

Bárhol lehetett volna, színpadon vagy kietlen sivatagban, akkor is csak Nyikolájt érezte volna. Hallotta a férfi légzését, amely nehezebb volt, mint egy kimerítő tánc után lett volna. A saját légzése is Nyikolájéba olvadt. A férfi ekkor vad, féktelen mohósággal megcsókolta, a lány pedig érezte, hogy ajka önkéntelenül, hívogatóan megnyílik.

Nyikoláj simogatása egyre feljebb repítette Rutht. A lány belecsimpaszkodott a tanárába, és belefeledkezett a gyönyörbe. Nyikoláj ekkor beléhatolt, Ruth pedig feljutott a csúcsra.

– Ljúbovnica! – szólt hozzá a férfi torokhangon. – Nézz rám!

A lány nehéz szemhéja felnyílt, és újra meg újra beleremegett a beteljesedett kéj hullámaiba.

– Az enyém vagy – folytatta Nyikoláj fojtottan. – Az enyém vagy, mégis kívánlak!

Ezzel ő is feljutott a csúcsra, és Ruth hajába temette az arcát.

10.

Francie elkapta Ruth karját, miközben befelé tartottak a reggeli órára.

– Hová tűntél tegnap? – kérdezte, és félrevonta a barátnőjét a korláthoz.

– Tegnap? – kérdezett vissza Ruth, és önkéntelenül is elmosolyodott. – Elmentem kirakatokat nézegetni.

Francie olyan pillantást vetett rá. mint aki mindent tud.

– Na persze! Bemutatsz majd neki valamikor?

Ruth elnevette magát, mire Francie összevonta a szemöldökét, de folytatta.

– Hallottad a hírt?

Ruth végrehajtott néhány pliét, miközben a teremben egyre többen megjelentek a társulat tagjai közül. Tekintete Nyikolájra tévedt, aki egy távolabbi sarokban állt néhány táncossal.

– Milyen hírt? – kérdezte Ruth, és azt figyelte, hogyan táncolnak a napsugarak a férfi haján.

– Benne leszünk a televízióban – felelte Francie, és felvette Ruth ritmusát, hogy a fejük egy magasságban maradjon. – Hát semmit nem hallottál?

– Leah említett valamit – felelte Ruth, és miközben emlékezetébe idézte az előadás előtti látogatását, megkereste a szemével a szőke balerinát. – Úgy hallottam, még nem véglegesek a tervek.

– De most már azok, kislány – felelte Francie, és elégedetten látta, hogy sikerült barátnője minden figyelmét magára vonnia.

– Tényleg?

– Nadine-nak sikerült fergetegesen jó feltételeket kialkudnia – bólintott Francie, majd lehajolt, hogy megigazítsa magán a lábmelegítőjét. – Igaz, társulatunk csillaga is ott volt csalinak. Rá is haraptak!

Ruth tisztában volt vele, hogy Francie Nyikolájra céloz. Ismét a férfira pillantott. A tanár épp Leah-val beszélt. A balerina kecses kézmozdulatokkal adott hangsúlyt a szavainak.

– Milyen feltételeket?

– Két teljes órát kaptunk – felelte Francie büszkén. – Fő műsoridőben. Ami a művészi oldalát illeti, Nyikoláj teljesen szabad kezet kapott. Világhírű, és nem csak a balett világában. Azok az emberek is hallották már Davidov nevét, akik nem tudják megkülönböztetni a pliét a piruett-től. Ráadásul nemcsak egy kétórás blokkról van szó, hanem összesen háromról! A tévétársaság ott hever a lába előtt. Gondolj csak bele, mit jelent ez majd a társulatnak!

Francie lábujjhegyre emelkedett.

– Hány embert érhetünk el két óra alatt a televízióban, összehasonlítva azzal, hogy hányat érhetünk el egy teljes szezon alatt a színpadon? Egek, remélem, én is kapok benne szerepet!

Lesüllyedt egy pliébe.

– Egyébként te táncolod majd a Vörös Rózsát – tette hozzá irigykedő sóhajtással.

Ruth hálás volt, hogy az óra pillanatokon belül elkezdődött. Nehezen tudott összpontosítani. A teste engedelmeskedett ugyan az utasításoknak, követte a számolás ütemét, de a gondolatai, mint a szétguruló gyöngyszemek, vagy tucat különböző irányba szaladtak szét. Vajon Nyikoláj miért nem beszélt vele erről?

Keze ott pihent a korláton, miközben Madame Maximova végigvette velük az alaplépéseket. Nyikoláj ott volt közvetlenül Ruth mögött.

Előző nap együtt voltak egész délután – sőt aznap reggel is. De a férfi egy szóval sem említette neki a dolgot. Vajon táncolni fog a műsorban? Ruth felemelte a lábát a szükséges pózhoz, majd leengedte újra. Beleszólhat ebbe a kérdésbe mindaz, ami időközben velük történt?

Miközben otthagyták a korlátot, és bementek a próbaterem közepére, Ruth igyekezett józanul gondolkodni. Alig egy hete Nyikoláj még azt mondta neki, hogy még nem véglegesek a tervek. A lány igyekezett visszaemlékezni, hogy mi mindent mondott még neki, és milyen hangulatban volt. A férfi dühös volt rá, mert tánca alulmúlta a tőle megszokott színvonalat. Aggódott, hogy esetleg beteg. Haragra gerjedt, mert nem volt hajlandó elárulni neki, hogy ki zaklatta fel az előadás előtt.

Nyikoláj megnyugtatta, hogy cseppet sem érdekli, mit mondott neki a bemutató előadáson. Ruth akkor kifakadt, hogy soha többé nem táncol vele, a mester viszont közölte, hogy vagy megszokik, vagy megszökik. Ilyen egyszerűen. Ruth végrehajtotta a lépéskombinációt, amelyet Madame Maximova kért, és összevonta a szemöldökét. Miért van az, hogy mindenki előbb tud meg mindent, mint ő? Nyikoláj az egyik percben még azt mondja neki, hogy ő a legjobb balerina a társulatban, a következőben azonban elhallgatja előle azt a tervet, amely a társulat életében a legfontosabb lehet az adott évben.

Hogyan lehet kiigazodni egy ilyen férfin? Sehogy, emlékeztette magát. Oldalra fordította a fejét, és egyenesen belenézett Nyikoláj szemébe. Hiszen ő Davidov.

A férfi kissé csúfondárosan nézett vissza rá, de a tempó ekkor adagióról allegróra gyorsult, és figyelniük kellett.

– Köszönöm – búcsúzott Madame Maximova harminc perccel később a megizzadt társulattól. Az asszony akcentusa sokkal oroszosabb volt, mint Nyikolájé, pedig már negyven éve élt az Egyesült Államokban.

– Tizenöt perc múlva az egész társulatot kérem a színpadra!

Ruth felnézett Nyikolájra, aki a bejelentést tette. A tagok között azonnal elkezdődött a találgatás. A táncosok izgatott csoportokban indultak el kifelé. Davidov bejelentést fog tenni. Ruth vállára emelte a táskáját, és elindult, hogy csatlakozzon hozzájuk.

– Egy pillanat, Ruth!

A lány engedelmesen megállt Nyikoláj kérésére. Olyan mélyen beléivódott az engedelmesség, hogy eszébe sem jutott ellenkezni. Davidov halkan mondott valamit oroszul Madame Maximovának, amitől Ruthnak kuncognia kellett – már ez is hatalmas előrelépés volt a részéről. Az asszony kurtán biccentett, és olyan fiatalos léptekkel ment ki a teremből, mintha negyedszázaddal ifjabbak volnának a csontjai tényleges koruknál.

Nyikoláj odament Ruthhoz, és szórakozottan beletörölte a kezét a törülközőjébe.

– Óra közben min járt az eszed?

– Miért?

A férfi figyelmét nem kerülte el a lány fürkésző tekintete. Kissé zavarba jött tőle, mint általában.

– A tested mozgott, de a tekinteted a messzeségbe révedt. Min gondolkodtál?

Ruth szótlanul figyelte még egy ideig Nyikolájt, és azon törte a fejét, hogyan közelíthetné meg a témát a lehető legtapintatosabban. Végül úgy döntött, egyenes lesz.

– Miért nem említetted nekem a televíziós tervet?

Nyikoláj gőgösen felvonta a szemöldökét.

– Miért, talán kellett volna?

– A társulat egyik fő táncosa vagyok.

– Így van – bólintott a férfi, és várt egy keveset. – Ez még nem válasz a kérdésemre.

– Mindenki más tudja a részleteket – magyarázta Ruth dühösen. – Az egész társulat ezen csámcsog.

– Nem lep meg – vont vállat Nyikoláj, és a nyakába akasztotta a törülközőjét. – Olyasmi ez, mint valami nyílt titok, és mi másról szeretnek csámcsogni az emberek, mint a titkokról?

– Boldog lettem volna, ha tőled hallok a dologról – füstölgött a lány. Mérges volt a férfira, amiért ilyen fennhéjázóan viselkedik vele. – A múlt héten még rá is kérdeztem!

– Akkor még nem voltak véglegesek a tervek.

– Tegnap már egészért biztosan véglegesek voltak, mégsem szóltál egy szót sem!

Ruth látta, hogy Nyikoláj szeme összeszűkül – veszélyre utaló jel volt. Amikor a férfi megszólalt, hűvös volt a hangja – újabb veszélyre utaló jel.

– Tegnap csak férfi és nő voltunk – mutatott rá, majd megfogta két kezével törülközője két végét. – Úgy érzed, balerinaként különleges bánásmódot érdemelsz, csak mert szeretők vagyunk?

A lány szeme elkerekedett döbbenetében.

– Természetesen nem! – vágta rá habozás nélkül. Fel sem merült benne ez a gondolat. – Hogy kérdezhetsz ilyet egyáltalán?

– Vagy úgy – biccentett Nyikoláj alig észrevehetően. – Értem. Nekem bíznom kell a feddhetetlenségedben, míg az én feddhetetlenségem megkérdőjelezhető.

– Nem így értettem – kezdte Ruth, de a férfi leintette.

– Zuhanyozz le! Már csak tíz perced van – utasította a lányt, majd elment. Ruth leesett állal bámult utána.

Amikor Ruth belépett a színházba, a társulat tagjai már ott ültek a széles színpadon, vagy a sarkokban gyülekeztek. A lány kifulladva rogyott le Francie mellé.

– Nos – kezdte Nyikoláj, és futó pillantást vetett Ruthra –, úgy látom, mindenki itt van.

A férfi ott állt a színpad közepén, kezét sötétszürke melegítőnadrágja zsebébe süllyesztette. A haja még nedves volt a zuhanyzástól. Minden szempár rá szegeződött. Nadine ott ült egy székben a jobb oldalán jégkék, egyénre szabott kosztümben.

– Többségetek nagy vonalakban már tudja, hogy felkérést kaptunk a WNT TV-től.

Végignézett a társulaton, közben egy pillanatra megakadt a tekintete Ruthon.

– Azért hívtalak össze benneteket, hogy Nadine-nal elmondjuk a részleteket.

Az asszonyra pillantott, aki összekulcsolta a kezét az ölében, és belekezdett a mondandójába.

– A társulat két órás balett műsorban vesz részt, afféle montázsról van szó. Több mint két héten át forgatnak majd nálunk, körülbelül egy hónap múlva kezdik. Természetesen több táncunkat is felveszik a repertoárunkban található balettekből. Nyikoláj, Mark, Marianne és én – nézett a két másik koreográfusra – kísérleti sorrendet dolgoztunk ki. Természetesen együttműködünk majd a televízió rendezőjével és csapatával, nekik is beleszólásuk lesz abba, mi mennyi ideig tartson, és így tovább.

Nadine rövid hatásszünetet tartott.

– Gondolom, felesleges elmondanom, milyen jelentőségű mindez a társulat számára, és hogy mindenkitől elvárom, hogy a lehető legtöbbet hozza, ki magából!

Nadine elhallgatott, Nyikoláj pedig oldalra fordult, és kezébe vette a mappáját, amelyet egy fatönkön hagyott, amely a Csipkerózsika egyik színpadi kelléke volt.

– Azonnal megkezdjük a próbákat – közölte, majd felolvasta a táncok, szerepek és próbatermek listáját.

Összetett a program, gondolta magában Ruth, és igyekezett egyenletesen venni a levegőt. Szerepelt benne Csajkovszkij Diótörője – Francie fojtottan felnyüszített, amikor meghallotta, hogy ő táncolja majd Pirellát –, de szerepelt benne de Mille Rodeója is. Nyikoláj nyilván be akarta mutatni, milyen színes a balett világa.

Kijelölte a koreográfusokat, felsorolta a jeleneteket. Ruth megnedvesítette az ajkát. Leah táncolja majd Aurórát és Giselle-t, két főbb szerepet, amelyek tényleg jól álltak neki. Keil Lowell lesz majd a partnere mindkét esetben, egyszer az elbűvölő herceg, másszor Albrecht szerepében. A társulat egyik fiatal tagja pityeregni kezdett, amikor meghallotta, hogy megkapja élete első szólótáncát.

Nyikoláj anélkül, hogy felnézett volna folytatta a felolvasást.

– Ruth, tiéd a grand pas de deux a Vörös Rózsából, és a pas de deux a Le Corsaire második felvonásából. Mindkét esetben én leszek a partnered.

Ruth lassan kifújta a levegőt, és érezte, hogy lassan kioldódik a merevség a vállából.

– Ha az idő engedi, csinálunk még egy jelenetet együtt a Karneválból.

Nyikoláj halk, dallamos hangján folytatta a felolvasást, de Ruth ezek után már képtelen volt figyelni. A legszívesebben ő is elbőgte volna magát, mint az a fiatal balerina. Ezért dolgozott annyit. Ez volt a gyümölcse majdnem két évtized gyakorlásnak. Nagyon örült, de még így is érezte, hogy Nyikoláj dühös rá.

Nem érti, gondolta Ruth kissé bosszúsan, amiért a férfi lelkiállapota ennyire változékony. Ráadásul fafejű, és csak kínkeservesen tudom elmagyarázni neki, mit akarok. Felhúzta a térdét a mellkasához, és fürkésző pillantást vetett Nyikolájra.

Különös, tűnődött magában a lány. Nyikoláj igazán nagylelkű, de a bizalmát nem osztogatja egykönnyen. Én sem, állapította meg magában hirtelen. Ebből még baj lehet. Rátámasztotta az állát a térdére, és fogalma sem volt, mitévő legyen.

Az elkövetkező hetek nem lesznek könnyűek sem szakmailag, sem magánéletileg. Ruth tudta, hogy dönteniük kell Nyikolájjal, mit akarnak egymástól, és mit tudnak nyújtani egymásnak. Ezzel a kérdéssel egyelőre nem akart foglalkozni.

Szakmailag igen megerőltető időszaknak néznek elébe. Nyikoláj rendezőként és koreográfusként sem könnyű eset, de partnerként maga az ördög. Csak a tökéletességgel éri be, és ha valamit silánynak lát, akkor annak kegyetlenül hangot is ad. Ruth ettől még hajlandó lett volna akár tűzön is járni, hogy a férfival táncolhasson.

A próbák megviselnek majd mindenkit. Rövid idő állt rendelkezésükre, komoly elvárásokat támasztottak velük szemben, ráadásul a társulat nagy részének jelenése volt a Csipkerózsikában az elkövetkező két hét minden estéjén. Pattanásig feszülnek majd az izmok és az idegek. Úgy bicegnek majd haza minden áldott este, hogy lábfürdőt vegyenek, vagy jegeljék a talpukat. Egymás lábikráját fogják masszírozni, kávén élnek, és nyűgösek lesznek. Végül azonban kihozzák magukból a legjobbat; mert végtére is: táncosok.

Amikor Nyikoláj befejezte, Ruth felállt a többiekkel együtt. Mivel a férfi beszélgetésbe elegyedett Nadine-nal, elindult a kis próbaterembe, amit a mester jelölt ki neki. Nyitva hagyta az ajtót. A társulat tagjai szétszéledtek a folyosón. Izgatottan beszélgetni kezdtek, miközben az egyik teremben megszólalt a zene. Sztravinszkij.

Ruth a padhoz lépett, hogy felvegye a balettcipőjét. Szórakozott pillantást vetett a lábbelire. Körülbelül két-három napig bírja majd. Alig egy hete vette. Eltűnődött, hány párat koptatott már el csak abban az évben, és hány méter szatént? Átkötötte a szalaggal a bokáját, és épp akkor nézett fel, amikor Nyikoláj belépett a terembe. A férfi becsukta az ajtót maga mögött, kizárva a kinti zenét és hangokat.

– A Le Corsaire-rel kezdjük – közölte, majd odament a padhoz, és leült. – Egyelőre zenekari kíséret nélkül dolgozunk. Sokba kerül, átmenetileg le kell mondanunk róla.

Levette a melegítőnadrágját, így csak a harisnya és a balett-trikó maradt rajta.

– Nyikoláj, szeretnék beszélni veled.

– Van valami panaszod? – kérdezte a férfi, és lábmelegítőt húzott a bokájára.

– Nincsen. Nézd…

– Ezek szerint elégedett vagy a rád osztott feladatokkal. Remek. Kezdjük!

Nyikoláj ezzel felállt, Ruth pedig követte, és a szemébe nézett.

– Ne pózolj nekem a premier danseur szerepében! – figyelmeztette a férfit, és szúrós pillantást vetett rá.

A mester felvonta a szemöldökét, és hűvösen végigmérte kék szemével.

– De hát én vagyok a premier danseur.

– Emellett emberi lény is vagy, de most nem ez a lényeg – mutatott rá Ruth. Érezte, hogy mindeddig gondosan féken tartott vérmérséklete kezd úrrá lenni rajta.

– Mi a lényeg? – kérdezte a férfi túlságosan is nyájasan.

– Amit reggel mondtam, annak semmi köze a szereposztáshoz – közölte a lány csípőre tett kézzel. Felkészült rá, hogy lerombolja a falat, amelyet Nyikoláj maga köré emelt.

– Semmi? Akkor majd később elmondod, mihez van köze. Most rengeteg a dolgunk.

Ruth szeme szikrákat szórt.

– Akkor menj és gyakorolj! – csattant fel. – Én majd egyedül próbálok.

Ezzel elfordult, de a férfi nyomban vissza is fordította maga felé.

– Én mondom meg, mikor és kivel gyakorolsz – közölte Nyikoláj. A tekintete ugyanolyan tüzesen csillogott, mint a lányé. – Mondd el, amit mondani akarsz, hogy utána elkezdhessünk dolgozni!

– Rendben! – bólintott Ruth, és kirántotta a karját a férfi szorításából. – Egyáltalán nem tetszett, hogy ilyen sokáig egy szót sem szóltál nekem a televíziós tervről. Úgy érzem, tőled kellett volna hallanom róla, egyenesen tőled. Annak, hogy szeretők vagyunk, ehhez semmi köze. Táncpartnerek vagyunk, profik. Ha a fél társulatnak beszéltél már róla, nekem miért nem?

A lány elhallgatott, de csak egy pillanatra, hogy levegőhöz jusson.

– Nagyon rosszulesett, hogy elszólásokból értesültem a tervről, előbb Leahtól, aztán…

– Szóval Leah volt az – szakította félbe Nyikoláj a lány monológját halkan. Ruth bosszúsan sóhajtott. Dühében elárulta a férfinak azt, amiről megfogadta, hogy soha nem mondja el neki.

– Nem számít – kezdte, de Nyikoláj ismét leintette.

– Ne légy ostoba! – ellenkezett a mester türelmetlenül. – Nincs mentség arra, ha előadás előtt egy táncos szándékosan feldúlja egy másik táncos lelkét. Ugye nem akarod elhitetni velem, hogy nem szándékosan tette?

A férfi várt egy ideig, eközben mindvégig Ruth vonásait fürkészte. A lány szóra nyitotta a száját, de nyomban be is csukta. Sosem tudott jól hazudni, még a legkönnyebb helyzetekben sem.

– Akkor ne tégy úgy, mintha nem számítana! – zárta le a vitát Nyikoláj.

– Rendben – bólintott Ruth. – Ami történt, megtörtént. Semmi értelme bosszúhadjáratba kezdeni.

A tanára elgondolkodott egy pillanatra. A lány látta, hogy tekintete elsötétül, és messzibe réved. Ismerte már annyira Nyikolájt, hogy tudja róla, habozás és bármely együttérzés nélkül képes büntetni.

– Valóban nincsen – közölte a férfi nyújtottan. – Jelenleg szükségem van rá. Nincs senki a társulatban, aki ilyen jól táncolná Aurórát, de ettől még…

Elhallgatott, és Ruth látta, hogy vadul cikáznak a gondolatai. Tudta, hogy Nyikoláj megtalálja a módját annak, hogy megfegyelmezze Leaht, de egyúttal megtartsa Auróráját. Bársonykesztyűs pofon, gondolta a lány komoran. Ez volt Davidov.

– Akárhogyan is – folytatta, ismét magára vonva a mester figyelmét –, Leah sem a lényeg.

Nyikoláj a szemébe nézett.

– Tényleg nem – bólintott. – Épp el akartad mondani, hogy mi az.

Ruth valamelyest már megnyugodott, ezért nem válaszolt azonnal.

– Dühös voltam reggel, amikor megtudtam, hogy végleges a terv. Úgy éreztem, mintha ki lettem volna zárva valamiből, amibe mindenki betekintést nyerhetett, épp csak én nem. Egyetlen józan mondatot sem váltottunk táncról aznap este óta, amikor együtt próbáltunk a Vörös Rózsára. Aznap este nagyon haragudtam rád…

– Kívántalak – felelte a férfi egyszerűen. – Nehéz dolgom volt.

– Nekem is – mutatott rá a lány, és vett egy mély lélegzetet. – Egy pillanatra sem jutott eszembe soha, hogy másképp bánnál velem szakmailag amiatt, hogy szeretők lettünk. Már a gondolatát is elviselhetetlennek tartom ennek. Ettől még izgatottan vártam, mi lesz a szereposztás. Mindig izgulok ilyenkor.

– Ebben az esetben talán nem volt bölcs dolog tőlem, hogy hallgattam előtted a tervről.

Ruth elmosolyodott. Egy ilyen beismerés Davidov szájából felért egy bocsánatkéréssel. Többet kapott a férfitól, mint amire számított.

– Talán – bólintott, és nyelvet öltött Nyikolájra. A mester összevonta a szemöldökét.

– Látom, még mindig nehezedre esik tisztelned az idősebbeket…

– Így gondolod?

– Igen. Tiszteletlennek, és roppant vonzónak – felelte a férfi, majd magához ölelte a lányt, és hosszan, szenvedélyesen megcsókolta. – Most pedig mondok valamit, hogy egyszer és mindenkorra tiszta vizet öntsünk a pohárba.

Eltolta magától Rutht, de a kezét továbbra is ott nyugtatta a lány vállán.

– Azért választottalak partneremül, mert a legjobbal akartam táncolni. Ha kevésbé lennél tehetséges, mással táncolnék – de ettől még téged kívánnálak magam mellé éjszakánként.

Ruth érezte, hogy nagy kő gördül le a szívéről. Boldog volt, hogy Davidov a képességei miatt táncol vele, magánemberként pedig azért vonzódik hozzá, mert olyan, amilyen.

– Csak éjszakánként? – vonta fel a szemöldökét, és ismét a férfihoz simult. Nyikoláj megcirógatta a vállát.

– Most jó ideig csak éjszaka lesz időnk egymásra – közölte, és újra megcsókolta a lányt, de ezúttal röviden, keményen, birtoklóan. – Táncoljunk!

Ezzel a próbaterem közepére mentek, szembeálltak a tükörrel, és munkához láttak.

11.

Ahogy teltek-múltak a napok, egyre fárasztóbb lett a munka, minden egyes pillanat izgalmakat, és olykor csalódást hozott. Ruth folyamatosan együtt táncolt Nyikolájjal, miközben a férfi kidolgozta közös pas de deux-jük koreográfiáját a Le Corsaire-ből, és újra meg újra finomított rajta. Annyiban volt más dolguk, mint a színpadon, hogy ezúttal a kamerához kellett igazodniuk. Ha a táncot lencsén keresztül veszik fel, akkor a lencsének kell táncolniuk. Ez teljesen más hozzáállást kívánt tőlük, mint amikor közönség előtt szerepeltek. Ruth már legelső, rögtönzött próbájukon érezte, hogy Nyikoláj maradéktalanul megcsinálta a házi feladatát. Szoros együttműködés alakult ki közte és a televízió rendezője között, együtt határoztak a felvételi szögekről és sorrendekről.

Ruth napjait kitöltötték az órák és a próbák, de az éjszakái gyakran üresek maradtak. Nyikoláj művészi vezetőként és koreográfusként egyaránt lázas izgalommal tevékenykedett. Meg kellett néznie, hogyan haladnak a próbáikkal a többiek, ki kellett dolgoznia még néhány táncot, tárgyalnia kellett a büdzséről, és esti megbeszélésekre járt a televíziós munkatársakkal.

Kevés idejük jutott a közös próbákra. Hol úgy kellett együttműködniük, mint két táncos, hol pedig úgy, mint egy táncos és egy koreográfus. A zenéhez kellett igazítaniuk a mozdulataikat, és addig vitatkoztak, amíg egyetértésre nem jutottak. A Vörös Rózsa nem jelentett komoly nehézséget, bár Nyikoláj változtatott néhány részleten, hogy jobban igazodjanak a kamerához. Idejük nagy részét a Le Corsaire próbái tették ki. A szerep tökéletesen illett a férfihoz. Messzemenően kiélhette benne a kreativitását. Lelkesedése feltüzelte Ruth versenyszellemét. A lány keményen dolgozott, hogy méltó partnere lehessen Nyikolájnak.

A férfi beleszólt az olyan apró részletekbe is, mint hogy Ruth hogyan nyissa szét az ujjait, megdicsérte, amiért megfelelő szögben tartja a fejét, és egyre jobban hajtotta a lányt. Saját állóképessége folyamatosan megújult, és ezzel arra késztette Rutht, hogy ő is tartsa magát, különben lemarad. A lány időnként eltűnődött, hogyan bírhatja mindezt ilyen jól Nyikoláj. Megállás nélkül táncolt, és emellett még a megbeszéléseken is dolgozott.

A férfi ugyan azt ígérte, hogy éjszakánként kettesben lesznek, de erre csak nagy ritkán került sor. Ruth a lakásába való beköltözése óta először érezte magát magányosnak. Amióta az eszét tudta, beérte a saját társaságával. Ez most megváltozott. Az ablakhoz lépett, és felhúzta a redőnyt, hogy kibámulhasson a sötétségbe. Vacogni kezdett.

Kopogtattak az ajtaján, és ettől összerezzent. Megrázta a fejét – nyilván nem Nyikoláj az, emlékeztette magát, majd elindult kifelé, hogy ajtót nyisson. Tudta, hogy tanárának két megbeszélése is van aznap este. Belenézett a kukucskálóba, majd több másodpercen keresztül csak állt, kezét a kilincsen pihentetve. Ezután vett egy mély lélegzetet, és kinyitotta az ajtót.

– Szervusz, Donald!

– Szia, Ruth! – mosolygott rá a férfi. – Bemehetek?

– Természetesen – felelte a lány, majd hátralépett, beengedte Donaldot, és becsukta mögötte az ajtót.

A férfi öltözete laza volt, mégis kifogástalan: bőrkabát és hímzett, köpper nadrág. Ruthnak hirtelen eszébe jutott, hogy több hete nem látták már egymást.

– Hogy vagy? – kérdezte Donaldtól jobb híján.

– Jól. Jól vagyok.

A lány kihallott némi zavarodottságot a férfi hangjából, és ettől megkönnyebbült.

– Gyere, foglalj helyet! Kérsz egy italt?

– Igen. Skót whiskyt, ha lehet.

Donald odament az egyik székhez, leült, és figyelte, amint Ruth kiönti az italt.

– Te nem iszol?

– Nem – felelte a lány, majd átnyújtotta a férfi italát, és leült a kanapéra. – Nemrég ittam egy kis teát – magyarázta, és szórakozottan vakargatni kezdte Nyizsinszkij fejét.

– Hallottam, hogy televíziós műsorra készültök a társulattal – kezdte Donald, majd megkavargatta a whiskyt a poharában, és ivott.

– Gyorsan terjednek a hírek.

– Hát… új jelmezeket rendeltetek – vont vállat a férfi. – Sok mindent hallok ám az ilyen körökből…

– Ez eddig eszembe sem jutott – ismerte el Ruth, és maga alá húzta a lábát. – Jól megy az üzlet?

Donald felnézett a poharából, egyenesen a lány szemébe.

– Igen. A hónap végén Párizsba utazom.

– Tényleg? – mosolygott rá Ruth barátságosan. – Sokáig ott maradsz?

– Néhány hétig. Ruth…

A férfi habozott egy ideig, majd letette a poharát.

– Szeretnék bocsánatot kérni mindazért, amit a múltkor mondtam neked.

A lány Donald szemébe nézett, nyugodtan, fürkésző tekintettel. Egy idő után bólintott.

– Rendben.

A férfi megkönnyebbülten sóhajtott. Nem gondolta volna, hogy ilyen könnyű dolga lesz.

– Hiányoztál. Meghívhatlak vacsorázni valamikor?

– Nem, Donald – felelte Ruth gyengéden, és látta, hogy a férfi összevonja a szemöldökét.

– Nézd, Ruth, dühös voltam és zaklatott! Tudom, hogy sok olyasmit is mondtam, amit nem lett volna szabad, de…

– Nem emiatt nem megyek veled, Donald.

Ezúttal a férfi vetett rá fürkésző pillantást, majd hosszan sóhajtott.

– Értem. Gondolhattam volna, hogy hamar megjelenik valaki az életedben.

– Kettőnk között sosem volt több barátságnál, Donald – közölte a lány. A hangjában nem volt sem szabadkozás, sem düh. – Jó volt így, nincs is értelme változtatni ezen.

– Davidovról van szó, ugye?

A férfi elnevette magát Ruth meglepett vonásai láttán.

– Igen, Davidov. Honnan tudtad?

– Van szemem – felelte Donald egyszerűen. – Láttam, hogyan néz rád.

A férfi kortyolt némi skót whiskyt.

– Voltaképpen összeilletek.

Ruthnak mosolyognia kellett.

– Ez most bók volt, vagy sértés?

Donald megcsóválta a fejét, és felállt.

– Nem is tudom.

Egy ideig meredten nézte a lányt, de Ruth rezzenéstelen tekintettel állta a pillantását.

– Minden jót, Ruth!

A lány maradt, ahol volt.

– Minden jót, Donald!

Figyelte, ahogyan a férfi távozik, majd becsukja maga mögött az ajtót. Kisvártatva felállt, fogta Donald félig teli poharát, majd kivitte a konyhába, és leöntötte a lefolyón. Emlékezetébe idézte azt az időt, amit együtt töltött a férfival. Donald kellemes társaság volt, de se több, se kevesebb. Hát igaz lenne az a mondás, mely szerint vannak nők, akiknek csak egyetlen férfi számít úgy igazán az életben? Lehet, hogy ő is ilyen?

Amikor ismét kopogtattak az ajtaján, kizökkent a gondolataiból. Megharapta a szája szélét. Semmi kedve nem volt még egy színpadias jelenethez Donalddal. Vett egy mély lélegzetet, mosolyt erőltetett magára, és kiment ajtót nyitni.

– Nyikoláj!

A férfi két dobozzal érkezett, az egyik lapos volt, a másik nagyobb. Volt nála egy üveg bor is.

– Privet, málenykaja! – üdvözölte Rutht, majd belépett, és megcsókolta a lányt a dobozok fölött.

– Azt hittem, ma este megbeszéléseid vannak! – közölte Ruth, és becsukta az ajtót, miközben Nyikoláj letette a dobozokat az étkezőasztalra.

– Lemondtam őket – vigyorgott a férfi, és melegen magához ölelte a lányt. – Mint mondtam, egy művésznek joga van szeszélyesnek lenni.

Első, futó csókját hosszú, szenvedélyes csókkal tette jóvá.

– Van valami terved ma estére? – búgta Ruth fülébe.

– Nos… – kezdte a lány, és hatásszünetet tartott. – Azt hiszem, módosítható a programom… feltéve, hogy kellő ösztönzést kapok.

Végtelenül jólesett neki Nyikoláj ölelése, csókja.

– Mi van a dobozokban?

– Hát… ez meg az – felelte a férfi, és eltolta magától Rutht. – Az ott későbbre van – mutatott a nagy dobozra. – Ezzel kezdjük.

Ekkor színpadiasan felnyitotta a lapos doboz tetejét.

– Pizza!

Nyikoláj a doboz fölé hajolt, és behunyt szemmel magába szívta a belőle áradó illatokat.

– Mennyei! Gyerünk, hozz gyorsan két tányért, mielőtt kihűl!

Ruth engedelmeskedett.

– Holnap majd ledolgoztatom veled a próba alatt – ígérte a férfi, és kezébe vette a bort. – Kérek még dugóhúzót is.

– Mi van a másik dobozban? – kérdezte a lány a konyhából tányércsörömpölés közepette.

– Majd később megmutatom, de most majd meghalok az éhségtől!

Amikor Ruth visszatért tányérokkal és poharakkal a kezében, Nyikoláj még mindig fogta a bort, de közben lehajolt, hogy üdvözölje Nyizsinszkijt.

– Te is kapsz! – biztosította a férfi az állatot. A lány szíve megmelegedett a jelenet láttán.

– Úgy örülök, hogy itt vagy!

Nyikoláj mosolyogva egyenesedett fel.

– Miért? – kérdezte, és kivette a dugóhúzót Ruth kezéből.

– Mert szeretem a pizzát – felelte a lány gúnyosan.

– Ezek szerint a te szívedet is a hasadon keresztül lehet megnyerni, ugye? Remek, mi oroszok ehhez értünk a legjobban – közölte elégedetten. A dugó halk pukkanással jött ki az üvegből.

– Ennek örülök— bólintott Ruth, majd sietve nekilátott, hogy kiszedje a pizzát a dobozból a tányérokra.

– Legalább úgy fogsz pattogni a színpadon, mint egy kis, kerek húsgolyó – vélekedett Nyikoláj, majd leült a lánnyal szemben, és kitöltötte a bort. – Úgy tűnik, az időnkbe belefér még a Karnevál is. Te táncolod Columbine-t.

– Istenem, Nyikoláj! – sóhajtott Ruth. Szeretett volna többet is mondani, de teli volt a szája pizzával.

– Így több próbád lesz, és talán nem fogsz elhízni.

– Még hogy elhízni?!

– Nem szeretném megerőltetni a derekamat az emeléseknél – vigyorgott a férfi hamiskásan.

– No és veled mi a helyzet? – kérdezte a lány nyájasan. – Szerinted Harlequinnek jól állna a pocak?

– Olyan gyors az anyagcserém – közölte Nyikoláj magabiztosan –, hogy soha nem lesz pocakom.

Ezzel befalta az egyik szelet pizzát, és a poharáért nyúlt.

– Megnéztem néhány filmet – közölte váratlanul. – Fred Astaire, Gene Kelly. Elképesztően mozognak. A megfelelő kameraállás segítségével egy táncos mindent megmutathat. A szög a kulcs.

– Láttad az Egy amerikai Párizsbant? – kérdezte Ruth, miután ő is megette az első szeletét, és ivott egy kevés bort. – Szívesen szteppelnék.

– Teljesen más izmok kellenek hozzá – mutatott rá Nyikoláj, majd vállat vont, és elnézett a lány mellett. – Érdekes lenne.

– Min gondolkodsz?

A férfi visszanézett rá.

– Egy új balettműsoron, amely színvonalas amerikai táncfilmeket dolgozna fel… de ez még a jövő zenéje.

Megrázta a fejét, mintha egyelőre el akarná hessegetni a gondolatot.

– Egyél még!

Odacsúsztatott még egy szelet pizzát Ruth tányérjára.

– Ha már vétkezik az ember, ne végezzen félmunkát!

– Egy orosz ebben is felülmúlhatatlan, ugye? – kérdezte a lány vigyorogva.

– Még szép – bólintott Nyikoláj, és töltött Ruth poharába.

Megették a pizzát, Nyizsinszkij is kapott belőle egy teljes szeletet. Nyikoláj elmesélte a lánynak, hogyan állnak a próbák, és helyenként megosztott vele egy-két, a társulattal kapcsolatos pletykát, hogy szórakoztassa. Ekkor megkérte Rutht, hogy mondjon neki néhány olyan amerikai táncos filmet, amit még nem látott.

– Ezt a műsort is a televíziónak készítenéd? – kérdezte a lány, miközben elmosták a tányérjaikat. – Ez lenne a második a három közül?

– Talán – felelte a férfi bizonytalanul. – Nadine szeretne még egy dokumentumfilmet a társulatról. Erre egyelőre még nem bólintottak rá. Sokat tanultam az Ariel felvételei alatt, és láttam, hogy a kamerák mindig szét vannak választva, pontosabban…

Keresgélni kezdte azt a kifejezést, amelynek jelentése közelebb áll ahhoz, amit mondani akar.

– …pontosabban a lehető legszélesebb látószögből veszik fel a jeleneteket – közölte elégedetten. A mi esetünkben kettőnél is több kamera lesz, ráadásul ez a rendező jobban ismeri magát a darabot, mint eddig bárki, akivel együtt dolgoztam. Ez remélhetőleg érezhető lesz a felvételen is – fejezte be mosolyogva, miközben Ruth átnyújtotta neki az egyik tányért, hogy törölje el. – Hiányoztál.

A lány felnézett rá. Mindennap több órán át együtt voltak, mégis értette, hogy a férfi mire céloz. Volt valami megnyugtató abban, ahogyan ott álltak egymás mellett a konyhában.

– Te is nekem.

– Miután leforgatták ezt a műsort, szakíthatunk egy kis időt magunkra a következő műsor próbái előtt. Néhány napot.

Nyikoláj letette a tányért, és megérintette Ruth haját.

– Eljössz velem Kaliforniába?

A férfinak háza volt Malibun.

– Igen – felelte a lány mosolyogva. Egy pillanatra még a tányérokról is megfeledkezett. Átkarolta Nyikoláj derekát, és megölelte. Hallgattak, majd a férfi lehajolt, és megpuszilta Ruth feje búbját.

– Szeretnéd tudni, mi van a másik dobozban?

A lány felmordult.

– Nem bírok többet enni!

– Talán még kis bort? – kérdezte Nyikoláj, miközben ajka lejjebb vándorolt Ruth halántékára.

– Köszönöm, nem – sóhajtotta a lány. – Beérem veled.

– Akkor gyere! – tolta el magától a férfi, majd kézen fogta. – Rég volt…

Kimentek a konyhából, de Ruth szeme megakadt a bontatlan dobozon.

– Mi van benne?

– Azt hittem, nem érdekel.

A lány képtelen volt ellenállni a kísértésnek, és leemelte a doboz fedelét. Egy ideig csak bámult maga elé meredten, és egy hang sem jött ki a torkán.

A dobozban nem torta volt, sem semmilyen édesség, hanem a puha, selymes, kékróka bunda, amit korábban a Saksben felpróbált. Megcirógatta a szőrmét egy ujjával, és Nyikoláj felé fordult.

– Nem hizlal – biztosította a férfi.

– Nyikoláj! – intett a kezével Ruth tehetetlenül, és megcsóválta a fejét.

– Tökéletesen állt rajtad. Jól megy a színe a hajadhoz.

Megfésülte a kezével a lány haját, és hagyta, hogy a tincsek kicsússzanak az ujjai közül.

– Lágy és selymes… mint te.

– Nyikoláj! – fogta kézen Ruth a szerelmét. – Nem fogadhatom el.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Talán nem adhatok ajándékot neked?

– De, adhatsz – felelte a lány. – Nem így értettem.

Nyikoláj olyan megnyerően mosolygott rá, hogy Ruth nehezen tudta összeszedni a gondolatait.

– Egyszerűen… nem fogadhatom el.

– Kaptál tőlem pizzát is – mutatott rá a férfi, és az ajkához emelte a lány kezét. – Akkor bezzeg nem tiltakoztál!

– A kettő ég és föld – ingatta a fejét Ruth, és amikor Nyikoláj megcsókolta a csuklóját, halkan felnyögött. – Ráadásul annak te etted meg a felét.

– Örömömet leltem benne – felelte a férfi egyszerűen –, mint ahogyan örömömet lelem majd abban is, ha a bundában láthatlak.

– Túl drága.

– Vagy úgy, szóval csak olcsó ajándékokat adhatok neked!

Nyikoláj feltolta a lány ruhájának ujját, és megcsókolta Ruth könyökhajlatát. A lány összevonta a szemöldökét.

– Gúnyolódsz velem?

– Eszemben sincs! – felelte a férfi, majd megölelte Rutht, és elhallgattatta egy csókkal. – Talán nem tetszik?

– Dehogynem. Gyönyörű – sóhajtotta a lány, és Nyikoláj vállára hajtotta a fejét. – Akkor sem kell venned nekem semmit.

– Tudom, hogy nem kell – bólintott a tanára, majd végigsimított Ruth hátán, le egészen a csípőjéig. – Önként tettem, nem kötelességtudatból.

Mosolyogva eltolta magától a lányt.

– Felvennéd a kedvemért?

Ruth fürkésző pillantást vetett rá. A bunda nagylelkű, hirtelen ötlettel adott ajándék volt tanára, részéről, jellemző módon. Hogyan is utasíthatta volna vissza?

– Köszönöm – hálálkodott olyan komolyan, hogy Nyikoláj elnevette magát, és megölelte.

– Úgy nézel rám, mint egy bagoly. Bölcsen és komoran. Kérlek, ne tedd! Felvennéd a kedvemért?

A lány képtelen volt nemet mondani. Egy kezén meg tudta volna számolni, hányszor használta Nyikoláj a „kérlek” szót a társaságában. Habozás nélkül kivette a bundát a dobozból, és egy ideig csak cirógatta a szőrmét a kezével.

– Gyönyörű, Nyikoláj! Elképesztően gyönyörű!

– Ne a köntösöd fölé, milaja! – rázta meg a fejét a férfi, amikor Ruth hozzálátott, hogy felvegye a szőrmét. – Senki nem visel rókabundát kék frottír fölött!

A lány felvonta a szemöldökét, majd kioldotta köntöse övét. Fürgén kibújt belőle, és ugyanilyen fürgén felvette a bundát. Nyikoláj gyomra görcsbe rándult Ruth pillanatnyi meztelensége láttán. A lány sötét haja a kékesfehér prémre hullott, szeme izgatottan csillogott.

– Látnom kell, hogyan nézek ki benne! – fordult meg sietve, és oda akart rohanni a hálószobában lévő tükörhöz.

– Szeretlek.

Ruthnak földbe gyökerezett a lába. Úgy elszállt a tagjaiból az erő, mintha csúnyán elesett volna a színpadon. Úgy érezte, mintha felmondta volna a tüdeje a szolgálatot. Behunyta a szemét, és olyan görcsösen markolt a bundába, hogy kifehéredtek az ujjai. Képtelen volt ellazítani őket. Nagyon lassan szembefordult a kedvesével, és gombócot érzett a torkában. Amikor meg tudott szólalni végre, rekedt volt a hangja.

– Mit mondtál?

– Azt, hogy szeretlek. Angolul. Oroszul már korábban is mondtam. Ja tyibja ljublju.

A lány emlékezett a szerelmeskedés közben, vagy az elalvás előtti ölelkezés során fülébe súgott szavakra. Remegni kezdett a térde.

– Nem tudtam, mit jelent.

– Most már tudod.

Ruth csak bámult a férfira döbbenten, és érezte, hogy remegni kezd az egész teste.

– Félek – suttogta. – Olyan régóta várom már ezt a vallomást, és most mégis félek. Nyikoláj – folytatta könnybe lábadt szemmel, majd nyelt egyet –, attól tartok, megbénult a lábam…

– Mit szeretnél? Idejönni hozzám, vagy elmenni tőlem?

A lány ereje visszatért a kérdés hallatán. Talán a férfi is fél – ugyanúgy, mint ő. Odalépett Nyikolájhoz, és addig várt, amíg úgy nem érezte, hogy nem fog remegni a hangja.

– Hogyan kell mondani oroszul? – kérdezte. – Először oroszul szeretném mondani.

– Ja tyibja ljublju.

– Ja tyibja ljublju, Nyikoláj – vallotta meg a férfinak kissé angolos kiejtéssel. Látta, hogy a férfi meghatódik, majd hevesen megöleli. – Ja tyibja ljublju – ismételte el. – Szeretlek.

Nyikoláj megcsókolta a haját, az arcát, a szemhéját, majd birtoklóan az ajkát is.

– Oná mojá – bukott ki belőle önfeledten. – Az enyém vagy!

A bunda halkan a padlóra hullott.

12.

Ruth még soha életében nem dolgozott ilyen keményen. Egy teljes balettet sem könnyű eltáncolni, de négy kamera előtt dolgozni még ennél is nagyobb fegyelmet követel. Újra és újra meg kellett ismételniük a rövid lépéskombinációkat, ezért szinte lehetetlen volt átadniuk magukat a balett hangulatának. Hozzászokott ugyan a reflektorok fényéhez, de a technikusok kábeleihez és kameráihoz, amelyek ezúttal a színpadra is betolakodtak, még nem. Úgy érezte, mintha be lenne zárva, mintha minden zsinór és kábel az ő lábára akarna csavarodni.

A rengeteg megállástól és újrakezdéstől görcsölni kezdtek az izmai. A közeli felvételek miatt újra meg újra meg kellett csinálni a sminkjét. A televízió nézői nem szívesen láttak volna izzadságcseppeket egy légies balerinán. Egy színházban olyan messze ülnek a nézők, hogy lehetséges fenntartani a balett gördülékeny, erőlködés nélküli mozdulatainak illúzióját. A kamera azonban mindent kegyetlenül megmutat.

Újra és újra ismételték a legnehezebb soubresaut és piruett kombinációkat. Nyikoláj fáradhatatlanul dolgozott. Úgy tűnt, hogy lenyűgözi a kamerák előtti munka. Amikor apróbb technikai bakik léptek fel, nem bosszankodott, egyszerűen csak megállt, és beszélgetésbe elegyedett a rendezővel, miközben a stáb helyrehozta a hibát. Ezt követően újult erővel ismételte meg a lépéseket.

Több mint két órán át forgattak egy alig háromperces jelenetet. A munka atletikus teljesítményt kívánt tőlük, mozdulataikat átfűtötte a szenvedély – az a fajta tánc volt, amely Nyikolájt jellemezte. Ruth ismét végrehajtotta a hármas piruettet, fájdalom hasított belé, és amikor elesett, Nyikoláj tüstént leguggolt mellé.

– Csak izomgörcs – nyugtatta meg a lány, és igyekezett visszanyerni a lélegzetét.

A férfi a kezébe vette Ruth lábikráját.

– Itt? – kérdezte, majd – miután megtalálta a bemerevedett izmot – nekilátott kidörzsölni belőle a görcsöt. A lány bólintott, pedig komoly fájdalmat élt át. A homlokára hajtotta a fejét, és behunyta a szemét.

– Tíz percet kérünk – szólt oda Nyikoláj a tévéseknek. – Megsérült bármid esés közben? – kérdezte Rutht, miközben tovább folytatta az izom gyúrását. A lány szólni sem bírt a fájdalomtól, ezért megrázta a fejét. – Elég csúnyán begörcsölt – folytatta a férfi, és összevonta a szemöldökét. – Nehéz rendes bemelegítés nélkül dolgozni.

– Képtelen vagyok rá! – fakadt ki Ruth, majd hirtelen rácsapott az öklével a színpadra, és felemelte az arcát. – Egyszerűen nem megy!

Nyikoláj összevonta a szemöldökét.

– Miféle butaságokat beszélsz?

– Nem butaság. Tényleg nem megy! – bizonygatta a lány vadul. – Lehetetlent kérnek tőlünk! Újra és újra, előre-vissza! Hogyan tudnám átadni magam a karakter érzéseinek, ha állandóan kizökkentenek a hangulatból? Hogyan legyenek gördülékenyek a mozdulataim, ha folyton szétszaggatják az áramlást azzal, hogy megállítanak? Ráadásul itt van ez a rengeteg ember, gyakorlatilag testközelben, miközben épp egy ugrásra kellene előkészülnöm!

– Nézz keresztül rajtuk, és csak táncolj! – javasolta a férfi egyszerűen. – Most erre van szükség.

– Szükség? – fortyant fel Ruth. – Megmondom, mire van szükség. Arra van szükségünk, hogy izzadjunk. De most még ezt sem engedik meg nekünk. Ha az a férfi még egyszer lepúderezi az arcom, beleharapok!

Egy pillanattal később a lány másik lába is begörcsölt. Elakadt a lélegzete, de már túljutott a fájdalmon. Visszahajtotta a fejét a padlóra.

– Nyikoláj, én úgy elfáradtam!

– Na és? Mit akarsz tenni? Cserbenhagysz? – kérdezte Nyikoláj élesen, és masszírozni kezdte Ruth másik lábát is. – Nekem partnerre van szükségem, nem egy nyavalygó kislányra!

– Nem vagyok kislány – ellenkezett Ruth, és ismét felemelte a fejét –, de gép sem!

– Táncos vagy – közölte a férfi, és érezte, hogy kilazul az izom a keze alatt –, tehát akkor táncolj!

A lány szeme felvillant a katonás modor hallatán.

– Köszönöm a megértést!

Ruth ellökte Nyikoláj kezét, és felállt. Majdnem kicsuklott a lába maga alól, mégis felegyenesedett.

– Van helye a megértésnek – állt fel a férfi is –, de nem most. Dolgunk van. Most pedig menj, és kérd meg a sminkest, hogy hozza rendbe az arcodat!

Ruth csak meredten bámult a mesterre, majd megfordult, és szó nélkül lesétált a színpadról.

Miután elment, Nyikoláj káromkodott egyet, majd leült, és nekilátott, hogy a saját lábából kidörzsölje a fájdalmat.

– Kemény ember vagy, Davidov.

A férfi felnézett, és látta, hogy Nadine az. Az asszony épp akkor állt fel a nézőtér egyik székéből.

– Tudom – felelte, és visszafordult a lába felé. – Már mondtad.

– Ezért is kedvellek annyira – folytatta Nadine, majd a színpad oldalánál fölment hozzá a lépcsőn. – Ruth viszont még fiatal.

Az asszony magas sarkú cipője visszhangosan kopogott, miközben végigment a színpadon. Letérdelt Nyikoláj mellé, a lábára tette a kezét, és gyakorlott mozdulatokkal elkezdte kimasszírozni belőle a görcsöt.

– Szép a talpa, szép a lába, és nagyon muzikális – folytatta mosolyogva. – De még nem olyan kemény, mint mi.

– Jó neki.

– Neked ellenben megnehezíti a dolgodat, mivel szerelmes vagy belé.

Nyikoláj kíváncsian felvonta a szemöldökét.

– Mindent tudok a táncosaimról – magyarázta Nadine. – Gyakran még azelőtt, mielőtt ők tudnák. Már régóta szereted.

– Tényleg? – kérdezte a férfi.

– A táncosok gyakran maguk közül választanak párt. Ugyanazt a nyelvet beszélik, ugyanazok a nehézségeik – vont vállat az asszony, és ráült a sarkára. – Ha azonban a premier danseurömről, aki egyben a művészeti vezetőm is, és a legjobb balerinámról van szó, kissé aggódom.

– Felesleges aggódnod, Nadine – közölte Nyikoláj nyájasan, az asszony mégis tisztán hallotta a bosszúságot a hangjában.

– Egy szerelmi viszonynak többféleképpen végkifejlete is lehet – mutatott rá Nadine. – Higgy nekem, tudom, miről beszélek! – mosolygott szomorkásan. – Egy táncos életében az érzelmeken van a hangsúly. Egy esetleges szakítást követően egyikőtöket sem szeretném elveszíteni.

Ruthnak az a sorsa, hogy prima balerina assoluta legyen.

– Azt akarod mondani, hogy ne adjunk egymásnak találkákat? – kérdezte Nyikoláj fagyosan, majd óvatosan felállt. A tekintete átható volt, és nagyon kék.

Nadine fürkésző pillantást vetett rá.

– Mióta ismerlek, Davidov?

A férfi halványan elmosolyodott.

– Ha elárulnám, mindketten nagyon öregnek éreznénk magunkat, Nadine.

Az asszony egyetértően bólintott, majd felnyújtotta a kezét. Nyikoláj gyengéden felsegítette.

– Nagyon régóta. Jobban ismerlek annál, mint hogy bármilyen javaslatot tegyek neked szerelmi téren.

Nadine tekintete elkomorodott.

– Láttam, mennyi nőnek törted össze a szívét az évek során.

– Szpaszíba.

– Nem dicséretképpen mondtam – ingatta a fejét az asszony. – Elfogulatlan megfigyelésként közöltem.

Hallgatásba merült.

– De Bannion más.

– Igen – felelte a férfi egyszerűen. – Ruth más.

– Légy óvatos, Davidov! Egy botlás komoly veszélyt jelenthet egy táncosra nézve – közölte kétértelműen, és elindult lefelé. A technikusok közben elkezdtek visszatérni a színpadra. – Ruth utálni fog egy ideig.

– Túlélem.

– Még szép – felelte Nadine. Pontosan erre a válaszra számított.

Ruth szálegyenesen, összeszedett vonásokkal tért vissza a színpad szárnyából. Miközben kiigazították a sminkjét, kiürítette az elméjét, és csak a táncra összpontosított, amelyet be kellett mutatnia. Eltökélte, hogy amíg fel nem veszik a teljes jelenetet, csak a karakterére jellemző érzelmeket engedi meg magának, semmi mást. Odalépett Nyikolájhoz.

– Kész vagyok.

A férfi lenézett rá. Szerette volna megkérdezni, hogy fáj-e még a lába, szerette volna megvallani neki, hogy szereti. Ehelyett csak bólintott.

– Rendben. Kezdjük!

Majdnem két órával később Ruth ott állt a zuhany alatt. A teste már úgy elcsigázódott, hogy nem is érzett fájdalmat. A gondolatai teljesen zavarosak voltak a fáradtságtól. Már csak két dolgot tudott biztosan. Az egyik az volt, hogy gyűlöl a kamerának táncolni. A másik, hogy amikor szüksége volt Nyikolájra, a férfi cserbenhagyta. Úgy beszélt hozzá, mintha gyenge és lusta lett volna. Már az is éppen elég megalázó volt, hogy nagy nyilvánosság előtt elvesztette az önuralmát. A tanár rideg megjegyzései csak súlyosbították ezt.

Ruth mindig büszke volt az erejére és állóképességére. Hatalmas pofonnak érezte, hogy elesett a színpadon, hogy fájt és görcsölt a lába. Vigasztalást szeretett volna kapni, de ehelyett Nyikoláj lenézte.

Kilépett a zuhany alól, és magára csavart egy törülközőt. Leah utcai ruhában éppen ekkor lépett az öltözőbe. A szőke balerina rátámaszkodott az egyik mosdókagylóra, és elmosolyodott.

– Szia! – üdvözölte Rutht, és fürkésző pillantást vetett sápadt, elcsigázott vonásaira. – Nehéz napod volt?

– Eléggé – felelte a lány, majd a táskájához ment, és kivette belőle a pólóját.

– Hallottam, hogy volt egy kis gond ma délután a forgatás alatt.

Ruth nyert egy kis időt, miközben felvette a pólót. Sikerült közömbös vonásokat erőltetnie magára.

– Semmi különös – felelte könnyedén, bár ez lelkileg komoly erőfeszítést követelt tőle. – Végeztünk a Le Corsaire felvételével.

– Már alig várom, hogy megnézhessem! – mosolygott Leah, majd elővett egy fésűt, és lustán fésülni kezdte a haját, amely lágy és selymes volt, mint egy kisbabáé. – Elég sápadt vagy – közölte, miközben Ruth felvette a farmerét. – Még szerencse, hogy van néhány pihenőnapod a Vörös Rózsa forgatása előtt.

Ruth heves rántással húzta fel farmernadrágja cipzárját.

– Látom, fejből tudod az ütemtervet.

– Igyekszem megtudni minél többet a társulat minden egyes tagjáról.

Ruth leült, elővette a tornacipőjét a táskájából, majd hosszú, elgondolkodó pillantást vetett Leahra.

– Mit akarsz?

– Nyikolájt – felelte a lány habozás nélkül. Amikor látta, hogy Ruth szeme szikrákat szór, elmosolyodott. – Nem olyan értelemben, szívem, bár csábító gondolat. Úgy tűnik, vannak előnyei annak, ha a szeretője valaki.

Ruth erős kísértést érzett, hogy a cipőjével törölje le Leah mosolyát. Ehelyett dühösen felhúzta a lábára.

– Ami köztünk van, az a magánügyünk. Senkinek semmi köze hozzá.

Hevesen dobogó szívvel felállt.

– Pedig van összefüggés – vélekedett Leah, és amikor Ruth ki akart menni az öltözőből, megragadta a karját, és megállásra késztette.

Ruthban olyan gyilkos indulatok ébredtek, amelyek őt magát is meglepték. Eddig még sosem érezte, hogy ilyen vak dühvel képes volna teret engedni nekik. Hangosan a földre ejtette a táskáját.

– Tessék?

Leah nekitámasztotta a csípőjét a mosdókagylónak, és keresztbe tette a lábát a sarkánál.

– Prima balerina assoluta akarok lenni.

– Ezen most meg kellene lepődnöm? – kérdezte Ruth felvont szemöldökkel.

– Csakhogy ehhez arra van szükség ebben a társulatban – folytatta Leah negédes hangon –, hogy Nyikoláj legyen a partnerem.

– Akkor van egy kis bökkenő – nézett Ruth egyenesen a lány szemébe. – Nyikoláj az én partnerem.

– Egyelőre – ismerte el Leah könnyedén. – De biztos lehetsz, hogy lecserél majd, ha megun az ágyban.

– Ez már az én bajom – felelte Ruth barátságosan.

– Nyikoláj sosem marad meg túl sokáig egyetlen szeretője mellett sem. Az évek során mindnyájan láthattuk, milyen sűrűn váltogatja őket. Emlékszel arra az ügyvédnőre hat-nyolc hónappal ezelőtt? Nagyon előkelő volt. Előtte pedig egy modellnek adott találkákat. Eddig általában ügyelt rá, hogy ne a társulatból válasszon magának. Elég válogatós a mi Nyikolájunk.

– Az én Nyikolájom – helyesbített Ruth, és felvette a táskáját. – Jobb, ha beéred azokkal a partnerekkel, akiket kapsz.

– Nyikoláj már csak néhány évig fog táncolni. Már most sokkal több időt tölt koreográfiával. Nekem mindössze két év kellene – közölte Leah szárazan.

– Két év? – nevette el magát Ruth, és a vállára akasztotta a táskáját. – Én hat hónap múlva prima balerina assoluta leszek.

Hagyta, hogy dühe formálja meg a szavait.

– Miután vetíteni kezdik a műsort a tévében, mindenki tudni fogja az országban, ki vagyok. Ha aggódsz a verseny miatt, próbálkozz egy másik társulatban!

– Verseny? – kérdezte Leah összeszűkült szemmel. – Alig élted túl az első jelenetetek forgatását! – mosolygott rá Ruthra önfeledten. – Miből gondolod, hogy Nyikoláj nem dönt úgy, hogy a maradék két jelenet helyett csak egyet forgat veled, és a másikat nem valaki olyannak adja, akinek jobb az állóképessége?

– Mint például neked?

– Természetesen.

– Majd ha fagy! – közölte Leah-val nyájasan, majd félrelökte a lányt az útjából, és kiment.

Bár az apró kis taszítástól megkönnyebbült valamelyest, az idegei így is pattanásig feszültek. Érzelmi felindultsága miatt nem figyelt a testére, és úgy ment le a lépcsőn, hogy fittyet hányt a fájdalomra a lábikrájában. A kijárat felé indult, és fortyogott magában jogos felháborodásában.

– Ruth! – ragadta meg a karját Nyikoláj, mivel a lány meg sem hallotta, amikor először szólt utána. – Hová mégy?

– Haza – felelte a lány kurtán.

– Rendben – felelte a férfi, és fürkésző pillantást vetett Ruth kipirult arcára. – Hazaviszlek.

– Egyedül is hazatalálok – közölte a lány, és az ajtó felé fordult, de Nyikoláj keze továbbra is bilincsként fonódott a karjára.

– Azt mondtam, hazaviszlek.

– Remek – vont vállat Ruth. – Tégy, ahogy jónak látod!

– Általában így teszek – felelte a férfi hűvösen, majd kiment a lánnyal az utcára, és fogott egy taxit. Ruth félrehúzódott a hátsó ülés egyik sarkába, és végig az ölében szorongatta a táskáját. Nyikoláj hátradőlt, és nem kezdeményezett beszélgetést. Nyilván a saját gondolataival volt elfoglalva, Ruth pedig volt annyira önfejű, hogy hallgasson.

Visszajátszotta emlékezetében a Nyikolájjal forgatott jelenetet, majd a Leahval való találkozását az öltözőben. Annyira dühös lett, hogy fagyos csendbe burkolózott.

Amikor a taxi megállt a lakása előtt, kiszállt, és hűvösen el akart búcsúzni Nyikolájtól. Ő azonban megkerülte az autót hátulról, és a járdán ismét megragadta a karját. A fogása könnyű volt, de határozott. Ruth szótlanul elindult vele az épülethez.

A lány veszekedni akart. Tudta, hogy egyetlen apró szikrától lángra lobbanna. A felszín alatt csak úgy fortyogott a dühtől. Kinyitotta lakása ajtaját, és végigszáguldott az előszobán. Nyikolájra bízta, hogy bejön-e, vagy elmegy.

Nyizsinszkij felpúposította a hátát a kanapén, majd hangtalanul leugrott. Kötelességtudóan megkerülte Ruth bokáját, és csak ezután üdvözölte Nyikolájt. A lány hallotta, hogy vendége halk mormogással üdvözli a macskát. Továbbra is hallgatásba burkolózva bement a hálószobájába, hogy kicsomagolja a táskáját.

Szándékosan elnyújtotta a pakolást. Gondosan feltette a balettcipőjét az öltözőszekrényére, majd hallgatózott egy keveset, de a másik szobában néma csend honolt. Egyesével kivette a hajtűit, és hagyta, hogy tincsei szabadon a vállára omoljanak. Valamelyest meg is enyhült ettől a fejfájása. Lassú, hosszú mozdulatokkal kifésülte a haját. A lakásban a pisszenést is meg lehetett hallani.

Ruth teljes tíz percen át tevékenykedett a hálószobájában. Legalább egy tucatnyi apró, jelentéktelen tevékenységet talált magának. Érezte, hogy az idegei ismét pattanásig feszülnek, és úgy döntött, az lesz a legjobb, ha eszik egy keveset. Hátrakötötte a haját egy szalaggal, és kilépett a hálószobájából.

Nyikoláj mélyen aludt a kanapén. A hátán feküdt, Nyizsinszkij pedig a férfi mellén kényelmesen összegömbölyödve. A mester hosszan és egyenletesen lélegzett. A lány minden neheztelése elillant.

Ő is holtfáradt lehet, állapította meg magában. A mester vonásai egyértelműen kimerültségről árulkodtak. Miért nem tűnt fel ez neki korábban? Azért, mert túlságosan elfoglalta a saját nyűge, gondolta bűntudatosan.

A férfi arcán elmélyültek a ráncok, és lila karikák húzódtak a szeme körül. Ruth sóhajtott. A legszívesebben elbőgte volna magát. Csak semmi bőgés, utasította magát keményen.

Fogott egy angóragyapjú takarót az egyik szék háttámlájáról, ráterítette Nyikolájra, és felhúzta a mellkasáig. A férfi meg sem rezzent. Nyizsinszkij fél szemét kinyitva vádló pillantást vetett a lányra, majd némi mocorgás után visszaaludt. Ruth leült az egyik székre, és maga alá húzta a lábát. Figyelte, hogyan alszik a szerelme.

Már sötét volt, amikor Nyikoláj felébredt. Egy pillanatig nem tudta, hol van, és a szeméhez szorította a kezét. Valami nehezet érzett a mellkasán. Amikor óvatosan odanyúlt, egy meleg, bundás szuszogó macskához ért. Sóhajtott, mire Nyizsinszkij óvatosan belemélyesztette a karmát. A férfi halkan káromkodott egyet, félretolta a macskát, és felült. A konyhaajtóból fény szűrődött be a nappaliba. Egy ideig csak ült, majd felkelt, és elindult kifelé.

Ruth ott állt a tűzhelynél. Mivel hátrafogta a haját, Nyikoláj alaposan meg tudta nézni magának az arcát, a finom csontjait, a felszegett állát, az enyhén mandulaformájú szemét. A lány annyira összpontosított, hogy kissé szétnyílt puha, nagylelkű ajka, amelynek a férfi még most is emlékezett az ízére. Karcsú, finom ívű nyaka volt, mint egy igazi balerinának. Nyikoláj pontosan tudta, hol van a legérzékenyebb pont a bőrén.

Ruth nagyon fiatalnak tűnt a konyha erős megvilágításában, éppen olyan fiatalnak, mint első találkozásuk alkalmával – Lindsay balettiskolájának hólepte parkolójában, a gyönyörű napsütésben. A lány megérezte tanára jelenlétét, és lassan megfordult. Egymás szemébe, néztek.

Ruth megnedvesítette az ajkát.

– Láttam, hogy ébredezel, gondoltam, éhes vagy. Szereted az omlettet?

– Igen, nagyon.

A férfi nekidőlt az ajtófélfának, a lány pedig folytatta a sütést. Nyikoláj az órájára pillantott, és látta, hogy még csak kilenc óra. Kevesebb mint két órát aludt, mégis olyan frissen ébredt, mintha egy teljes éjszakát átaludt volna.

– Segíthetek?

Ruth nem vette le a szemét a serpenyőben sercegő tojásról.

– Előveheted a tányérokat. Mindjárt kész.

A kávéfőző hörögni kezdett mellette a konyhapulton. Nyikoláj elővette a tányérokat és a csészéket.

– Kérsz még valamit? – kérdezte, és utálta magát, amiért olyan udvarias a hangja.

– Köszönöm, ennyi elég.

Ruth gyakorlott mozdulattal kicsúsztatta az első omlettet a serpenyőből a tányérba.

– Láss hozzá! Az enyémnek még kell egy perc.

A felvert tojások sisteregni kezdtek a serpenyő olajában.

– Hozom a kávét.

Nyikoláj bevitte a tányérját az étkezőbe. Ruth folytatta a sütést, és minden figyelmét a serpenyőre fordította. A kávéfőző egyre hangosabban hörgött. Kicsúsztatta az omlettet a serpenyőből, és miután kikapcsolta a kávéfőzőt, bevitte a tányért és a findzsát az étkezőbe.

Nyikoláj felnézett.

– Finom? – kérdezte a lány, majd letette a tányérját, és kitöltötte a kávét a csészékbe.

– Igen – felelte a férfi, és a villájára tűzött egy újabb adagot. Ruth letette a kiöntőt, és közben mindvégig kerülte a mester tekintetét. Leült vele szemben, és hozzálátott az omlettjének.

– Köszönöm, hogy hagytál aludni – kezdte Nyikoláj, és látta, hogy a lány csak piszkálja a vacsoráját. – Már nagyon hiányzott egy kis alvás, és az evés is.

'– Nagyon fáradtnak tűntél – ismerte el Ruth. – Eszembe sem jutott, hogy te is hulla fáradt lehetsz.

– Vagy úgy – mosolyodott el a férfi derűsen. – Davidov, az örökmozgó. Ruth felnézett.

– Én tényleg mindig ilyennek láttalak. És a többiek is.

Nyikolájnak a szeme sem rebbent.

– De te más vagy nekem, mint a többiek.

Attól a látványtól, hogy a lány szeme könnybe lábad, görcsbe rándult a hasa.

– Egyél! – utasította Rutht határozottan. – Hosszú nap volt ez a mai.

Ruth ajkához emelte a csészéjét, és igyekezett összeszedni magát. Aznapra már éppen elég drámában volt része, nem hiányzott neki még egy újabb jelenet.

– Nem vagyok túl éhes.

A férfi vállat vont, és folytatta az evést.

– Valami ég – jegyezte meg. Ruth felkiáltott, és kiviharzott a konyhába. A serpenyőből füstoszlop szállt felfelé, és hangosan sercegett az olaj. A lány káromkodva kikapcsolta a lángot, amelyet égve felejtett alatta, és dühösen belerúgott a tűzhelybe.

– Óvatosan! – kérte Nyikoláj az ajtóból. – Nem sok hasznát veszem egy olyan partnernek, akinek törött a lábujja.

Ruth megpördült, és már alig várta, hogy a férfin tölthesse ki a haragját, de Nyikoláj csak mosolygott, és ezzel teljesen levette a lányt a lábáról.

– Ó, Nyikoláj! – vetette Ruth a karjába magát, és hevesen belécsimpaszkodott. – Olyan szörnyen viselkedtem ma! Olyan nehezen ment a tánc!

– Nem – ellenkezett a férfi, és belecsókolt a hajába. – Csodálatosan táncoltál, különösen akkor, amikor mérges voltál rám.

Ruth hátravetette a fejét, és fürkésző pillantást vetett a mesterére. Tudta, hogy Nyikoláj soha nem hazudna neki a munkája színvonalát illetően, csak hogy megvigasztalja.

– Nem lett volna szabad dühbe gurulnom. Csak magamra gondoltam, a saját nyűgömre, és közben eszembe sem jutott, hogy nyilván te is megszenveded a magadét. Kívülről mindig olyan könnyednek tűnsz!

– Nem szereted a kamerát, ugye?

– Utálom! Gyűlölöm! Szörnyű!

– De nagyon hasznos.

– Tudom. Tudom – sóhajtotta a lány, majd hátralépett, és bűntudatos pillantást vetett a tanárára. – Ne haragudj a ma délutáni viselkedésemért! Elsírtam magam annyi ember előtt, ráadásul még veszekedtem is veled…

– Művész vagy. Mint mondtam, nálunk ez a megszokott.

– De én nem szeretek nyilvánosság előtt hisztizni – ingatta a fejét a lány. – Azt pedig kiváltképp nem szeretem, amikor önző és tapintatlan vagyok.

– Ne légy túl szigorú magaddal, Ruth! Az a nő, akit megszerettem, nem önző, és nem tapintatlan.

– Pedig ma az voltam – csóválta meg a fejét a lány letörten. – Mindaddig csak magamra gondoltam, amíg meg nem láttalak, ahogyan alszol. Nagyon elcsigázott voltál. Tudom, milyen keményen dolgoztál, nemcsak a mi táncunkon, hanem az összes többi próbán is, amikor felügyeled a munkát, aztán a megbeszéléseken és a szezon hátralévő részére vonatkozó ütemterven is. Ehhez képest én csak azzal voltam elfoglalva, mennyire utálom azt a rengeteg kamerát, és hogy mennyire fáj a lábam.

Ruth halkan, reszketegen sóhajtott.

– Szomorú, hogy ilyen önző tudok lenni, ilyen szűk látókörű… Donald is pontosan ezt vágta a fejemhez.

– Na, most már elég! – ragadta meg Nyikoláj a vállát. – Gondolnunk kell magunkra, ügyelnünk kell a testünkre, máskülönben nem maradunk életben a balett világában. Ha azt hiszed, hogy emiatt nem vagy olyan értékes ember, mint bárki, nagyon tévedsz. Mi egyszerűen mások vagyunk. Nekünk ez az utunk.

– Az önzés?

– Miért kell mindennek nevet adni? – kérdezte a férfi, majd szorosan magához ölelte. – Igen, bizonyos értelemben ez önzés, de nevezhetjük elhivatottságnak vagy megszállottságnak is. Mit számítanak az elnevezések? Változtatnak rajtad bármit is? Vagy rajtam?

Váratlanul megcsókolta a lányt. Ruth elolvadt a csóktól. Nyikoláj ajka egyszerre volt gyengéd és birtokló, és ettől apró kis lángok sora gyulladt fel mélyen a testében. A férfi egyre szorosabban ölelte, míg teljesen össze nem olvadtak.

– Így szerettelek volna megcsókolni, amikor ott ültél a színpadon dühöngve, fájdalmak között. Utálsz, amiért nem tettem?

– Nem, de azért örültem volna, ha így teszel – felelte a lány, és erősen megkapaszkodott a tanárában. – Nagyon örültem volna.

– Soha nem fejeztük volna be a jelenetet, ha akkor vigasztalni kezdelek – magyarázta Nyikoláj, és hátravetette a fejét, hogy Ruth szemébe nézhessen. – Tudom, mert ismerlek. Akkor most rideg vagyok, és önző?

– Nem, csak Davidov – sóhajtotta a lány, és elmosolyodott. – De nekem csak te kellesz.

– Te pedig Bannion – bólintott a férfi, és ismét megcsókolta. – Nekem pedig csak te kellesz.

– Ez így olyan egyszerűen hangzik. Tényleg ennyire egyszerű volna?

– Ma este ilyen egyszerű – felelte Nyikoláj, és a karjába kapta Rutht.

13.

Ruth a hatodik sorban ülve figyelte a felvételt. A saját három jelenetével végeztek már. Az, ami a végleges műsorban mindössze kilenc-tíz percet tesz majd ki, tőle három fárasztó nap munkáját követelte. Megtanult a kamerának táncolni, megtanulta elviselni az új körülményeket. Abban azonban biztos volt, hogy sosem érzi majd azt a lelkesedést iránta, mint Nyikoláj. A férfi megkérte, hogy legyen jobb nála közös pas de deux-jükben a Karneválból. A mester kirobbanóan táncolt Harlequin szerepében, incselkedő, szabad szellemű szerelemközvetítőként, aki több életet öntött Columbine-ba, mint amit Ruth valaha is lehetségesnek gondolt.

Egyszerűen túlárad benne az életerő, gondolta a lány magában, miközben a színpadon lévő mestert figyelte. Még akkor is ilyen erős, amikor nem táncol.

A társulat éppen a Rodeó egyik jelenetén dolgozott. Nyikoláj ott állt a tarka ponchók és cowboykalapok között gyűrött melegítőben, és utasításokat adott a táncosoknak. Ha aranyba és ezüstbe öltözött volna, akkor sem került volna jobban a figyelem középpontjába.

Ruth tudta, hogy a mester mily kevés pihenést engedélyezett magának az elmúlt hetekben. Mégis, miközben az utolsó simításokat végezte a táncosok között a koreográfián, oly élettel teli volt, mint egy kisfiú. Vajon hogyan csinálja? – tűnődött Ruth.

Visszagondolt arra, amit Leah mondott. Vajon Nyikoláj két éven belül tényleg abbahagyja a balettozást? Ruth utált erre gondolni. Hisz a mester olyan erőteljes még… Más szakmákban egyenesen fiatalnak számítana. Művészeti vezetőként, koreográfusként, zeneszerzőként dolgozhat, ameddig akar. Danseur noble-ként azonban meg vannak számlálva az évei.

Nyikoláj természetesen tisztában volt ezzel. Ruth figyelte, ahogyan Davidov eltűnik a kamerák elől. Vajon a mester mit érez, ha erre gondol? Még sosem beszélt neki erről. És még annyi minden másról sem beszélt neki.

Valahányszor Ruth a férfi Oroszországban töltött életéről kérdezősködött, Nyikoláj mindig finoman másra terelte a szót. Pedig a lányt nem csak a kíváncsiság vezette ilyenkor. Mégsem tudta, hogyan tudná megindokolni a kérdéseit.

Zavarta, hogy a férfi elhallgatja előle életének ezt a részét. Mindig is tiszteletben tartotta mások magánéletét, de mivel teljes szívéből szerette Nyikolájt, teljesen meg akarta ismerni. A férfi mégis minduntalan kitért a múltjára, a saját országában eltöltött szakmai pályafutására vonatkozó kérdések elől. Arról sem beszélt, hogy mit érez, ha arra gondol, hogy táncosként már csupán néhány éve lehet hátra.

Nyikoláj még mindig túl gyakran tekintett rá kamaszként. Vajon hogyan tudná meggyőzni, hogy nemcsak az örömeit oszthatja meg vele, hanem a nehézségeit is?

Felhangzott a zene a színházban; pergő, érdes hangon énekelt, nyugat-amerikai zene, amely megadta a tánc hangulatát. Nyikoláj az egyik operatőr mögül figyelte a társulatot, kezét könnyedén a csípőjére téve. Ruth mélyet lélegzett.

Vajon mindig szerelmes leszek belé? – tűnődött. – Mindig lenyűgöz majd, mindig meghatódom tőle? – Ijesztő érzés volt szerelmesnek lenni egy legendába. Csak rövid ideje jöttek össze, de a szakmájuk követelményei már így is nagy nyomást gyakoroltak' mindkettejükre. A balett nemcsak kapocs közöttük, hanem teher is. Az az idő, amelyet kettesben töltöttek a lány lakásában, egy másik világhoz tartozott. Ott csak egy férfi és egy nő volt jelen. A zene és a reflektorfény azonban visszahívta őket a balett világába. Ebben a világban, amely életük nagy részét tette ki, ő volt Davidov, a mester.

– Mint mindig, most is nagyon jól csinálja – ült le Nadine Ruth mellé, kizökkentve a lányt a gondolataiból.

Elhallgatott a zene. Nyikoláj ismét odament a táncosokhoz, miközben a rendező egy láthatatlan technikussal tárgyalt fejhallgatós mikrofonján. Ruth tekintete Nyikolájra tévedt.

– Igen.

– Kicsit olyan, mint egy kisfiú, aki végre játék mozdonyt kapott karácsonyra.

Ruth felvonta a szemöldökét.

– Játék mozdonyt?

– Lelkes és izgatott – magyarázta Nadine, széles mozdulattal gesztikulálva a kezével. – Imádja ezt az egészet.

– Igen – fordult vissza Ruth a férfi felé. – Szemmel láthatóan.

– Jól sikerültek a közös jeleneteitek – folytatta az asszony, mire Ruth rosszallóan elnevette magát. – Tudom, hogy nehezen szoktál hozzá a kamerákhoz, de ez teljesen rendjén van.

– Figyeltél bennünket?

– Mindig figyellek benneteket.

– Általában nem vagy ilyen kedves, Nadine – jegyezte meg a lány szárazan.

– Kicsim, én sosem vagyok kedves. Nem engedhetem meg magamnak.

Ismét megszólalt a zene, és bár Nadine tekintete ismét a táncosok mozgását követte, szavait továbbra is Ruthhoz intézte.

– Úgy értettem, hogy összességében véve jól sikerültek. A vágott anyag bámulatos.

– Már láttad? – kérdezte a lány meglepetten.

Nadine felvonta a szemöldökét.

– A műsornak olyannak kell lennie, hogy mindnyájan elégedettek legyünk vele. Ha a véleményemre vagy kíváncsi, jó ideje nem láttam nálatok jobb párost Nyikolájjal. Sosem hittem volna, hogy talál olyan partnert magának, aki van annyira jó, mint Lindsay. Természetesen különböző a stílusotok. Lindsay úgy röppent a levegőbe, mintha hozzá tartozna – erőlködés nélkül, szinte lebegett. Te kihívóan mozogsz, mint aki dacol a gravitációval.

Ruth elmélázott egy ideig ezen a megfogalmazáson. Pontosan értette, hogy Nadine mire gondol.

– Lindsay a legszebb balerina, akit életemben láttam.

– Azért vesztettük el, mert hagyta, hogy a magánélete beleszóljon a pályafutásába – közölte az asszony kedvetlenül.

– Nem volt más választása – sietett Ruth nevelőanyja védelmére. – Amikor az édesapja meghalt, és az édesanyja súlyosan megsérült, mennie kellett.

– Az élet nagy kérdéseiben mindenkinek magának kell döntenie – mutatott rá Nadine, és a lány szemébe nézett. – Én nem hiszek az eleve elrendelésben. A tetteink alakítják az életünket.

– Lindsay azt tette, amit tennie kellett.

– Azt tette, amit jónak látott – helyesbített az asszony. – Mint mindnyájan.

Látta, hogy Ruth összevonja a szemöldökét, és fürkésző pillantást vetett a lányra.

– Nekem egész életemben a balett volt a legfontosabb. Szerettem volna hinni, hogy minden táncosom így van ezzel, de már tudom, hogy ez hiú ábránd volt. Neked megvan hozzá a tehetséged, a fiatalságod és a becsvágyad, hogy örökre beírd magad a balett világának történetébe. Lindsaynek is megvolt, de éppen csak elkezdte beírni magát, amikor elment. Téged már nem szeretnélek elveszíteni.

– Miért veszítenél el? – kérdezte Ruth óvatosan, mindvégig Nadine szemébe nézve. Már nem követte figyelemmel a színpadi eseményeket.

– A táncosok elég szeszélyesek.

– Én is így hallottam – bólintott a lány. – De ez még nem válasz a kérdésemre.

– Rád és Nyikolájra is szükségem van, de Nyikolájra jobban.

Nadine hatásszünetet tartott, hogy a szavai mindenképpen eljussanak a lány tudatába.

– Ha eljönne egy olyan pont az életetekben, amikor a dolgok… már nem olyanok, mint most, és nem tudnátok, vagy nem akarnátok együtt dolgozni, döntenem kellene. Márpedig a társulat nem engedheti meg magának, hogy elveszítse Nyikolájt.

– Értem – bólintott Ruth, majd visszafordult a színpad és a táncosok felé.

– Már régóta szerettem volna beszélni veled erről. Úgy éreztem, az a legjobb, ha tiszta vizet öntök a pohárba.

– Beszéltél Nyikolájjal is?

– Nem – felelte Nadine, és Nyikolájra nézett, aki ott állt a technikusok között. – Legalábbis nem ilyen nyíltan. De ha szükség lesz rá, természetesen fogok. Remélem, erre nem kerül sor.

– A társulatban elég sok táncos párkapcsolatba kerül egymással – közölte Ruth. – Néhányan össze is házasodnak. Az ő életükbe is beleütöd az orrodat?

– Mindig tudtam, hogy a kötelességtudó felszín alatt voltaképpen harcias alkat vagy – mosolyodott el Nadine halványan. – De örülök neki.

Egy pillanatra elhallgatott.

– Mindaddig, amíg a társulat érdekei nem sérülnek, feleslegesnek érzem mások magánéletébe avatkozni – felelte végül, és ismét a lány szemébe nézett. – Csakhogy Nyikoláj nem csak egy a sok táncos közül, és ezt mindketten tudjuk.

– Nem hinném, hogy ami köztünk van Nyikolájjal, bármi módon hátráltatta volna a társulatot, vagy csökkentette volna a táncunk színvonalát – jegyezte meg Ruth kimérten.

– Tényleg nem, legalábbis egyelőre. Ruth, kedvellek téged, éppen ezért döntöttem úgy, hogy beszélek veled. Most mennem kell, ki kell varázsolnom még néhány dollárt az egyik támogatónk zsebéből.

Nadine felállt, és szó nélkül távozott a sötét nézőtéren át.

A színpadon Nyikoláj épp a táncosokat figyelte. Látta őket egyénenként és csoportként is. Az egyikük karjának ívén még javítania kellett, a másikuk ellenben tökéletesen lépett. Folyamatosan szemmel tartotta a társulatot. Voltak ketten, akiket szólótáncossá tervezett előléptetni a közeljövőben. Egyikük egy fiatal lány volt, aki nemrég töltötte be a tizennyolcat, őt különös érdeklődéssel figyelte. Éteri, túlvilági szépség volt, és szélsebesen mozgott. Kicsit Lindsayre emlékeztette. Már látta is maga előtt Carla szerepében a Diótörő jövő évi előadásában. Meg kell majd kérnie Madame Maximovát, hogy adjon neki néhány különórát.

A rendező leállította a kamerákat, Nyikoláj pedig előlépett, hogy néhány apróbb részletet kijavítson. Már majdnem két órája forgattak, és a reflektorok kegyetlenül felfűtötték a színpadot.

Amikor elhangzott a csapó, Nyikolájnak Nadine jutott az eszébe. Az asszony a társulatba való felvételi vizsga során olyan volt, mint a sas, amelyik kiscsirkékre vadászik. Szegény gyerekek; vajon sejtette bármelyikük is, hogy ilyen kínkeserves munka lesz majd nekik a tánc? Nagyon kevesekből vált szólótáncos. Ismét a fiatal lányra pillantott, amint a partnere karjába pördül. Ő az lesz, határozta el magában. Két év múlva Ruth nyomdokaiba lép majd.

Amikor azokra az évekre gondolt, amikor Rutht még nem léptette elő szólótáncossá, mosolyognia kellett. Nagyon fiatal volt, és nagyon visszafogott. Csak akkor viselkedett magabiztosan, amikor táncolhatott. Már akkor – igen, már akkor – kívánta őt, és ez meglepte. Figyelte, ahogyan egyre jobban kinyílik, egyre inkább szépül a tartása. Látta, hogyan borul virágba egy tehetség.

Öt év, gondolta magában. Öt év telt el azóta, és végre az övé. De ő ennél is többet akart. Voltak éjszakák, amikor a kötelezettségei miatt sokáig kellett dolgoznia, és kénytelen volt a saját, üres lakásába hazamenni, tudva, hogy Ruth messze, egy másik ágyban már mélyen alszik.

Eltűnődött, vajon azért érzi-e ennyire türelmetlennek magát, mert ilyen régóta vár rá. Mindennap meg kellett küzdenie magával, hogy meg ne kérdezze a lánytól, nem vágyik-e komolyabb elköteleződésre. Egyáltalán nem akart szerelmet vallani neki, különösen nem olyan körülmények között, ahogyan végül ez megtörtént. Mielőtt Ruth megfordult, és viszonozta a vallomást, Nyikoláj majdnem megbénult a félelemtől. Márpedig a félelem valami új volt neki – olyan érzés, ami cseppet sem volt ínyére.

Lényének egy része a legkevésbé sem örült annak, hogy a lánynak ilyen hatalma lehet fölötte. Egyetlen nőnek sem sikerült még így befészkelnie magát a szívébe, és minden gondolatába. De Ruth mindezek dacára sem nyílt meg előtte teljesen. Ez részben dühítette is Nyikolájt, részben keserves kínokat állt ki miatta.

Arra vágyott, hogy lánynak ne legyenek titkai előtte, hogy ne fogja vissza magát. Amióta együtt voltak, egyre lehetetlenebbnek érezte, hogy ne faggatózzon róla. Abban a pillanatban is, miközben teli volt a feje a munkával kapcsolatos gondolatokkal, tudta, hogy Ruth ott ül az elsötétített nézőtéren. Szinte a bőrével is érezte a jelenlétét.

Nem volna szabad hagynia, hogy a lány ennyire elcsavarja a fejét, gondolta váratlan dühvel. Mégis akarta, hogy Ruth ott legyen a közelében. Idővel egyre igazabbá vált az, amit akkor mondott neki, amikor felkereste a lakásán az éjszaka közepén. Szüksége van rá.

Végre sikerült befejezniük a felvételt. Nyikoláj beszédbe elegyedett a rendezővel, a táncosok pedig lassan elszállingóztak a színpadról, hogy hűsítő zuhanyt vegyenek, és megmasszírozzák fájó lábukat. Ruth felállt a helyéről, és odament a színpadhoz. A zenészek a tagjaikat nyújtogatták, és egymással beszélgettek.

– Egy óra pihenő – közölte velük Nyikoláj, amit általános morgolódás fogadott.

A technikusok lekapcsolták a reflektorokat, és a hőmérséklet látványosan csökkenni kezdett. Egyikük megemlítette, hogy van egy olasz csemegeüzlet az utcában, ahol húsgolyós szendvics is kapható. Nyikoláj nevetve utasította el a meghívást, viszont fölajánlotta a fiúknak, hogy meghívja őket egy kis joghurtra a társulat büféjébe, amit azok utasítottak el meglehetős határozottsággal.

– Nos – ölelte meg a férfi Rutht, amikor a lány fellépett a színpadra. – Hogy tetszett?

– Csodálatos volt – felelte a lány őszintén. Miközben Nyikoláj futó csókot nyomott az ajkára, igyekezett nem gondolni a Nadine-nal való beszélgetésére. – Szereted a vadnyugat hangulatát, ugye?

– Mindig tudtam, hogy jó cowboy válna belőlem – felelte a férfi vigyorogva, majd felvette a földről az egyik otthagyott cowboykalapot, és színpadiasan a fejébe nyomta. – Most már csak egy hatlövetűt kell szereznem.

A lány elnevette magát.

– Jól áll – közölte, miután kissé mélyebbre húzta a kalapot Nyikoláj homlokán. – Oroszországban is voltak cowboyok?

– Ott kozákok voltak – felelte a férfi. – Kissé más műfaj – tette hozzá mosolyogva, majd megsimogatta Ruth karját. – Éhes vagy? Van egy óránk.

– Igen.

Nyikoláj átkarolta a lány derekát, elhajította a kalapot, és elindultak lefelé.

– Veszek valamit, és felvisszük az irodámba. Kettesben szeretnék lenni veled.

Tíz perccel később Nyikoláj becsukta maguk mögött irodája ajtaját.

– Egy ilyen komoly ebédhez zene is dukál, mit gondolsz?

Odament a hifi-toronyhoz.

Ruth letette a gyümölcssalátájukat az asztalra, a férfi pedig betett egy Rimszkij-Korszakov CD-t. Kissé lehalkította a zenét, majd visszament Ruthhoz.

– Előbb egy csók – közölte Nyikoláj, és megölelte a lányt. Ruth felemelte az ajkát, mert már nagyon vágyott tanára csókjára.

A lány szenvedélye felszította a férfiban elfojtott tüzet. Felnyögött, belefonta az ujjait Ruth hajába, és elmélyítette a csókot. A lány ajka mohó volt és kíváncsi, teljesen belefeledkezett a csókba. Úgy lobbant fel benne a vágy, mint egy gejzír. Becsúsztatta a tenyerét Nyikoláj melegítője alá, hogy érezze hátizmainak játékát. A férfi ajka vadul megrohamozta Ruth arcát, nyakát, homlokát.

– Csókolj meg! – követelte a lány, és saját ajkával állította meg Nyikolájét.

A hév egyszerre ragadta magával őket. Ruth úgy érezte, mintha a férfi minden szenvedélye beleáramlana ebbe az egy csókba. Elakadt a lélegzete tőle, remegni kezdett, és még többet akart. Nyikoláj finoman megharapta az ajkát, mire a lány kábán nyöszörögni kezdett az izgalomtól. Elvesztette az eszét, és sóvárogva várta a kedvese érintését.

Nyikoláj olvasott Ruth gondolataiban, és simogatni kezdte a lány mellét. Ruth mélyet sóhajtott, miközben pamutblúza szövete végigsiklott a bőrén. A férfi ekkor kirántotta a blúzt a lány farmernadrágjából, ujjai felkúsztak a bordái mentén, és megállapodtak meztelen mellén. Az érintést követően mindkettejük lélegzete elakadt.

Amikor megcsörrent a telefon Nyikoláj asztalán, a férfi elkáromkodta magát. Meg-pördült, és felvette a kagylót.

– Mi van?

Ruth hosszan sóhajtott, és leült. Remegett a térde.

– Most nem tudok találkozni vele – közölte Nyikoláj éles, türelmetlen hangon. A lány jól ismerte ezt a hangot, és önkéntelenül is együttérzés ébredt benne a hívó fél iránt. – Nem, várnia kell. Most nem érek rá, Nadine.

Ruth felvonta a szemöldökét. Senki nem beszélhet így Nadine-nal. Sóhajtott, és felnézett a tanárára. Senki, csak Davidov.

– Igen, ezt én is tudom. Akkor húsz perc múlva. Nem, húsz – közölte határozottan, majd letette a kagylót. Amikor visszafordult a lány felé, még mindig bosszús volt a tekintete.

– Úgy tűnik, szükség van rám egy pénzes erszény megoldásához.

Káromkodott, és zsebre tette a kezét.

– Van, amikor agyamra megy ez az egész pénzkérdés. Állandóan hízelegni kell. Régebben minden olyan egyszerű volt, amikor csak táncolni kellett. Ma ez már nem elég. Kevés időnk van, Ruth.

– Gyere, egyél! – kérte a lány csitítóan. – Húsz perc nem is olyan kevés.

– Nem csak a máról van szó! – csattant fel Nyikoláj dühösen. Ruth felkészült a férfi dühkitörésére. – Szerettem volna veled lenni ma éjjel, és minden egyes éjjel, amikor egyedül aludtam. Többre vágyom – többre néhány lopott pillanatnál naponta, néhány együtt töltött éjszakánál hetente.

– Nyikoláj… – kezdte a lány, de tanára félbeszakította.

– Szeretném, ha összeköltöznénk. Ha velem élnél.

Ruth elfelejtette, hogy mit akar mondani. A férfi ott magasodott fölötte dühösen és követelően.

– Költözzek hozzád? – kérdezte döbbenten.

– Igen. Még ma. Ma este.

A lány értetlenül nézett rá.

– A lakásodba?

– Igen – bólintott Nyikoláj, majd felhúzta Rutht. – Nem akarok üres lakásba hazamenni, és nem is fogok – közölte, majd határozottan megragadta a lány karját. – Azt akarom, hogy ott legyél mellettem!

– Együtt akarsz élni velem? – kérdezte Ruth még egyszer, mintha képtelen lenne felfogni a szavak értelmét. – De hát minden holmim…

– Hozd magaddal a holmidat! – szakította félbe a férfi bosszúsan. – Vagy ne hozd! Ugyan mit számít?

Ruth megrázta a fejét, és felemelte a kezét, hogy ellökje a mestert magától.

– Kell némi gondolkodási idő.

– Ugyan már, mit kell ezen gondolkodni? – kérdezte Nyikoláj. Annyira fel volt dúlva, hogy ezúttal angolul káromkodott, a lány azonban túlságosan zavarodott volt ahhoz, hogy észrevegye ezt. Arra talán már felkészült, hogy a férfi ilyen kéréssel fordul felé, de hogy úgy kiabálja ezt a kérést, az már sok volt neki.

– Gondolkodnom kell! – kiabált vissza. – Arra kérsz, hogy változtassak az életemen, hogy adjam fel az egyetlen tartós otthont az életemben!

– Arra kérlek, hogy legyen egy az otthonunk – ellenkezett Nyikoláj, és még erősebben szorította a lány karját. – Nekem kevés néhány lopott óra veled!

– Te mindig csak magadra gondolsz! A saját életemet illetően enyém a végső szó! Nem kényszerítheted rám az akaratodat!

– Kényszer? A pokolba is!

A férfi az ablakhoz viharzott, majd visszament Ruthhoz. – Te beszélsz nekem kényszerről? Öt éve, öt teljes éve várok már rád! Már gyerekként kívántalak, de várnom kellett, amíg a gyerek nővé érik!

Ruth szeme hatalmasra nőtt.

– Azt akarod mondani, hogy azóta… hogy kezdettől éreztél irántam valamit? De hát miért nem mondtad soha?

– Mit mondhattam volna? – vágott vissza Nyikoláj dühösen. – Tizenhét éves voltál!

– Ettől még jogom volt tudni! – vetette hátra a haját a lány, és szúrós pillantást vetett a tanárára. – Már akkor is te döntöttél helyettem!

– Akkor szóltam az érzéseimről, amikor eljött az ideje. Amint éretté váltál, hogy dönts, megadtam neked a döntés lehetőségét.

– Te adtad meg? – kelt ki Ruth magából. Alig tudott megszólalni a felháborodástól. – Te csak ennek a társulatnak az igazgatója vagy, Davidov, de nem az életemé! Hogyan merészeled egyáltalán azt képzelni, hogy dönthetsz helyettem?

– A döntés engem is érintett – emlékeztette a férfi csillogó szemmel. – Erről ne feledkezz meg!

– Mindig is gyerekként kezeltél – füstölgött a lány, eleresztve a füle mellett a megjegyzést. – Soha nem jutott eszedbe, hogy én már akkor is felnőtt voltam, amikor találkoztunk. Ehhez képest azt akarod elhitetni velem, hogy évekig hallgattál előttem valamiről, kizárólag az én érdekemben! Továbbá, hogy csomagoljak össze, és költözzem hozzád anélkül, hogy aludnék egyet a dologra!

– Nem gondoltam, hogy sértőnek találsz majd egy ilyen ajánlatot – jegyezte meg Nyikoláj hűvösen.

– Ajánlat? – vonta fel Ruth a szemöldökét. – Sokkal inkább parancsnak hangzott. Márpedig nem azért akarok együtt élni veled, mert rám parancsolsz, hogy így tegyek!

– Rendben. Tégy, ahogy jónak látod! – közölte a férfi, és mélyen belenézett a lány szemébe. – Most mennem kell.

Ruth dühtől elkerekedett szemmel figyelte, ahogyan Nyikoláj az ajtóhoz lép.

– Kiveszek néhány nap szabadságot – bukott ki belőle váratlanul.

A férfi keze megállt a kilincsen. Visszafordult a lány felé.

– A próbák hét nap múlva folytatódnak – jegyezte meg halálos nyugalommal. – Vagy visszajössz, vagy távoznod kell a társulatból. Tiéd a döntés.

Ezzel kisétált, de még az ajtót sem csukta be maga mögött.

14.

Lindsay felemelte és ölbe vette Amandát, miközben Justin végiggurított egy kisautót a parkettás padlón.

– Tíz perc múlva vacsora, fiatalúr! – figyelmeztette az asszony, majd gyakorlott mozdulattal belépett az ép és a roncs kisautók közé. – Menj, moss kezet!

– Nem is koszos – hajolt Justin szőke üstökével egy pici, csillogó sportkocsi fölé, mintha meg akarná szerelni a motorját.

Lindsay összevonta a szemöldökét, miközben Amanda épp szabadulni igyekezett.

– Worth másképp gondolja – dobta be az asszony végső fegyverét.

Justin betette a játék Ferrarit a zsebébe, és felkelt. Akkorát sóhajtott, mint aki a világ minden bánatát a szívén hordja, majd kiment a szobából.

Lindsay mosolyogva nézett utána. Justin rajongott a kifinomult angol inasért. Hallotta a fia tornacipőjének csoszogását, miközben Justin felment az emeletre. Lemehetett volna a földszinti fürdőszobába is, de amikor Justin Bannion épp mártírt játszott, nem végzett félmunkát.

Amikor az asszonynak akadt szabad pillanata, elképedve gondolt bele, hogy fia már négyéves. Már egy ideje túljutott a pufók pelenkás korszakon, és vékony volt, mint egy agár. Ráadásul, tette hozzá magában büszkén, az anyja haját és szemét örökölte. Körülnézett a szobájában, és elfintorodott a szanaszét heverő kisautók és játékházak láttán. Sajnos Justin a rendetlenség tekintetében is ráütött.

– Teljesen más, mint te, nem igaz? – szorította az arcát kislánya nyakához, mire Amanda elnevette magát.

A kislány édesapja szakasztott mása volt, csak lányban és sötét hajjal. Kínosan rendszerető, amely a szobájában katonásan sorakozó babáin is látszott. Szinte nevetséges volt, ahogyan az építőkockákból tökéletes kisházakat épített. Heves vérmérsékletét mindkét szülőjétől örökölhette – amikor a bátyja betolakodott a területére, kislányosnak cseppet sem nevezhető módon hozzávágott egy építőkockát.

Lindsay adott egy utolsó csókot Amandának, majd letette, és hozzálátott, hogy rendet tegyen Justin magára hagyott játékai között. Az egyik kisautóval a kezében megállt, és kislányára nézett.

– Apa nem fog örülni, ha látja, hogy rendet rakok a fia után.

– Justin tlehány – közölte Amanda egy húg méltatlankodásával. Kétéves volt csupán, és bár az r hanggal nem boldogult, mégis választékos kifejezésekkel élt, ha a bátyjáról volt szó.

– Kétségkívül – hagyta rá Lindsay, és áttette a kisautót a másik kezébe. – Jó lenne, ha változtatna ezen. Ha Worth belép ide és meglátja…

Habozott egy ideig, mert nem tudta, kinek a rosszallásával birkózik meg könnyebben. Worth nyert. Sebes mozdulatokkal folytatta a rendrakást.

– Majd beszélek Justinnal. Apának nem kell szólnunk.

– Miről nem szólunk apának? – kérdezte Seth színpadias felháborodással az ajtóból.

– Ajjaj! – nézett fel Lindsay a mennyezetre, majd hátranézett a válla felett. – Azt hittem, dolgozol.

– Dolgoztam is – bólintott a férfi, és hamar felmérte a terepet. – Már megint a kis csibészt fedezitek, ugye?

– Felküldtem, hogy mossa meg a kezét – védte az asszony, majd kisimította a haját a szeméből, és továbbra is ott maradt a földön négykézláb. Amanda odament az édesapjához, átkarolta a lábát, és mindketten szemrehányó pillantást vetettek Lindsayre. – Egek! – nevette el magát az asszony, és hátraült a sarkára. – Kegyelem szegény fejemnek!

– Nos? – tette Seth kislánya fejére a kezét. – Mi legyen a büntetés, Amanda?

– A mamát nem szabad elfenekelni.

– Nem? – vigyorgott Seth Lindsayre hamiskásan. Odalépett hozzá, és felhúzta. – Márpedig lehet, hogy szükség lesz rá, hogy igazság szolgáltassék!

Könnyedén, incselkedően megcsókolta a feleségét.

– Megvesztegethetlek? – kérdezte az asszony halkan.

– Mindig – bólintott Seth, mire Lindsay hevesen megcsókolta.

Justin ledobogott a lépcsőn, majd megjelent az ajtóban, és felmutatta frissen sikált kezét. Szüleire vigyorgott, majd lenézett a kishúgára.

– Azt hittem, enni fogunk.

Egy órával később Lindsay lesietett a lépcsőn, és elindult esti balett órájára. Amikor észrevette, hogy Justin egy másik kisautója ott hever a lépcső alján, felvette, és betette a táskájába.

– Javíthatatlan – mormogta, és kinyitotta a bejárati ajtót. – Ruth! – tátotta el a száját döbbenetében.

– Szia! Van egy szobád egy szökevény táncosnak és egy kissé túlsúlyos macskának a hétvégére?

– Istenem, hát persze!

Behúzta a lányt a küszöb mögé, és melegen megölelte. Nyizsinszkij kiugrott közülük a padlóra, és elsétált. Nem szeretett utazni.

– Úgy örülök, hogy látlak! Seth nagyon meg fog lepődni, a gyerekekről nem is beszélve!

Lindsay érezte Ruth szorításán, mennyire kétségbe van esve. Félrevonta, és fürkésző pillantást vetett az arcára. Azonnal látta rajta, mennyire boldogtalan.

– Jól vagy?

– Igen – felelte a lány, majd nevelőanyja tekintete láttán megadóan sóhajtott. – Vagyis inkább mégsem – ismerte el. – Szükségem van egy kis időre.

– Rendben – bólintott Lindsay, majd fogta Ruth táskáját, és becsukta maguk mögött az ajtót. – A szobád ugyanott van, mint régen. Menj fel, lepd meg Sethet és a gyerekeket! Néhány óra múlva itthon leszek.

– Köszönöm.

Lindsay elsietett, Ruth pedig mély lélegzetet vett.

Két nappal később Ruth ott ült a kanapén, és mindkét oldalán volt egy gyerek, akiknek hangosan mesét olvasott Justin egyik könyvéből. Nyizsinszkij a padló egyik napfényes foltján szendergett. A lány már jóval nyugodtabb volt, mint amikor ideérkezett.

Tudhatta volna, hogy a nagybátyja házában pontosan az várja majd, amire szüksége van. Senki nem kérdezősködött, és nem is babusgatták. Lindsay ajtót nyitott neki, Ruth pedig elfogadást és szeretetet talált köztük.

Miután Ruth eljött Nyikoláj irodájából, visszament a lakásába, összecsomagolt, és egyenesen a sziklákra épült házhoz jött. Nem gondolkodott egy percet sem, ösztönösen cselekedett. Két nap elteltével megállapította, hogy nem csalta meg az ösztöne. Voltak olyan helyzetek, amelyekben csak a családja nyújthatott menedéket.

– Azt hittem, megkötözted őket, és kipeckelted a szájukat – jegyezte meg Seth, miután belépett a szobába. – Talán még álmukban sem ilyen csendesek!

Ruth elnevette magát. Amint Seth leült, mindkét gyerek bemászott az ölébe.

– Olyanok, mint az angyalok, Seth – ellenkezett Ruth, és figyelte, amint nagybátyja átkarolja mindkét gyerekét. – Szégyellned kellene magadat, amiért minden alap nélkül befeketíted őket!

– Ehhez rám semmi szükség – ingatta a fejét Seth, és megráncigálta Amanda haját. – Worth közölte, hogy talált egy félig megevett nyalókát valakinek az ágyában.

– Megettem volna ma este – védekezett Justin őszintén, és az apjára nézett. – Nem dobta ki, ugye?

– Attól tartok, kidobta.

– Ne már!

– Ráadásul mondott egy-két cifrát a lepedő állapotával kapcsolatosan – tette hozzá Seth megértően.

Justin édesanyjáéra hasonlító ajka lebiggyedt.

– Megint bocsánatot kell kérnem?

– Bizony.

– Hallani akajom! – lelkendezett Amanda önfeledten.

– Állandóan bocsánatot kell kérnem – sóhajtotta Justin fáradtan. Ruth figyelte, amint a kisfiú kimasíroz a szobából, Amanda pedig a nyomában totyog, és igyekszik lépést tartani vele.

– Nyilván tudod – kezdte Ruth –, hogy Worth odáig van értük.

– Persze, de nem örülne, ha rájönne, hogy kitudódott a titka.

Seth hallotta, hogy két pár gyerekláb végigdübörög a folyosón a konyha irányába.

– Worth elképesztő ember – ismerte el Ruth, és félretette a könyvet. – Hiába éltem itt hónapokig, nem tudtam betelni vele.

– Lindsay remekül bánik vele – dőlt hátra Seth ellazulva. – Worthnek eddig fel sem tűnt, hogy időnként az orránál fogva vezeti.

– Lindsaynek nincs párja – vélekedett Ruth.

– Nincs bizony – bólintott Seth. – Senki.

– Nem ijedtél meg, amikor szerelmes lettél valakibe, aki ennyire… különleges?

Seth belenézett unokahúga szemébe, és azonnal tudta, valójában kire vonatkozik a kérdés.

– A szerelem mindig ijesztő, ha kellő hangsúlyt kap. Ha pedig valami különleges emberbe vagy szerelmes, akkor még ijesztőbb. Halálra rémültem, amikor beleszerettem Lindsaybe.

– Ki hitte volna! Én mindig azt hittem, hogy te aztán sebezhetetlen vagy, és nem félsz semmitől.

– A szerelem mindenkit gyávává tesz, Ruth – mutatott rá Seth, és visszagondolt a házasságukat megelőző hónapokra Lindsayvel. – Egyszer majdnem elveszítettem. Még soha nem féltem annyira, mint akkor.

– Öt éve figyellek benneteket – közölte Ruth, és összevonta a szemöldökét –, és még mindig ugyanúgy szeretitek egymást, mint a kezdetek kezdetén.

– Nem – ingatta a fejét Seth. – Jobban, sokkal jobban szeretem. Emiatt több is a vesztenivalóm.

Mindketten hallották, ahogyan Lindsay berobban a bejárati ajtón.

– Isten óvjon azoktól az anyáktól, akik öt balett óra után piruettet várnak a lányuktól!

– Hazaért – jegyezte meg Seth nyájasan.

– Mrs. Fitzwalter – kezdte Lindsay minden bevezető nélkül, miután beviharzott a szobába – azt akarja, hogy Mitzie lánya Janet Connerrel együtt járjon órákra. Abba persze nem gondolt bele, hogy Janet már két éve jár balettozni, Mitzie meg csak két hete.

Lindsay lehuppant egy székre, és fáradtan sóhajtott.

-– Ráadásul Janet tehetséges, Mitzie-nek meg ólomból van a lába. Mitzie mindenesetre a legjobb barátnőjével akar járni, ezért Mrs. Fitzwalter úgy döntött, minden követ megmozgat, hogy ez így is legyen.

– Te természetesen diplomatikus voltál – vélekedett Seth.

– Még annál is diplomatikusabb. Órákat vettem Worthtől.

Ruth felé fordult.

– Mitzie-nek van öt kiló súlyfeleslege, és még az első pozíció sem megy neki. Janet már két hónapja lábujjhegyre tud állni.

– Nyilván be tudod osztani egy olyan kezdő csoportba, ahol ismer valakit – vont vállat Ruth.

– Már be is osztottam – mosolygott Lindsay, és nagyon elégedett volt magával. Amikor feltűnt neki, hogy szokatlanul nagy a csönd, lehervadt a mosolya. – De hol vannak a gyerekek?

– Bocsánatot kérnek – felelte Seth.

– Te szent ég, már megint?! – sóhajtott Lindsay, majd ismét elmosolyodott, felállt, és odament Sethhez. – Szia! – hajolt le hozzá, és megcsókolta. – Megoldottad a konzolgerendás szerkesztési gondot?

– Éppen hogy sikerült – felelte a férfi, majd visszahúzta magához a feleségét, hogy alaposabban is megcsókolja.

– Olyan okos vagy! – ült le Lindsay Seth székének karfájára.

– Még szép.

– A baj csak az, hogy túl keményen dolgozol. Minden hétköznap ott kuksolsz az irodádban, sőt gyakran még szombaton is – panaszkodott Lindsay, és kézen fogta a férjét. – Menjünk le mindannyian sétálni a tengerpartra!

Seth már majdnem rábólintott a dologra, de aztán habozni kezdett.

– Menjetek ketten Ruthszal! A gyerekeknek aludniuk kell. Azt hiszem, én is velük tartok.

Lindsay meglepett pillantást vetett rá. Szombat délután volt, gyönyörűen sütött a nap, Seth ilyenkor soha nem szokott aludni. Egy pillanat alatt megértette férje viselkedésének okát, és habozás nélkül nevelt lányához fordult.

– Igen, menjünk! Szükségem van egy kis friss levegőre Mrs. Fitzwalter után.

– Remek. Vigyek kabátot?

– Igen, vékonyat.

Miközben Ruth elment a kabátért, Lindsay visszafordult Seth felé.

– Mondtam ma már, milyen csodálatos vagy, és hogy mennyire imádlak?

– Már nem is emlékszem, hogy mondtad volna – felelte a férfi, és megcirógatta felesége haját. – Csupa fül vagyok!

– Csodálatos vagy, és én imádlak – csókolta meg Lindsay, majd felállt. – Figyelmeztetlek, tegnap Justin közölte velem, hogy ő már nagyfiú, és nem akar délután aludni.

– Majd megvitatom vele a dolgot.

– Diplomatikusan? – kérdezte Lindsay, majd hátramosolygott még a válla felett, és kiment a szobából.

A szél tengerillatot forgatott. Ruth már el is felejtette, milyen tiszta és átható lehet ez az illat. A tengerpart hosszú volt és sziklás, a hullámok nagy zajjal törtek meg rajta. Időnként leszállingózott ide egy-egy levél a domboldal berkeiből. Lindsay és Ruth is találtak egyet a homokban.

– Mindig szerettem ezt a partot – közölte Lindsay, és kabátja mély zsebébe süllyesztette a kezét.

– Amikor először jöttünk le ide, én még utáltam – emlékezett vissza Ruth, és séta közben végignézett a hosszan elnyúló parton. – A házat, a hangokat, mindent.

– Meg tudom érteni.

Ruth futó pillantást vetett a nevelőanyjára. Igen, Lindsay tényleg meg tudta érteni.

– Nem tudom, mikor változott meg a dolog. Egy nap egyszer csak arra ébredtem, hogy ez az otthonom. Seth nagyon türelmes volt velem.

– Türelmes ember – nevetett Lindsay. – Néha dühítően az. Én csak morgolódom, jártatom a számat, ő ellenben nagy nyugodtan megnyeri a csatát. Elképesztő, milyen önuralma van.

Ruth felé fordult.

– Sok tekintetben hasonlítasz hozzá.

– Tényleg? – tűnődött el a dolgon Ruth. – Az utóbbi időben nem voltam túl kiegyensúlyozott.

– Hát azért neki is vannak nehezebb időszakai…

Lindsay lehajolt egy szép formájú kavicsért, és a zsebébe csúsztatta. Olyan szokása volt ez, amellyel nem hagyott fel soha.

– Lindsay, még csak meg sem kérdezted, miért toppantam be hozzátok ilyen hirtelen, és meddig akarok maradni.

– Ez a te otthonod, Ruth. Nem kell megindokolnod, miért jössz.

– Sethnek is mondtam, hogy nincs még egy ilyen asszony, mint te.

– Tényleg? – mosolyodott el Lindsay, majd kisimított egy lobogó tincset a szeméből. – Köszönöm a bókot.

– Nyikoláj miatt vagyok itt – bukott ki Ruthból váratlanul.

– Igen, tudom.

Ruth sóhajtott.

– Szeretem, Lindsay. Félek.

– Ismerem az érzést. Veszekedtetek, gondolom.

– Igen. Annyi minden kavarog bennem…

Ruth hangja váratlanul megtelt érzelemmel.

– Igyekeztem végiggondolni mindent az elmúlt napokban, de olyan zavaros ez az egész…

– A szerelem sosem egyszerű. Ez az első szabály.

Egy sziklacsoporthoz értek, és Lindsay leült. Eszébe jutott, hogy Sethtel is itt álltak meg egyszer, egy emlékezetes napon. Aztán Ruth lejött hozzájuk a házból, és egy kismacska bújt meg kabátja cipzárja mögött. Tizenhét éves volt, és félt bárkit is közel engedni magához. Talán még mindig fél, gondolta az asszony, és visszafordult nevelt lánya felé.

– Akarsz beszélni róla?

Ruth csak egy pillanatig habozott.

– Igen, azt hiszem, szeretnék.

– Akkor ülj le, és kezdd a legelején!

A lánynak hamar megoldódott a nyelve. Elmesélte, milyen hirtelen jött össze Nyikolájjal, pedig évek óta együtt dolgoztak már. Azt is, hogy mennyire megdöbbent, amikor a férfi szerelmet vallott neki, és hogy mennyire fájlalta, hogy olyan kevés időt tölthetnek kettesben. Minden részletet elmondott – a Leahval való jeleneteket, Nyikoláj sűrű hangulatváltozásait, a saját kételyeit.

– Aznap, amikor eljöttem, Nadine leült mellém beszélgetni. Közölte, hogy ha szakítanánk Nyikolájjal, és nem akarnánk többé együtt dolgozni, akkor kénytelen lenne elküldeni. Dühös voltam, hogy kitudódott, ami köztünk van.

Hallgatták egy ideig a hullámok robaját.

– Még mielőtt lenyugodhattam volna, Nyikoláj rám parancsolt, hogy adjam fel a lakásomat, és költözzem hozzá. Csak így – tette hozzá, és Lindsayre nézett. – Követelőzött. Nagyon mérges lettem rá, amiért még mindig gyereknek tart, és azt hiszi, rám erőltetheti az akaratát. Közölte velem, hogy már öt éve szeret, és hogy szándékosan nem szólt nekem erről. Nem hittem a fülemnek. Hát van bőr a képén?!

Ruth elhallgatott egy pillanatra, és igyekezett úrrá lenni az indulatain.

– Szörnyű volt még belegondolni is, hogy azt hiszi, csak valami báb vagyok, amit a kénye-kedve szerint rángathat. Össze-vissza beszélt, és percről percre oroszabbá vált. Elvárta tőlem, hogy csomagoljam össze a holmimat, és gondolkodás nélkül költözzem hozzá. Még csak meg sem kérdezett, akarom-e a dolgot. Szinte utasított, mintha épp a legutóbbi balettjét vinné színre. Nem is – helyesbített Ruth, majd felállt, mivel képtelen volt egy helyben ülni –, a színpadon talán még sokkal emberségesebb, mint most velem volt. Egyszer sem kérdezte meg, hogy mit érzek. Közvetlenül a Nadine-nal való beszélgetés után egyszerűen csak rendelkezni akart velem, pedig tudta, milyen kimerült vagyok, hiszen egy teljes héten át együtt táncoltunk a forgatáson!

Ruth kiadta magából minden mérgét. Aztán megnyugodott valamelyest, és visszaült a kőre.

– Lindsay, még soha nem voltam ennyire összezavarodva életemben.

Az asszony lustán markolászni kezdte a kavicsot a zsebében. Figyelmesen végighallgatta Rutht, és szándékosan nem szakította félbe egyszer sem.

– Az a helyzet – szólalt meg végül –, hogy nem szeretek tanácsot adni. Ez nálam alapszabály.

Elhallgatott, és bámulni kezdte a tengert.

– Másrészről a szabályok azért vannak, hogy megszegjük őket. Mennyire ismered Nyikolájt?

– Nem annyira, mint te – felelte Ruth gondolkodás nélkül. – Szerelmes volt beléd.

Ruth hirtelen rájött, hogy kimondta, amit gondolt.

– Ne haragudj, Lindsay…

– Ugyan – ingatta a fejét nevelőanyja, majd Ruth szemébe nézett. – Amikor csatlakoztam a társulathoz, Nadine-nak mindent meg kellett tennie, hogy anyagilag is jól menjenek a dolgok. Nyikoláj csatlakozása hatalmas lendületet adott, de voltak belső nehézségek, mert a támogatók nyomást gyakoroltak ránk. Egy kívülálló általában semmit sem sejt erről. Tudom, hogy túl szigorúnak tartod Nadine-t – kétségtelenül az is –, de neki a társulat a mindene. Most, hogy már nem vagyok veletek, jobban meg tudom őt érteni. Ez nem volt mindig így.

– Szóval – folytatta –, Nyikoláj csatlakozása volt a fordulópont. Davidov nagyon fiatal volt még, ráadásul azonnal rivaldafénybe került egy számára idegen országban. Még nem beszélt összefüggően angolul. Tudott egy keveset franciául, olaszul, még németül is, de az angolt nulláról kellett kezdenie. Te tudod a legjobban, milyen érzés egy idegen országba, idegen szokások közé csöppenni, kívülállónak lenni.

Ruth szótlanul bólintott, Lindsay pedig a térde köré fonta a karját.

– Próbálj meg elképzelni egy húszévest, aki éppen meghozza élete legfontosabb döntését. Elhagyta a hazáját, a barátait, a szüleit. Igen, még élnek a szülei – bólintott Lindsay, Ruth meglepődését látva. – Nem volt könnyű dolga, és az első évek nagyon óvatossá tették. Sokan voltak, akik ki akarták használni – a háttere, az élettörténete miatt. Akkor tanult meg hallgatni. Amikor találkoztam vele, ő már Davidov volt, a világhírű szólótáncos.

Lindsay hallgatott egy ideig, figyelte, hogyan nyaldossa a tajték a sziklákat.

– Vonzódtam hozzá, nagyon is. Talán félig szerelmes is voltam belé egy ideig. El tudom hinni, hogy ő is ugyanígy érzett. Táncosok voltunk, fiatalok, becsvágyók. Ha a szüleim nem szenvednek balesetet, ha a társulattal maradok, talán kialakult volna köztünk valami. Nem tudom. Én azonban megismertem Sethet.

Lindsay elmosolyodott, és felnézett a házukra.

– De bármi is lett volna közöttünk Nyikolájjal, nem tartott volna sokáig. Seth a mindenem. Most és mindörökké.

– Ne haragudj, Lindsay, nem akartam kíváncsiskodni! – szabadkozott Ruth.

– Nem kíváncsiskodtál. Ez olyan történet, amelyben mindnyájunknak jut szerep. Ezért döntöttem úgy, szabályt szegek.

Ismét elhallgatott egy pillanatra.

– Nyikoláj velem is beszélt akkoriban, mert szüksége volt valakire. Kevesen vagyunk, akikben maradéktalanul megbízik. Én egy vagyok ezek közül. Ha vannak dolgok, amelyeket nem árult el neked, az csak azért van, mert nem szeret azzal foglalkozni, amit már régen maga mögött hagyott. Nyikoláj az a fajta ember, aki előretekint. De ettől még vannak érzései, Ruth; ne hidd, hogy nincsenek!

– Tudom, hogy vannak – jegyezte meg Ruth halkan. – Én csak annyit szerettem volna, hogy velem is megossza őket.

– Ha már késznek érzi magát rá, akkor meg is fogja osztani – felelte Lindsay egyszerűen. – Nyikolájnak a balett az első. Így döntött, erre vitte rá a szükség, vagy ahogy tetszik. Abból, amit elmondtál, úgy érzem, átvetted nála az első helyet. Biztosra veszem, hogy ettől halálra van rémülve.

– Értem – bólintott Ruth, és eszébe jutott, amit a nagybátyja mondott neki. – Nem hittem volna, hogy ő is ugyanazon megy át, mint én.

– Ha egy férfi, különösen egy olyan férfi, aki színpadi körökben mozog, és járatos a szavakban, ilyen ügyetlenül kér meg egy nőt, hogy költözzön hozzá, akkor nyilván szörnyen meg van ijedve.

Lindsay halványan elmosolyodott, és megérintette Ruth kezét.

– Ami pedig Leaht illeti, nyilván te sem gondolod komolyan ezt a butaságot, hogy a kapcsolatotok bármiben is befolyásolhatja a pályafutásotokat, és fordítva. Öt éve táncolsz már a társulatnál, tudhatnád, hogy egyszerűen csak féltékeny rád.

Ruth sóhajtott.

– Igazad van.

– Csak azért nem láttad át a dolgot azonnal, mert a szerelem elhomályosította az ítélőképességedet.

Lindsay egy ideig némán figyelte Rutht.

– Mi az, amit hajlandó voltál megadni Nyikolájnak?

A lány szóra nyitotta a száját, majd be is csukta nyomban.

– Nem eleget – ismerte el Ruth. – Én is féltem. Nagyon erős ember, Lindsay; lehengerlő a személyisége. Nem akartam elveszíteni magamat.

Fürkésző pillantást vetett a nevelőanyjára.

– Ez hiba?

– Nem. Ha gyenge lennél, és rábólintanál minden parancsára, nem is lenne beléd szerelmes.

Lindsay megfogta Ruth kezét, és megszorította.

– Nyikolájnak társ kell, nem pedig rajongó.

– Néha olyan fölényes és lehetetlen tud lenni!

– Igen. Áldja meg érte az ég!

Ruth elnevette magát, és megölelte a nevelőanyját.

– Lindsay, el sem hinnéd, mekkora szükségem volt rá, hogy hazajöjjek.

– Jól tetted, hogy hazajöttél – bólintott az asszony, és viszonozta az ölelést. – Szerelmes vagy belé?

– Igen. Szerelmes vagyok.

– Akkor most máris csomagolj, és menj utána! Nincs vesztegetni való időd. Kaliforniában van.

Ruth döbbent vonásai láttán elmosolyodott.

– Ma reggel felhívtam Nadine-t. Már akkor tudtam, hogy ezzel szabályt szegek…

15.

Nyikoláj sebesen futott a homokban. Már a harmadik mérföldjénél tartott. Lassan felkelt a nap, arany- és rózsaszín csillogást varázsolva az óceánra. A férfi hajnalban jött ki a partra, és amikor futni kezdett, még sápadtszürke volt minden. Egyedül volt, ameddig a szem ellátott. Még a leglelkesebb kocogónak is túl korai ez az időpont. Örömét lelte a kietlen partszakaszban, amely egyre melegebben fénylett a napsugaraktól; a feje felett rikoltozó sirályokban, a hullámok morajában.

Itt az egyetlen ránehezedő nyomás az volt, amelyet ő maga mért saját testére. A futás ugyanolyan magányos kihívás tud lenni, mint a tánc, és ugyanúgy meg tud feledkezni közben szívének fájdalmáról. Aznap, ha elég keményen és messzire fut, gondolta, talán ki tudja verni a fejéből Rutht.

Hogyan viselkedhetett ilyen ostobán a lánnyal? Káromkodott egyet, és gyorsított a tempón. Pocsékul időzített, és szánalmas volt a modora. Több teret akart adni Ruth-nak, meg akarta várni a megfelelő pillanatot. Semmi sem úgy sült el, ahogyan tervezte. Tényleg ráparancsolt volna a lányra, hogy csomagoljon és költözzön hozzá? Hát miféle gonosz szellem szállta meg a lelkét? A düh, a csalódottság, a vágy és a félelem démona. Olyan szépen kigondolta a koreográfiát, aztán mégiscsak rogyadozó, botladozó lépések lettek belőle…

Fokozatosan szerette volna rávenni Rutht arra, hogy éljen vele, hogy lassan szokhassa meg az elköteleződésnek ezt a fokát, még azelőtt, hogy megkérné a kezét. Fölényeskedésének és heves vérmérsékletének köszönhetően most mindent tönkretett.

Miután belekezdett a parancsolgatásba, képtelen volt abbahagyni. Ruth milyen szúrósan nézett rá! Előbb döbbenten, majd éktelen haraggal. Hogy is lehetett vele ilyen otromba? Számtalan nő volt már az életében, és korábban egyszer sem esett nehezére elmondania nekik, hogy mit érez vagy hogy mit nem érez. Hány nyelven is tudott már ölelkezni? Miért volt az, hogy első alkalommal, amikor ez számított is, ostobán elhamarkodta a dolgot? Mégis kezdettől fogva ez történt, amióta Ruthnak udvarolt.

Udvarlás… letorkolta magát, és csak futott tovább, miközben a nap egyre magasabbra hágott az égen. Olyan sebes tempót erőltetett magára, ami már szinte önkínzás volt. Hát udvarolt ő egyáltalán ennek a lánynak? Úgy mászott rá mindjárt az első alkalommal, mint valami megvadult kan, és amikor szerelmet vallott neki, abban sem volt semmi költői. Még egy kamasz is lovagiasabban viselkedett volna!

Messze a tengerben egy csapat delfin szökkent sorra a levegőbe; csodálatosan megkoreografált vízi balettet adtak elő. De Nyikoláj futott tovább.

Ruth soha többé nem jön vissza, gondolta komoran. Istenem, mihez kezdek nélküle? – tépelődött magában. Teljes mértékben a társulatnak szentelem magam, mint szegény Nadine? Hát ezért vártam Ruthra oly sok éven át? Ahányszor csak táncolunk, ott lesz a színpadon, talán még a karomban is, mégis elérhetetlen távolságban. Vagy átmegy egy másik társulatba, Mitchellékhez vagy Kirminovékhoz. Már ennek puszta gondolatától is szinte elborult az agya.

Nem hagyom, hogy elmenjen! Nyikoláj futott tovább, és egyre növekedett a testében a fájdalom. Olyan fiatal még! Milyen alapon kényszeríteném vissza magam mellé? És visszakényszeríthetem egyáltalán? Ez így nem helyes; egy férfi nem rángathat vissza egy nőt magához, ha az elhagyja. Ennél büszkébbnek kell lennie. Nem hozom vissza.

De mennyire hogy visszahozom! – gondolta váratlanul, és visszafordult a ház felé. Egy pillanatig sem lassított a tempón. Vissza én!

Ruth megállt a ház előtt, és leállította a bérelt kocsi motorját. Kétemeletes, cédrusból épült faház volt, amelyet kissé megviselt már a szél és a sós víz. Seth tervezte, és ennek megfelelően nagyon megnyerő volt tiszta, éles vonalaival, tágas tereivel.

A lány nyelt egyet, és már vagy századszor is azon tűnődött, hogyan is kezelje a helyzetet. Az összes kis betanult szöveg, amiket a repülőgépen elpróbált, most reménytelenül erőltetettnek és ostobának hangzott.

– Nyikoláj, beszélnünk kell – mondta ki hangosan, majd a kormányra hajtotta a fejét. Pompás. Ilyen alapon azt is mondhatná: „Szia, Nyikoláj! Épp erre jártam, gondoltam, beugrom…”. Ez is ugyanolyan eredeti lenne.

Egyszerűen csak menj be! – javasolta önmagának. Kopogj be az ajtaján, a többi majd kialakul! Sebesen kiszállt az autóból, és felment a hat lépcsőfokon, amely a bejárathoz vezetett. Vett egy mély lélegzetet, mint annyiszor egy jeté előtt a színpad valamelyik szárnyában, és bámulni kezdte az ajtót.

Kopogj! – parancsolt magára. Emeld fel a kezedet, görbítsd be a mutatóujjadat, és használd! Egy teljes percébe telt, mire képes volt erre. Utána várt, és visszafojtotta a lélegzetét. Semmi. Még egyszer bekopogott, ezúttal határozottabban. Várt.

Mivel képtelen volt elviselni a feszültséget, a kilincsre tette a kezét, és lenyomta. Majdnem hátraugrott, amikor az ajtó szinte magától kinyílt. A lány manhattani zárak és reteszek mogorva sokaságához volt szokva.

A nappali szinte kitette a földszint egészét. A hátsó oldal hatalmas ablak volt, amely bámulatos kilátást nyújtott a Csendes-óceánra. Ruth egy pillanatra megfeledkezett az aggodalmáról. Látott már más házat is, amelyet a nagybátyja tervezett, de ez igazi mestermunka volt.

A parkettát mindössze néhány egyszerű barnássárga szőnyeg díszítette. A falakon nem volt festmény – az óceán önmagában is művészi látványt nyújtott. Apró dísztárgyból sem volt túl sok, de Ruth azonnal észrevett egy gyönyörű, régi, sárgaréz levélnehezéket, amely azonnal megtetszett neki. Volt még a nappaliban egy bárpult, mögötte polcok különböző színű és alakú üvegekkel. A kanapé puha volt, és mély, rengeteg párnával. A szoba hátuljában csillogó, mahagóni zongora állt, amelynek szélesre volt nyitva a teteje. Ruth odament, és felemelt egy köteg kottát.

Felül egy saját szerzemény első lapjai voltak, Nyikoláj pedáns kézírásával a lapszéleken. Ruth semmit nem tudott kiolvasni az orosz betűkből, ezért elkezdte lejátszani a dallamot a zongorán.

Nyikoláj új balettje lenne? Tetszett neki az ismeretlen zene. Elmosolyodott, és visszatette a kottát a helyére. Elképesztő, gondolta. Senkit nem ismert, aki ennyit tudott dolgozni, mint Davidov.

De vajon hol lehet?

Ismét körülnézett. Lehet, hogy már visszatért New Yorkba? De nem, az lehetetlen. Akkor nem hagyta volna nyitva az ajtót, és új darabjának kottáját sem felejti a zongorán! Az órájára nézve rájött, hogy még mindig a keleti parti időt mutatja. Lemondóan sóhajtott, és kiszámolta, hány óra van. Korán, nagyon korán! Akkor Nyikoláj valószínűleg még alszik.

Lassan a lépcsőhöz ment, és vetett egy pillantást az emeletre. Nem mehet fel oda csak úgy. Összeszorította a száját. Talán felhívhatná. Kinyitotta a száját, majd dühösen be is csukta. Mégis, mit mondana neki? Hahó, Nyikoláj, ébresztő! Ajkához emelte a kezét, hogy elfojtsa a kuncogását.

Vett egy mély lélegzetet, a lépcsőkorlátra tette a kezét, és elindult felfelé.

Nyikoláj kinyitotta a dupla üvegajtót, amely a hátsó verandáról a nappaliba vezetett. Zihálva vette a levegőt. Pólója teljesen átizzadt a nyakától a szegélyéig. Sokat segített neki ez a reggeli, testi erőfeszítés. Most tisztábbnak és józanabbnak érezte magát. Elhatározta, hogy lezuhanyozik, és egész nap az új balettjén fog dolgozik. Belátta, hogy őrültség lenne keletre utaznia, és hazarángatnia Rutht.

A nappali közepén azonban megtorpant. Megcsapta az orrát a vadvirágok illata. Te jó ég! Hát már soha nem szabadul meg ettől a lánytól?

Milyen jogon teszi ezt vele? Milyen alapon kísérti, bárhová is megy? Átkozott! – gondolta dühösen. Hát ebből elég!

Odament a telefonhoz, felemelte a kagylót, és beütötte Ruth New York-i számát. Fogalma sem volt, mit fog mondani neki, de türelmetlenül várta, hogy a lány felvegye a kagylót. Egy idő után elkáromkodta magát, és letette. Vajon hol az ördögben lehet? A társulattal van? Nem, rázta meg a fejét azonnal. Lindsayvel. Hát persze! Hova máshová ment volna?

Ismét felvette a kagylót, és már be is ütött négy számot, amikor zajt hallott az emeletről. Összevonta a szemöldökét, és a lépcső felé fordult. Ruth lépdelt le rajta, és ő is összeráncolta a homlokát.

Pillanatokkal később találkozott a tekintetük.

– Szóval itt vagy! – szólalt meg a lány, remélve, hogy nem hangzik olyan ostobaságnak, amit mond, mint amilyen ostobaságnak érzi. – Kerestelek.

Nyikoláj végtelenül óvatos mozdulattal visszatette a kagylót a helyére.

– Igen?

Bár a férfi hangja cseppet sem volt előzékenynek nevezhető, Ruth bátran lejött a lépcsőn.

– Igen. Nyitva volt az ajtód. Remélem, nem bánod, hogy csak úgy bejöttem.

– Nem.

A lány szórakozottan babrálni kezdte a ruháját, majd mosolyt erőltetett magára.

– Látom, elkezdtél dolgozni az új baletteden.

– Elkezdtem, igen – felelte Nyikoláj tagoltan, és egy pillanatra sem vette le a szemét Ruthról.

A lány nem bírta tovább a feszültséget, ezért elkezdett fel-alá járkálni a nappaliban.

– Nagyon szép ez a hely. Már értem, miért jössz ide, ahányszor csak teheted. Mindig szerettem az óceánt. Japánban nekünk is volt egy házunk a Csendes-óceán partján.

Ruth érezte, hogy be nem áll a szája, mégis folytatta, mert nem tudta volna elviselni a csendet. Nyikoláj hallgatott, és a lány hátát nézte, miközben Ruth az óceánt bámulta.

A férfi észrevette, hogy az izmai pattanásig feszülnek, és tudatosan ellazította őket. Egy szót sem hallott abból, amit a lány mondott.

– Azért jöttél, hogy gyönyörködj a kilátásban? – kérdezte aztán, félbeszakítva Rutht.

A lány összerezzent, majd nyugalmat erőltetett magára, és megfordult.

– Azért jöttem, mert találkozni akartam veled – felelte. – Beszélnünk kell.

– Rendben – bólintott Nyikoláj, majd intett a kezével. – Beszélj!

A férfi öntudatlan gesztusától Ruth kihúzta magát.

– Mindjárt, de előbb ülj le!

Nyikoláj felvonta a szemöldökét a parancs hallatán, majd pillanatnyi habozást követően leült a kanapéra.

– Hallgatlak.

– Gyakoroltál, Davidov, hogy ilyen elviselhetetlen legyél, vagy született tehetség vagy?

A férfi várt egy pillanatig, majd hátradőlt a párnákra.

– Azért utaztál háromezer mérföldet, hogy ezt elmondd?

– Többek között – felelte a lány. – Nem akarom, hogy elnyomj, sem szakmailag, sem személyesen. Kezdjük a tánccal!

– Mindenképpen – bólintott Nyikoláj, majd felemelte az egyik tenyerét, és visszaejtette maga mellé. – Kérlek, folytasd!

– Tehetséges táncos vagyok, és akár te vagy a partnerem, akár nem, a jövőben is az leszek. Ha a társulatban azt mondod, hogy táncoljak, amíg le nem bénul a lábam, megteszem. Te vagy a mester, te vagy a művészeti vezető.

– Ezt én is tudom.

Ruth szúrós pillantást vetett rá.

– Csakhogy ezen túlmenően nincs beleszólásod az életembe. Nem parancsolgathatsz nekem. Bármit teszek vagy nem teszek, az az én döntésem, az én felelősségem. Ha úgy döntök, hogy tucatnyi szeretőt tartok, vagy hogy remete leszek, az is az én dolgom, csakis az enyém!

– Úgy gondolod? – kérdezte a férfi hűvösen. A tartása is könnyed volt, de a szemén látszott, hogy elöntötte a harag.

– Ismerlek – közölte a lány, és tett egy lépést Nyikoláj felé. – Mindaddig, amíg szabad vagyok, amíg el nem kötelezem magam, senkinek nincsen beleszólása abba, hogyan élek és mit teszek. Senki nem kérdőjelezi meg a te döntéseidet, Davidov. Nem is hagynád senkinek. Hát én sem fogom.

Ruth csípőre tette a kezét.

– Ha azt hiszed, hogy futok utánad, mint egy jó kislány, és a összecsomagolok, csak mert rám parancsolsz, hát akkor nagyon tévedsz. Már nem vagyok kislány, és nem tűröm, hogy bárki is előírja nekem, mit tegyek! Én döntök az életemet illetően.

Tett még egy lépést a férfi felé.

– Mindig mindenkitől elvárod, hogy vidáman engedelmeskedjen a parancsaidnak – füstölgött tovább. – De mondok én neked valamit, ami nagyon meg fog lepni. Nem akarok a beosztottad lenni. Partnerek leszünk, Davidov, minden értelemben. És még valami. Nem fogok veled élni, nekem ez kevés. Ha engem akarsz, el kell venned feleségül. Pont.

Ruth karba fonta a kezét maga előtt, és várt.

Nyikoláj lassan felegyenesedett, majd várt egy keveset, végül felállt.

– Ez most ultimátum?

– Még szép, hogy az!

– Értem – bólintott a férfi, és fürkésző pillantást vetett rá. – Ezek szerint nincs más választásom. New Yorkban szeretnél összeházasodni velem?

Ruth kinyitotta a száját, és mivel nem jött ki rajta hang, megköszörülte a torkát.

– Igen… gondolom.

– Bensőséges kis szertartást szeretnél, vagy hatalmas ünnepséget?

Addigra a lány minden haragja elpárolgott, és csak zavartan bámult Nyikolájra.

– Nem tudom… ezen még nem gondolkodtam.

– De a repülőgépen, ugye el tudod dönteni? – mosolygott rá a férfi furcsán. – Lefoglaljam a repülőjegyünket?

– Igen. Ne, mégsem! – kérte Ruth, amikor Nyikoláj elindult a telefon felé. A férfi oldalra biccentette a fejét, és várt. – Na, jó, mégis!

A lány odament az ablakhoz, és kibámult rajta. Érezte, hogy valami nagyon nincsen rendjén.

– Ruth – kezdte Nyikoláj, és megvárta, amíg a lány ismét felé fordul. – Szerelmet vallottam neked, de ezt olyan nőknek is megtettem, akiknek már a nevére sem emlékszem. A szavak tehát nem sokat jelentenek.

Ruth nyelt egyet, és fájdalom markolt a szívébe. Egy egész szobányi távolság volt közöttük.

– Nem tudtam kimutatni neked az érzéseimet úgy, ahogyan szerettem volna. Melletted valamiért esetlen leszek – mutatott rá a férfi, és tehetetlenül széttárta a karját. – Egy táncosnak nehéz beismernie az ilyesmit, és mégis így van. Ha nem lennék esetlen, akkor el tudnám mondani neked, hogy az életem nem élet nélküled. El tudnám mondani, hogy te vagy a szíve, az izma, a csontja. Hogy nélküled csak üresség van, és sóvárgás. Hogy nagyobb szükségem van arra, hogy a partnered, a férjed és a szeretőd lehessek, mint a levegőre. A baj csak az – csóválta meg a fejét –, hogy melletted esetlen leszek, és csak annyit tudok mondani, hogy szeretlek, remélve, hogy ennyi elég.

– Nyikoláj!

Ruth rohanni kezdett a férfi felé, de Nyikoláj gyorsabb volt, és még azelőtt elkapta, mielőtt a szoba feléig ért volna. Hevesen megölelték egymást, és melegség öntötte el őket, hogy ismét egymás karjában lehetnek.

– Amikor láttam, ahogyan lejössz a lépcsőn, azt hittem, álmodom… vagy hogy megőrültem.

– Én pedig azt hittem, még alszol.

– Nem hinném, hogy egyszer is rendesen aludtam volna azóta, hogy elhagytál – sóhajtotta a férfi, és eltolta a lányt magától. – Soha többé ne tedd ezt velem! – kérte Rutht vadul. – Utálhatsz, kiabálhatsz velem, de ne hagyj el többé!

A lány már éppen megígérte volna, hogy így tesz, de Nyikoláj csókkal fojtotta belé a szót. Ruth forrón, hevesen viszonozta, és a férfi hajába fonta az ujjait. Szorosan összesimultak, és belefeledkeztek az áramlásba, amely megindult közöttük. A lányt magával ragadta a vágy, ajka egyre mohóbb kétségbeeséssel forrt Nyikolájéra. Maga alá temette az érzéki ingerek lavinája: a férfi íze, illata, sűrű hajának puhasága a kezében.

– Szeretlek – formálta Ruth ajka, de hang nem jött ki a torkán. – Kívánlak.

Érezte, hogy Nyikoláj lehúzza a cipzárt a hátán, és hagyta, hogy a ruha a padlóra hulljon. A férfi végigsimított a lány meztelen oldalán.

– Olyan törékeny vagy, ljúbovnica, mindig attól félek, hogy kárt teszek benned!

– Táncos vagyok – emlékeztette Ruth, és megborzongott Nyikoláj érintésétől. – Erős, mint a bors.

Lefeküdtek a kanapéra, és összefonódtak.

– Féltem – ismerte el a lány, miközben kedvese gyengéden cirógatta. – Féltem megbízni benned, féltem szeretni téged – de a legjobban mégis attól féltem, hogy elveszítelek.

– Akkor már ketten vagyunk – ölelte magához a férfi, és csak szorította hevesen. – Soha többé nem engedlek el!

Ruth becsúsztatta a kezét Nyikoláj pólója alá, a szívére. Davidov, gondolta. Hány éven át bálványozta a legendát? Most pedig övé ez a férfi, ő pedig ezé a férfié. Egy ideig még Nyikoláj szívén nyugtatta a kezét, majd eltöltötte a bizonyosság. Elmosolyodott, majd a férfi nyakához szorította az arcát, és ott is tartotta.

– Davidov?

– Hm?

– Tényleg elfogadod az ultimátumot?

Nyikoláj keze a lány mellére tévedt.

– Alaposan meggondoltam a dolgot, és ez tűnik a legjobb megoldásnak. Nagyon hajthatatlannak tűntél, ezért úgy döntöttem, engedek.

– Nocsak – jegyezte meg Ruth mosolyogva.

– Így van. Tucatnyi szeretőt ellenben nem engedélyezek, csak akkor, ha mindegyik én lehetek.

A férfi csókolgatni kezdte a lány állát.

– Ha mindent beleadok, felérek tizenkettővel, ugye?

– Talán – sóhajtotta Ruth, és elégedetten figyelte, ahogyan Nyikoláj nekilát, hogy teljesen levetkőztesse. A férfi mindeközben folyamatosan csókolgatta.

– Nagyon féltékeny férj leszek. Néha nem lehet majd velem beszélni, és időnként talán erőszakoskodom is.

Nyikoláj ekkor felemelte a fejét, és a lányra mosolygott.

– Nehéz lesz együtt élned velem. Még mindig azt akarod, hogy felhívjam a légitársaságot?

Ruth kinyitotta a szemét, és belenézett a férfiéba.

– Nagyon is… de azt majd csak holnap!