STANISŁAW LEM

A világűr csavargója

Fordította: Mach P. Edward

A fordítás a Dzienniki gwiazdowe (Iskry, 1958) és

Inwazja z Aldebarana (Wydawnictwo Literackie, 1959)

című művek alapján készült

CSILLAGNAPLÓ

Előszó

Ijon Tichy Csillagnaplója válogatott részeinek közzétételekor a kiadó nem kíván az utazó erényeinek ecsetelésére sok tintát pazarolni, hiszen az ő nevét ismerik a Tejúton innen és túl. Ijon Tichy, a csillagkutató, a hosszútávú galaktikus hajózás kapitánya, meteor- és üstökösvadász, nyolcvanezer-három glóbusz fáradhatatlan felfedezője, a Nagy és Kis Medve Egyetemeinek díszdoktora, a Kisbolygókat Pártoló Társaság és sok egyéb egyesület tagja, a Tejút és a Csillagköd rendjének lovagja, maga mutatkozik be az olvasónak alább közölt Naplójában, amely őt a múlt olyan rettenthetetlen férfiúinak sorába emeli, mint báró Münchhausen, Pavel Maszlobojnikov, Lemuel Gulliver vagy Maitre Alkofrybas.

A nyolcvanhét negyedrétnyi kötetre tervezett teljes Naplói a függelékkel (csillagszótár és mintapéldányok külön ládában), továbbá az összes utazások térképével jelenleg tudós asztrogátorok és planéta-szakértők dolgozzák fel, és tekintettel az óriási feladatra, egyhamar nem készülnek el. A kiadó helytelennek tartotta volna, hogy Ijon Tichy nagy felfedezéseit eltitkolja a közönség előtt, ezért kiragadott a Naplóból egy töredék részt, és nyers állapotban, jegyzetek, magyarázatok, kommentárok és a kozmikus kifejezések szótára nélkül közreadja.

A Napló nyomdai előkészítésében voltaképpen senki sem volt segítségemre; a munkámat gátló személyeket nem nevezem meg, mert ez túlságosan sok helyet igényelne.

ASTRAL STERNU TARANTOGA

a fomalhauti egyetem asztro-zoológiai

tanszékének professzora

Fomalhaut, a VI. kozmikus pulzáció 18. napján

Tizenkettedik utazás

Azt hiszem, hogy egyetlen utazásom során sem menekültem meg olyan félelmetes veszedelmektől, mint a Küklopsz csillagcsoportba tartozó Amauropia bolygóra tett kirándulásomkor. Ottani élményeimet Tarantoga professzornak köszönhetem. Ez a tudós asztro-zoológus nemcsak nagy kutató, hanem, mint ismeretes, szabad perceiben feltaláló. Többek között feltalálta a kellemetlen emlékeket elmosó folyadékot, a vízszintes nyolcassal ellátott bankjegyeket – ez végtelen nagyságú pénzösszeget jelent –, a köd tetszetős színezésének háromféle módszerét és egy különleges port a felhők meghintésére és megfelelő formákba préselésére, úgy, hogy szilárd, tartós alakot öltenek. Az ő műve az a készülék is, amely hasznosítja a gyermekek általában kárba vesző energiáját – tudjuk, a csemeték egy pillanatig sem nyugszanak.

Ez a berendezés nem más, mint a lakás különböző pontjain meredező fogantyúk, csigák, emeltyűk rendszere, amelyeket a gyermekek játék közben tolnak, húznak, ráncigáinak, és ezáltal tudtukon kívül vizet szivattyúznak, mosnak, burgonyát hámoznak, áramot termelnek és így tovább. Féltve legifjabbjainkat, akiket szüleik néha magukra hagynak a lakásban, a professzor kiagyalta a meggyújthatatlan gyufát, és ezt már tömegesen gyártják a Földön.

Egy ízben a professzor bemutatta nekem legújabb találmányát. Először azt hittem, hogy egy vaskályhával van dolgom. Tarantoga elárulta, hogy valóban ebből a készítményből indult ki.

– Ez, drága Ijonom, a megvalósult örök emberi vágyálom – magyarázta –, mégpedig az időnyújtó, vagy ha úgy tetszik, időlassító gép. Ez lehetővé teszi az élet tetszés szerinti meghosszabbítását. Belsejében egy perc körülbelül két hónapig tart, ha számításaim helyesek. Volna kedved kipróbálni?

Mivel érdekelt minden technikai újdonság, buzgón rábólintottam, és bepréseltem magam a készülékbe. Alighogy összekuporodtam benne, a professzor máris rám zárta az ajtót. A csapódástól a kályha megrázkódott, a levegő megtelt a bent maradt korommal, és orromat facsarta, úgy, hogy lélegzetért kapkodva, nagyot tüsszentettem. Abban a pillanatban a professzor bekapcsolta az áramot. Az idő múlása lassúbbá vált, ennek következtében tüsszentésem öt napig tartott, és amikor Tarantoga ismét kinyitotta a készüléket, a kimerültségtől félholtan kerültem a napvilágra. Elképedt és megdöbbent, majd megállapítva, hogy mi történt, nyájasan elmosolyodott és kijelentette:

– A valóságban az én órámon csupán négy másodperc telt el. Na, mit szólsz, Ijonom, a találmányomhoz?

– Az igazat megvallva, azt hiszem, még nem tökéletes, noha figyelemre méltó – válaszoltam, amikor sikerült levegőhöz jutnom.

A derék professzor elszomorodott kissé, de azután nagylelkűen megajándékozott a géppel, megmagyarázva, hogy az egyaránt használható az idő lassítására vagy gyorsítására. Kissé fáradt voltam, ezért megtagadtam az újabb lehetőség kipróbálását, melegen megköszöntem, és hazaszállítottam a gépet. Őszintén szólva, nemigen tudtam, mihez kezdjek vele; végül is a rakétaszín padlásán helyeztem el, ott hevert vagy fél évig.

A professzor, kitűnő Asztro-zoológiájának nyolcadik kötetét írva, részletesen megismerkedett azzal az anyaggal, amely az Amauropiát benépesítő lényekre vonatkozott. Ekkor felötlött agyában, hogy ezek kitűnő alanyok lehetnének az időnyújtó (egyúttal pedig gyorsító) gép számára.

Ez a terv annyira fellelkesített, hogy három hét leforgása alatt megraktam rakétámat eleséggel és üzemanyaggal, majd beledugtam a készüléket és a Galaktika ezen részének térképét, mert ezt a környéket kevéssé ismertem, és késedelem nélkül rajtoltam. Ez annál is érthetőbb volt. hiszen az út Amauropiáig körülbelül harminc évig tart. Arról, hogy mit csináltam ezalatt, majd talán máskor írok. Csupán egyetlen nagyobb eseményt említek meg: a Galaktika magjának környékén (mellékesen megjegyzem, hogy ennyire poros vidék kevés akad a világűrben) összetalálkoztam a hontaloknak nevezett csillagközi csavargók törzsével.

A szerencsétlenek teljesen hazátlanok. Enyhén szólva élénk képzeletű lények, mert majdnem mindegyik másképp mesélte el nekem a törzs történetét. Később hallottam, hogy egyszerűen eltékozolták a bolygójukat, kapzsiságukban ugyanis rablóbányászatot folytattak, és különböző ásványok kivitelével foglalkoztak. Ezzel annyira feltúrták és keresztül-kasul fúrták bolygójukat, hogy teljesen kibelezték. Végül már csak egy hatalmas üreg maradt, amely váratlanul szétesett a talpuk alatt. Igaz, olyanok is akadnak, akik szerint a hontalok egy alkalommal nagy ivászatra mentek, egyszerűen eltévedtek, és többé nem találtak haza. Ki tudja, hogy-mint esett ez a valóságban, mindenesetre sehol sem fogadják szívesen ezeket a csillagközi csavargókat; ha az űrben bolyongva egyik vagy másik planétába botlanak, hamarosan kiderül, hogy valami hiányzik: hol egy kis levegő veszett el, hol kiszáradt egy folyó, hol meg a szigeteket számlálják hiába.

Egyszer az Ardenurián állítólag elcsórtak egy egész kontinenst, szerencsére jéggel borított, megműveletlen terület volt. Szívesen vállalják holdak tisztítását és szabályozását, de kevesen bízzák rájuk ezt a fontos feladatot. Gyerekeik kövekkel dobálják az üstökösöket, széteső meteorokon utazgatnak, röviden – rengeteg baj van velük. Azon a véleményen voltam, hogy az efféle életmód tűrhetetlen, és rövid időre megszakítva utamat, addig ügyeskedtem, mégpedig igen eredményesen, amíg sikerült kéz alatt egy még egészen jó karban levő holdat vásárolnom. Közösen megjavítottuk, és ismeretségeimnek hála, bolygóvá lépett elő.

Igaz ugyan, hogy nem volt levegője, de gyűjtést rendeztem; a környékbeli lakosok összeadták, és csak látták volna, micsoda örömujjongással vonultak be a derék hontalok a saját bolygójukra! Hálálkodásuknak nem volt se vége, se hossza. Szívélyesen elbúcsúztam tőlük, és folytattam utamat. Amauropiáig már legfeljebb hat kvintillió kilométer volt hátra. Az utolsó szakaszt is magam mögött hagyva és megtalálva a keresett bolygót (annyi van belőlük, mintha mákot szórtak volna szét), megkezdtem a leereszkedést.

Egyszer csak, a fékek bekapcsolásakor, rémülten állapítottam meg, hogy nem működnek, és kődarabként zuhanok a bolygóra. Kitekintettem a csapóajtón, és felfedeztem, hogy egyáltalán nincsenek fékjeim! Felháborodva gondoltam a hálátlan hontalokra, de nem értem rá az efféle elmélkedésre, mert már az atmoszférában suhantam, és a rakéta rubinvörösen izzott – még egy pillanat, és elevenen elégtem volna.

Szerencsére az utolsó másodpercben eszembe jutott az időnyújtó; bekapcsoltam és az idő múlását annyira lelassítottam, hogy zuhanásom a bolygóra három hétig tartott. Így kikerültem a kutyaszorítóból, és szétnéztem a környéken.

A rakéta halványkék erdővel övezett tágas tisztáson szállt le. A fák polipkarszerű koronája fölött smaragdzöld teremtmények röpködtek és pörögtek nagy sebességgel. Láttamra a lila bokrok közé meglepően emberformájú lények csoportja menekült, csupán annyiban különböztek a földlakóktól, hogy bőrük zafírszínben ragyogott. Tarantoga révén már tudtam róluk egyet-mást, és előhalászva az Űrhajózási Zsebkönyv példányát, egy csokorra való további értesülést szereztem.

A bolygót – tájékoztatott a szöveg – a mikrokefaloszoknak nevezett emberformájú lények egyik fajtája lakja, s fejlettségi fokuk roppant alacsony. A megértésükre irányuló kísérletek nem jártak eredménnyel. A Zsebkönyv szemmel láthatóan igazat mondott. A mikrokefaloszok négykézláb mászkáltak, hol itt, hol ott lekuporodtak, s nagy szakértelemmel tetvészkedtek; amikor feléjük közeledtem, smaragdzöld szemükkel rám pislogtak és dörmögtek valamit, aminek se füle, se farka. Az értelem hiányától eltekintve, jólelkűek és szelídek voltak.

Két napig jártam a kék erdőt és a környező tágas sztyeppet, majd visszatérve a rakétához, lepihentem. Már az ágyban voltam, amikor eszembe jutott az időgyorsító, és elhatároztam, hogy néhány órára üzembe helyezem, hadd lássam másnap, mire képes. Üggyel–bajjal kicipeltem tehát a rakétából, felállítottam a fák alatt, időgyorsításra kapcsoltam, és visszabújva ágyamba, az igazak álmára hajtottam fejem.

Heves cibálásra ébredtem. Szememet felnyitva, fölém hajló mikrokefaloszok arcába pillantottam, akik, immár két lábon állva, rikoltozva társalogtak, és nagy érdeklődéssel mozgatták két karomat, és amikor ellenkezni próbáltam, kevés híján tőből kirángatták. A leghatalmasabb közülük, egy lila óriás, erőszakkal kinyitotta számat, és ujját bedugva, a fogaimat számlálta.

Hasztalanul dulakodtam, kivittek a tisztásra, és a rakéta farkához kötöztek. Ilyen helyzetből figyeltem, miként cipelnek ki a mikrokefaloszok minden mozdíthatót a rakétából; a nagyobb tárgyakat, amelyek nem fértek ki a csapóajtó nyílásán, előbb kövekkel darabokra törték. Hirtelen kőzápor zúdult a rakétára és a körülötte sürgölődő mikrokefaloszokra, az egyik jókora kavics engem is fejbe kólintott.

Gúzsbakötözötten nem pillanthattam arra, amerről a kövek érkeztek, csupán a küzdelem hangjait hallottam. Foglyulejtőim végül futásnak eredtek. Újabb mikrokefaloszok bukkantak fel, megszabadítottak kötelékeimtől, és nagy tisztelettel elcipeltek vállukon az erdő mélyébe.

A menet egy terebélyes fa tövében állapodott meg. Az ágakról liánokra függesztett, apróablakos kunyhó csüngött alá. Ezen a kis ablakon a házikó belsejébe tuszkoltak, miközben a fa tövében összeverődött tömeg térdre borult, és elnyújtott üvöltéssel imádkozott. A mikrokefaloszok, hosszú menetbe sorakozva, virágot és gyümölcsöt áldoztak nekem. A következő napokban általános imádat tárgya lettem. A papok arckifejezésemből jövendöltek, és ha baljósnak találták, tömjénnel megfüstöltek, úgy, hogy kis híján megfulladtam. Szerencsére a tűzáldozatok idején a pap meghintáztatta a kalitka-kápolnát, amelyben gubbasztottam, és így időnként lélegzethez jutottam.

Negyednapon tisztelőimet megrohanta egy buzogányokkal felfegyverzett mikrokefalosz-csapat, vezérük a fogaimat számláló óriás volt. A küzdelem során kézről-kézre adtak, hol imádtak, hol bántalmaztak. A csata a támadók győzelmével végződött. Az óriástermetű vezért Gilisztolosznak hívták, részt vettem a győzelmi bevonulásán, amikor visszatért táborába. Egy hosszú rúdhoz kötöztek, amelyet a vezér rokonai hordoztak. Ez hagyománnyá vált, és ettől kezdve afféle zászló lettem, amelyet minden háborús vállalkozásra elvittek. Terhes, de kiváltságokkal járó dolog volt.

Megtanultam a mikrokefaloszok nyelvét, és fejtegetni kezdtem Gilisztolosznak, hogy ő és alattvalói nekem köszönhetik gyors fejlődésüket. A magyarázgatás elég lassan haladt, de az az érzésem, hogy már derengett a fejében, amikor, sajnos, megmérgezte az unokaöccse, Odlopez. Az unokaöcs egyesítette az eddig harcban élő és tisztáslakó mikrokefaloszokat, feleségül véve Mastozymát, az erdeiek papnőjét.

Az esküvői lakoma során (én ételkóstoló voltam – ezt a tisztséget Odlopez vezette be) Mastozyma ujjongva felkiáltott: „De szép fehér bőröd van!” Rossz előérzetem támadt, amely hamarosan beigazolódott. Mastozyma megfojtotta alvó férjét, és morganatikus házasságot kötött velem. Megkíséreltem, hogy most neki magyarázzam meg a mikrokefaloszoknak tett szolgálatomat, de félreértett, mert első szavaim után rám rivallt: „Aha, már megúntál!”, és sokáig csillapítgatnom kellett.

A következő palotaforradalom során Mastozyma elpusztult, és én az ablakon át menekülve mentettem meg bőrömet. Házasságunkból csupán az állami lobogók fehér-lila színe maradt meg. Szökésem után megtaláltam az erdő tisztásán az időgyorsítót és már-már kikapcsoltam, de eszembe ötlött, hogy okosabb, ha megvárom, amíg a mikrokefaloszoknál kialakul a demokratikusabb civilizáció.

Egy ideig az erdőben laktam, gyökerekkel táplálkoztam, és csak éjszakánként lopóztam a tábor közelébe, amely gyorsan átalakult védőpalánkkal övezett várossá.

A letelepült mikrokefaloszok a földet művelték, a városiak pedig meg-megtámadták. őket, meggyalázták feleségeiket, a férfiakat pedig halomra ölték, kirabolták. Ebből hamarosan kialakult a kereskedelem. Akkoriban már kifejlődtek a vallások is, amelyeknek szertartásai napról napra bővültek. Nagy bánatomra rákétámat a mikrokefaloszok a tisztásról bevontatták a városba, a főtér közepén felállították afféle bálványként, és ezt a helyet fallal, őrséggel vették körül. A földművesek néhányszor összefogtak, megrohanták Liliavárost (így hívták a várost), és egyesült erővel földig rombolták, de ezt az aktust minden egyes alkalommal igen eredményes újjáépítés követte.

A háborúknak Sarcepanos király vetett véget, aki felégette a falvakat, kiirtotta az erdőket és a földműveseket, s az életben maradottakat hadifoglyokként a városkörnyéki földeken telepítette le. Nem volt hová mennem, így hát beköltöztem Liliavárosba. Ismeretségeimnek hála (a palota személyzete még Mastozyma idejéből ismert), megkaptam a királyi gyúró állását. Sarcepanos megszeretett, és elhatározta, hogy kinevez az állami hóhér segédjévé, főtortúránsi rangban. Kétségbeesve rohantam a tisztáson működő időgyorsítóhoz, és a legnagyobb sebességre állítottam. Valóban, Sarcepanos még azon az estén halálra ette magát, és Szederjes Trymon, a hadsereg főparancsnoka került a trónra. Tisztviselői hierarchiát szervezett, adókat vetett ki, és bevezette a kötelező katonai szolgálatot. A katonáskodástól bőröm színe mentett meg. Albínónak nyilvánítottak, és mint ilyennek, nem volt szabad a királyi székhely közelébe merészkednem. A rabszolgák közt éltem, akik elneveztek Sápadt Ijonnak.

Hirdetni kezdtem az általános egyenlőséget, és elmagyaráztam szerepemet a mikrokefaloszok társadalmi fejlődésében. Hamarosan tanaimnak számos híve csoportosult körém, ezeket machinisztáknak hívták. Az egymást követő zendüléseket és rendbontásokat Szederjes Trymon testőrsége vérbe fojtotta. A machinizmust halálracsiklandozás terhe mellett betiltották.

Néhányszor menekülnöm kellett a városból, és a halastavak közt bujkálnom, híveimet pedig kegyetlenül üldözték. Később előadásaimat a magasabb körök egyre több tagja látogatta, természetesen rangrejtve. Amikor Trymon tragikusan elhalálozott – szórakozottságában elfelejtett lélegzetet venni –, a hatalmat Óvatos Karbagaz vette át. A király híveim közé tartozott, és tanaimat államvallássá nyilvánította. Megkaptam a Machina Oltalmazója címet és pompás lakot az udvar közelében. Tömérdek dolgom volt, és magam sem tudom, miként történt, hogy beosztott papjaim mennyei származásomról szóló téziseket kezdtek terjeszteni. Hiába ellenkeztem velük. Ebben az időben ütötte fel fejét az antimachiniszták szektája; szerintük a mikrokefaloszok természetes módon fejlődnek, én pedig egykori rabszolga vagyok, aki mésszel befehérítette magát, és szélhámos módjára butítja a népet.

A szekta vezetőit elfogták, és a király követelte, hogy mint a Machina Oltalmazója, ítéljem halálra őket. Nem látván más kiutat, a palota ablakán át megszöktem, és egy ideig a városi halastavaknál bujkáltam. Egy napon hírül hozták, hogy a papok Sápadt íjon mennybemenetelét hirdetik; eszerint planetáris küldetésemet teljesítve, visszatértem isteni szüléimhez. Siettem Liliavárosba, hogy helyesbítsek, de a képeim előtt térdeplő tömeg, első szavaim után, meg akart kövezni. A papi őrség megvédelmezett, de csak azért, hogy mint csalót és istenkáromlót börtönbe vessen. Három napig sikáltak és kapartak, hogy lemossák rólam az állítólagos fehér festéket, amelynek segítségével – így szólt a vád – kiadtam magam a mennybement Sápadtnak. Miután nem kékültem, elhatározták, hogy kínpadra húznak. Ebből a csávából egy őr segítségével másztam ki, aki némi kék festékkel látott el. Elrohantam az időgyorsítót rejtegető erdőbe, és hosszabb babrálgatás után még sebesebbre állítottam, remélve, hogy így hamarabb elérkezik a rendes civilizáció; ezek után két hétig a városi halastavak közt húztam meg magam.

Amikor visszatértem a fővárosba, éppen kihirdették a köztársaságot, az inflációt, a közkegyelmet és a rendek egyenlőségét. A sorompónál már igazolványokat kértek, és papírom nem lévén, csavargásért letartóztattak. Kiszabadulásom után, mivel nem volt pénzem, felcsaptam küldöncnek a Művelődésügyi Minisztériumban. A kormány gyakran kétszer is újjáalakult napjában, és rengeteget kellett futkosnom a körlevelekkel, mert minden új kormány a korábbi rendeletei érvénytelenítésével és újak kiadásával kezdte meg a hatalom gyakorlását. Végül már megdagadt a lábam, és benyújtottam lemondásomat, de nem fogadták el, mert éppen hadiállapot volt. Átvészeltem a köztársaságot, két direktóriumot, a felvilágosult monarchia helyreállítását, Készvész tábornok parancsuralmát s a tábornok árulóként való lefejezését, majd türelmemet vesztve a civilizáció lassú fejlődése miatt, még egyszer nekiestem a készüléknek, olyan eredményesen, hogy eltört benne egy csavar. Nem estem különösebben kétségbe, de néhány nap múlva észrevettem, hogy furcsa dolgok történnek.

A nap nyugaton kelt fel, a temető felől zajongás hallatszott, sétálgató holtak mutatkoztak, egészségi állapotuk percről percre javult, a felnőttek a szemünk láttára kisebbedtek, és a kisgyerekek valahol eltünedeztek.

Visszatért Készvész tábornok uralma, majd a felvilágosult monarchia, a direktórium, végül a köztársaság. Amikor tulajdon szememmel láttam Karbagaz király hátráló temetési menetét – az uralkodó három nap múlva felült a ravatalán és balzsamtalanították –, ráeszméltem, hogy nyilván elrontottam a készüléket, és az idő visszafelé halad. A legrosszabb az volt, hogy a magam személyén is megfigyeltem a fiatalodás jeleit. Elhatároztam, hogy várok, amíg I. Karbagaz feltámad halottaiból, és ismét én leszek a Nagy Machiniszta, mert akkori befolyásom révén könnyűszerrel hozzájuthatok a bálványként tisztelt rakétához.

A legrosszabb azonban a változások félelmetes gyorsasága volt; nem tudtam biztosan, hogy megérem-e az alkalmas pillanatot. Napról napra megálltam az udvaron egy fa alatt, és egy vonalat húztam fejmagasságban – veszett iramban kisebbedtem. Mire Karbagaz oldalán a Machina Oltalmazója lettem, legfeljebb kilencévesnek látszottam, és még élelmiszerről is gondoskodnom kellett az útra. A készleteket éjszakánként cipeltem a rakétába, nagy üggyel-bajjal, mert egyre jobban gyengültem. Rémülten vettem észre, hogy udvari feladataim szabad perceiben ellenállhatatlan vágyat érzek az ipi-apacs játékra.

Járművem már útra készen állt, kora hajnalban elbújtam benne, és az indítókarhoz nyúltam volna – de túlságosan magasan volt. Egy zsámolyra kellett kapaszkodnom, csak így sikerült meghúznom a kart. Káromkodni akartam, de borzadva rádöbbentem, hogy már csak gügyögni tudok. A rajt pillanatában még jártam, de úgy látszik, az elindulás-okozta lökés egy ideig még hatott, amikor ugyanis a bolygót elhagytam, és korongja nagy távolságban már csak fehér foltként derengett, csupán négykézláb, keservesen csúszkálva jutottam a tejesüveghez, amelyet nagy előrelátással odakészítettem. Hat teljes hónapon át így kellett táplálkoznom.

Az út Amauropiába, mint már említettem, körülbelül harminc évig tart, úgy, hogy a Földre visszatérve, barátaim külsőmben semmi változást sem találtak. Csupán azt sajnálom, hogy nincsen élénk képzeletem, mert akkor nem kellene Tarantogát kerülgetnem, és hiúsága megsértése nélkül kieszelhetnék valamilyen mesét, feltalálói képessége dicséretére.

Tizenharmadik utazás

Vegyes érzelmekkel írom le ezt az utamat, amely többet nyújtott nekem, mint amennyit valaha is remélhettem. Elindultam a Földről, hogy felkeressem a Rák csillagkép mérhetetlenül távoli bolygóját, a Zazjavát, amelyet az egész űrben arról ismernek, hogy a kozmosz egyik legkiválóbb személyiségének, Oh Mesternek a szülőplanétája. Ezt a kitűnő bölcset a valóságban nem így hívják, én azért nevezem így, mert másképp egyetlen emberi nyelven sem lehet nevét kiejteni. A Zazjaván születő gyermeknek tömérdek címet, kitüntetést és a mi fogalmaink szerint hallatlanul hosszú nevet adnak.

Oh Mestert annak idején, világra jövetelekor, Gridipidagititositipopokarturtegwauanatopocotuototamra keresztelték. Kinevezték a Lét Színarany Támaszává, a Tökéletes Szelídség Doktorává, Fényességes Sokoldalú Posszibilitássá etc., etc. Ahogy növekedett és képezte magát, évről évre elvettek tőle egy-egy címet, nevéből egy-egy szótagot, és mivel kivételes képességekről tett tanúbizonyságot, már harmincadik életévében megfosztották utolsó kitüntetésétől, két évvel később pedig már semmiféle címe sem volt, nevét pedig a zazjavai ábécé egyetlen s ráadásul néma betűjével jelezték, amely „mennyei lehelet”-et jelent – az efféle elfojtott sóhaj a határtalan tisztelet és gyönyörűség kifejezése.

Most bizonyára megértik olvasóim, miért nevezem ezt a bölcset Oh Mesternek. Ez a férfiú, akit a Világegyetem Jótevője névvel ruháztak fel, egész életét a Galaktikát lakó számtalan törzs boldogításának szentelte, és fáradságot nem kímélve, megteremtette a kívánságok teljesítésének tudományát, amelyet a Protézisek Általános Elméletének is neveznek. Ismeretes, hogy tevékenységét ő maga ennek megfelelően határozta meg; mint tudják, protétának vallja magát.

Oh Mester tevékenységének jeleivel első ízben Europián találkoztam. Ez a bolygó ősidők óta csak úgy fortyogott lakóinak kölcsönös gyűlölködésétől és epés rosszmájúságától. A testvér irigykedett testvérére, a tanuló gyűlölte tanítóját, a beosztott a főnökét. Mégis, amikor meglátogattam őket, szembeszökőnek találtam, hogy e bolygó társadalmának tagjai, hírükkel homlokegyenest ellenkezően, kivétel nélkül általános szelídséggel és gyengéd szeretettel bántak egymással. Természetesen igyekeztem kikutatni, mi a magyarázata ennek a dicséretes változásnak.

Bennszülött ismerősöm társaságában egy alkalommal a főváros utcáin bolyongtam, és számos üzlet kirakatában kalapként fogasra akasztott, természetes nagyságú fejeket figyeltem meg, továbbá jókora bábúkat, amelyek kitűnően ábrázolták az europiaiakat. Kérdésemre társam elmagyarázta, hogy ezek az ellenséges érzelmek levezetésére szolgálnak. Ha valaki ellenszenves nekünk, vagy elfogultak vagyunk vele szemben, valamelyik üzletben megrendeljük az illető hű hasonmását, majd hét lakatra zárkózunk lakásunkban, és kedvünk szerint elbánunk vele. A tehetősebbek egész bábukat vesznek, a szegényebbek kénytelenek beérni azzal, hogy csupán a fejeket bántalmazzák.

A társadalmi technikának ez a példátlan virágzása, amelyet a Cselekvés Szabadságának Protézise néven ismernek, arra késztetett, hogy közelebbről megismerkedjem alkotójával; kiderült, hogy ez nem más, mint Oh Mester.

Később más glóbuszokon is felfedeztem áldásos tevékenységének nyomait. így az Ardeluria bolygón élt egy jeles csillagász, aki azt hirdette, hogy a bolygó a saját tengelye körül forog. Ez az elmélet ellentétes volt az ardelurok vallásával, amely szerint a bolygó mozdulatlanul helyezkedik el a világegyetem központjában. A papok kollégiuma törvényszéke elé idézte a csillagászt és követelte, hogy a tudós vonja vissza eretnek tanait. Mivel ezt megtagadta, a bűnöktől megtisztító máglyahalálra ítélték. Oh Mester tudomást szerzett az ügyről, és Ardeluriára utazott. Tárgyalásokat folytatott a papokkal és a tudóssal, de mindkét fél váltig kitartott a maga igaza mellett. A bölcs egy éjszakát elmélkedéssel töltött, és rátalált a helyes megoldásra, amelyet a gyakorlatban is azonnal megvalósított. Kiagyalta a bolygó-féket. Ennek segítségével megállították a forgó planétát. A börtönbe vetett tudós, a mennyboltot figyelve, meggyőződött a változásról, és visszavonta eddigi állítását, készséggel elismerve az Ardeluria mozdulatlanságáról szóló dogmát. Így született meg az Objektív Igazság Protézise.

A társadalmi munka rövid szüneteit Oh Mester másfajtájú kutatómunkára használta fel: így például kidolgozta az értelmes lények által lakott, rendkívül távoli bolygók felfedezésének módszerét. Ez az „a posteriori megoldás” módszere, hallatlanul egyszerű, mint minden lángeszű ötlet. Új csillag felvillanása az égboltnak olyan helyén, ahol eddig nem volt csillag, arra vall, hogy éppen szétesik egy bolygó, amelynek lakói a civilizáció magas fokára értek, és felfedezték az atomenergia felszabadításának módját. Oh Mester megelőzte, amennyire tehette, az efféle eseményeket, mégpedig úgy, hogy ha egy bolygón elfogyott a természetes tüzelőanyag, a szén vagy az olaj, a lakosságot megtanította az elektromos angolnák tenyésztésére. Sok glóbuszon meghonosodott ez, a Haladás Protézise néven. Az űrhajósok közül ki ne dicsérné az Enteroptozián tett esti sétákat: a sötétségben való vándorlás közben idomított angolna kísér bennünket,.kis villanykörtével a szájában!

Amint az idő múlt, egyre jobban szerettem volna megismerkedni Oh Mesterrel. Megértettem azonban, hogy mielőtt a szeme elé kerülök, először még jócskán kell igyekeznem, hogy az ő értelmének színvonalára emelkedhessen! Ettől a gondolattól vezérelve elhatároztam, hogy a kilenc évre tervezett repülési időt filozófiai önképzésre szánom. Rakétám a rajt pillanatában orrától a csapóajtóig tömve volt könyvespolcokkal, és ezek roskadoztak az emberi szellem legnemesebb termékei alatt. Mintegy hatszázmillió kilométernyire távolodtam el szülőbolygómtól; ekkor már semmi sem zavarhatta meg nyugalmamat, nekiláttam az olvasásnak. Az óriási anyagra való tekintettel különleges tervet készítettem: hogy tévedésből el ne olvassam másodszor is az egyszer már átlapozott könyveket, a megismert műveket kihajítottam a rakéta csapóajtaján; úgy terveztem, hogy az űrben szabadon lebegő köteteket visszafelé jövet felszedem.

Kétszáznyolcvan napon át tanulmányoztam Anaxagorászt, Platónt és Plotinoszt, Origenészt és Tertulianuszt, átfutottam Scotuson, Erigenán, a mainzi Hrab és a reimsi Hinkmar püspökökön, elejétől végig elolvastam corbi Rotramnust, Szervatusz Lupuszt és Ágostont is, mégpedig a De Vita Beata, a De Civitate Dei és a De Quantitate Animae műveket. Majd nekiestem Tamásnak, Synezios és Nemezios püspököknek, valamint Pszeudoareopagitának, Szent Bernátnak és Szuareznek. Szent Viktornál szünetet kellett tartanom, mert szokásom, hogy olvasás közben kenyérgalacsinokat gyúrok, és a rakéta már megtelt velük. Kisepertem az egészet az űrbe, becsuktam a csapóajtót, és visszatértem a tanuláshoz. A következő polcokon újabb művek sorakoztak – hét és fél tonnára való volt ott, és féltem, hogy nem lesz időm mindennek az átrágására, de hamarosan meggyőződtem róla, hogy alapgondolatuk ismétlődik, csupán felfogásukban különböznek.

Azt, amit egyesek képletesen szólva, két lábra állítottak, mások fejjel lefelé fordították; így aztán sok mindent kihagyhattam.

Bebarangoltam tehát a misztikusok és skolasztikusok, Hartmann, Gentile, Spinoza, Wundt, Malebranche, Herbart birodalmát, és megismerkedtem az infinitivizmussal, a teremtő tökéletességével, az eleve megállapított harmóniával, a monádokkal, és nem győztem csodálkozni, mennyi mondanivalója volt az emberi lélekről minden egyes bölcsnek, és ráadásul mindegyikük homlokegyenest mást hirdetett, mint a többiek.

Éppen az eleve megállapított harmónia valóban élvezetes leírásába mélyedtem, amikor az olvasást meglehetősen kellemetlen kaland szakította félbe. Akkoriban már az űrbeli mágneses örvények környékén jártam, ezek példátlan erővel mágnesessé tesznek minden vastárgyat. Erre a sorsra jutott félcipőm vasalt sarka is, és az acélpadlóhoz tapadva, egyetlen lépést sem tehettem az élelmiszeres szekrényke irányában. Az éhhalál fenyegetett, de idejében eszembe jutott, hogy nálam van az Űrhajós Tanácsadója; ebből megtudtam, hogy hasonló helyzetben ki kell bújni a cipőből. Ezek után visszatértem könyveimhez.

Körülbelül nyolctrillió kilométer választott el a Zazjavától, amikor már vagy hatezer kötettel végeztem, és úgy ismertem az anyagot, akár a tenyeremet. Éppen nekikészülődtem a következő polcnak, amelyet a tiszta ész kritikája töltött meg, amikor erélyes kopogtatás ütötte meg fülemet. Meglepetten fölkaptam fejem, mert egyedül voltam a rakétában, és nemigen vártam vendégeket az Űrből. A kopogtatás még erőszakosabban ismétlődött, és fojtott hangot hallottam:

– Nyissa ki! Halőrség!

Szaporán eltávolítottam a csapóajtó csavarjait, és a rakétába belépett három búvárruhás, a Tejút porával belepett lény.

– Aha! Tetten értük a vizest! – kiáltotta az első jövevény, a második pedig hozzáfűzte:

– Hol van a vize?

Mielőtt válaszolhattam volna – kővé dermedtem az ámulattól –, a harmadik súgott valamit a másik kettőnek és ettől kissé lecsillapodtak.

– Hová való vagy? – faggatott az első.

– A Földre. És ti kik vagytok?

– A Pinta Szabad Halőrsége – vakkantotta, és átadott egy kérdőívet kitöltésre.

Alig vetettem egy pillantást a nyomtatvány rovataira, majd látogatóim búvárruhájára, amely minden mozdulatukra bugyborékoló hangot hallatott, máris rádöbbentem, hogy elővigyázatlanul a Pinta és Panta ikerbolygók közelébe repültem; minden kézikönyv azt tanácsolja, hogy ezeket az égitesteket lehetőleg nagy ívben el kell kerülni. Sajnos – már késő volt. Mialatt a kérdőívet kitöltöttem, a búvárruhás teremtmények lelkiismeretesen összeírták a rakétában fellelhető tárgyakat. Egyszer csak diadalordításban törtek ki, mert felfedeztek egy doboz olajos halat. Ezek után lepecsételték, és vontatóra vették a rakétát. Igyekeztem beszédbe elegyedni velük, de hasztalanul. Megfigyeltem, hogy búváröltözékük alja szélesen, laposan végződik, mintha a pintaiaknak lábuk helyett halfarkuk volna. Kisvártatva leereszkedtünk a bolygóra. Az egészet víz borította, igaz ugyan, hogy csak alacsonyan, az épületek teteje a vízszint fölé emelkedett. A repülőtéren a halóták levetették búvárruhájukat, és meggyőződtem róla, hogy nagyon hasonlítanak az emberekhez, csupán végtagjaik furcsán elferdültek, össze-vissza görbültek. Beültettek valami csónakfélébe, ez igen különös tákolmány volt: a fenekén hatalmas nyílások tátongtak, és a víz egészen a pereméig megtöltötte. Így lemerülve, lassan elsiklottunk a belváros felé. Megkérdeztem, nem lehetne-e a lyukakat betömni és a vizet kimerni; később egyéb dolgokat is firtattam, de társaim nem válaszoltak, csupán lázasan jegyezték szavaimat.

A bolygó lakói úgy jártak-keltek az utcákon, hogy fejük is a víz alatt maradt, éppen csak percenként felmerültek, hogy lélegzetet vegyenek. Az üvegfalakon át látni lehetett a gyönyörű házak belsejét: a szobákat körülbelül félmagasságig víz lepte el. Járművünk egy útkereszteződésnél, nem messze az „Öntözési Főigazgatóság” feliratot viselő épülettől, megállapodott, és a nyitott ablakokon át hallottam a hivatalnokok bugyborékolását. A tereken vízinövény-koszorúkkal díszített karcsú halszobrok díszelegtek. Csónakunk megállt egy pillanatra (rendkívül élénk volt a forgalom), s a járókelők beszélgetéséből ellestem, hogy éppen egy perccel ezelőtt lelepleztek a sarkon egy kémet, aki sengieleket trifált.

Később széles útra kerültünk, amelyet nagyszerű halportrék és tarka feliratok ékesítettek: „Hej, vizes szabadság!”, „Uszonyvetve leküzdjük a szárazságot, vízöntők!” Akadt más felirat is, de már nem győztem elolvasni. Végül csónakunk hatalmas felhőkarcolóhoz érkezett. Homlokzatát virágfűzérek díszítették, a bejárat felett smaragdszínű tábla: „Szabad Vízi Halőrség”. A kis akváriumra emlékeztető felvonó felrepített bennünket a 16. emeletre. Bevezettek egy helyiségbe, amely az íróasztal magasságáig vízzel volt tele, és rámparancsoltak, hogy várjak. Az egész szobát remek smaragdzöld pikkelyburkolat borította.

Gondolatban felkészültem arra, hogy megválaszoljam a nekem szegezett kérdéseket, honnan jöttem, merre tartok, de senki sem faggatott. Belépett a kihallgatásomat végző apró termetű halóta, szigorú pillantással végigmért, majd felágaskodva, ajkát a vízszint fölött tartva, rám szólt:

– Mikor kezdted meg bűnös tevékenységedet? Menynyit kaptál érte? Kik a bűntársaid?

Kijelentettem, hogy igazán nem vagyok kém; ismertettem azokat a körülményeket is, amelyek a bolygóra vezéreltek. Amikor megjegyeztem, hogy véletlenül kerültem a Pintára, a halótából kirobbant a nevetés, és rám förmedt, hogy valami okosabbat eszeljek ki. Ezek után tanulmányozni kezdte a jegyzőkönyveket, és elhalmozott különböző kérdéseivel. Meglehetősen vontatottan csinálta, mert minden egyes esetben fel kellett állnia, hogy lélegzetet vegyen, egyszer pedig akaratlanul nagyot nyelt, s hosszan köhögött. Később megfigyeltem, hogy ez igen gyakran megesik a pintaiakkal.

A halóta szelíden rábeszélt, hogy valljak be mindent, és amikor váltig ártatlanságomat hangoztattam, váratlanul felpattant, és a halkonzervre mutatott:

– És ez mit jelentsen?

– Semmit – feleltem álmélkodva.

– Majd meglátjuk. Vezessék el ezt a provokátort! – kiáltotta.

Ezzel kihallgatásom véget ért.

Zárkám teljesen száraz volt. Ezt nagyon élveztem, mert már igen kellemetlen volt az állandó nedvesség. Rajtam kívül a kis szobában hét pintai tartózkodott, ezek rendkívül szívélyesen fogadtak, és mert külföldi voltam, helyet szorítottak számomra a pádon. Tőlük megtudtam, hogy a rakétában talált olajos hal törvényeik szerint a legszentebb pintai eszmények sárbatiprását jelenti, ez az úgynevezett „bűnös célzás”. Megkérdeztem, miféle célzásról van szó, de nem tudták, helyesebben, nem akarták (így éreztem) elárulni. Láttam, hogy az efféle érdeklődés kellemetlenül érinti őket, ezért elhallgattam. Azt is megtudtam tőlük, hogy az egész bolygón csupán a miénkhez hasonló, zárt helyiségek víztelenek. Kérdésemre, vajon történelmük során mindig vízben tartózkodtak-e – közölték, hogy a Pintán egykor igen sok volt a szárazföld és kevés a tenger, s rengeteg undorító, száraz hely akadt.

A bolygó jelenlegi uralkodója Ermezyneus Nagy Vízöntő Halóta volt. Háromhónapos szárítóbeli tartózkodásom alatt tizennyolc különféle bizottság vallatott. Rám parancsoltak, hogy tükörre leheljek, és meghatározták a keletkező párafolt alakját, vízbe mártottak s megszámolták, hány csepp pereg le rólam, és halfarkot illesztettek rám. A szakértőknek el kellett mondanom álmaimat, amelyeket nyomban osztályoztak, és besoroltak a büntető törvénykönyv paragrafusainak megfelelően. Őszre a vizsgálati anyag már nyolcvan hatalmas kötetre rúgott, a tárgyi bizonyítékok pedig három szekrényt töltöttek meg a halpikkelyes szobában. Végül beismertem minden ellenem emelt vádat, különösen pedig a chondrytok átlyukasztását és többszörös bőséges tribálást Panta javára. A mai napig sem tudom, hogy ez mit jelenthet. Tekintettel az enyhítő körülményekre, elsősorban arra, hogy bárgyú módon nem tudtam, mennyire áldásos a víz alatti élet, továbbá Ermezyneus Nagy Vízöntő Halóta közelgő névnapjára, mérsékelt büntetést kaptam, két évi szabad kőfaragást, hat hónapra felfüggesztve, vízben, és szabadlábra helyeztek.

Elhatároztam, hogy lehetőleg kényelmesen berendezkedem féléves pintai tartózkodásom idejére, és mert egyetlen szállodában sem találtam szabad helyet, meghúzódtam egy öregasszonynál, aki csigák tremolózásával foglalkozott, vagyis megtanította őket, hogy bizonyos minta szerint helyezkedjenek el a nemzeti ünnepeken.

Mindjárt a szárító elhagyását követő első estén meghallgattam a Fővárosi Énekkart, amelyben nagyon csalódtam, mert a kórus a víz alatt énekelt – bugyborékolva.

Megfigyeltem, hogy az ügyeletes halőr egyszer csak kivezetett valakit; az illető, miután a nézőtér elsötétült, nádcsövecskén keresztül lélegzett. A vízzel telt páholyokban elhelyezkedő főméltóságok állandóan zuhanyoztak. Furcsamód úgy éreztem, hogy ez voltaképpen mindenkinek nehezére esik. Megkíséreltem, hogy erről szólásra bírjam háziasszonyomat – de nem méltóztatott válaszolnia; csupán annyit kérdezett, milyen szintig kívánom a vizet a szobámban. Bevallottam, hogy legszívesebben nem látnék vizet a fürdőszobán kívül, erre szigorúan összeszorította száját, vállat vont és faképnél hagyott.

Szerettem volna jól megismerni a pintaiakat, ezért igyekeztem részt venni kulturális életükben. Amikor a bolygóra érkeztem, a sajtóban éppen élénk vita folyt a bugyborékolásról. A szakértők a halk bugyborékolás mellett szálltak síkra, szerintük arra vár a legnagyobb jövő.

Háziasszonyomnál az egyik szobát egy fiatal, rokonszenves pintai, „A hal hangja” című népszerű folyóirat szerkesztője bérelte. Az újságokban gyakran említették a baldurokat és a badubinokat; a szövegből kiderült, hogy élőlényekről van szó, de nem tudtam rájönni, mi közük a pintaiakhoz, Ha efelől érdeklődtem, a megkérdezettek rendszerint lemerültek, és bugyborékolásukkal belém fojtották a szót. Megtudakoltam volna a szerkesztőtől is, de annak nagy gondjai voltak. Vacsora közben izgatottan bevallotta, hogy végzetes dolog történt vele. Figyelmetlenségből azt írta a vezércikkben, hogy a víz nedves. Ezért felkészült a legrosszabbra. Igyekeztem megvigasztalni, azt is firtattam, hogy vajon szerintük a víz száraz? Összerezzent és rávágta, hogy én ehhez nem értek. Mindent a halak szemszögéből kell nézni. Nos, a víz a halak számára nem nedves, ergo, egyáltalán nem nedves. Két nap múlva a szerkesztő eltűnt.

Meghökkentő dolgokat tapasztaltam a nyilvános rendezvényeken. Amikor először mentem el színházba, nem élvezhettem az előadást, mert erősen zavart az állandó suttogás. Azt hittem, hogy szomszédaim suttognak, és igyekeztem figyelmen kívül hagyni. Végül bosszankodva egy másik karosszékbe telepedtem, de ott is hallottam a suttogást. Amikor a színpadon a Nagy Halótáról esett szó, egy hang fojtottan így pusmogott: „Tagjaidat boldog remegés borzongatja.” Észrevettem, hogy az egész nézőközönség könnyedén reszket. Később meggyőződtem róla, hogy minden nyilvános helyen különleges suttogók vannak, amelyek a jelenlevőknek megsúgják a helyes érzelmeket. Kíváncsi voltam a pintaiak szokásaira és tulajdonságaira, ezért kocsideréknyi könyvet vettem, regényeket, iskolai tankönyveket és tudományos műveket. Egyik-másik még ma is megvan, például: „A kis Badubin”, „A szárazság borzalmai”, „Jaj, de halas a víz alatt”, „Bugyborékolás kettesben” stb. Az Egyetemi Könyvtárban ajánlották a meggyőzéses fejlődésről szóló művet, de ettől sem lettem okosabb, eltekintve a baldurok és badubinok rendkívül részletes leírásától.

Háziasszonyomat hiába faggattam, csigáival bezárkózott a konyhába, tehát ismét felkerestem a könyvesboltot, és érdeklődtem, hol láthatnék legalább egy badubint. Szavaimra az összes eladók lebuktak a pult alá. és a véletlenül az üzletben tartózkodó fiatal pintaiak, mint lázítót, bekísértek a halőrségre. Belöktek a szárítóba; hármat ott találtam korábbi társaim közül. Tőlük tudtam meg végül, hogy a Pintán még nincsenek sem baldurok, sem badubinok. Ezek nemes, halasságukban tökéletes formák, ilyenekké alakulnak át idővel a pintaiak a meggyőzéses fejlődés tanának megfelelően. Feltettem a kérdést, hogy ez mikor következik be. Erre az összes jelenlevők megremegtek, és szerettek volna lemerülni, de víz híján természetesen nem sikerült, a legidősebb pedig – csúnyán elgörbült végtagjai voltak – rám szólt:

– Ide figyelj, vízöntő, efféle dolgokat nálunk nem lehet büntetlenül hangoztatni. Csak szerezzen tudomást a halőrség kérdéseidről, majd jócskán megszigorítja az ítéletedet.

Lógó orral, komoran tűnődtem, töprengésemből sorstársaim beszélgetése zökkentett ki. Elkövetett vétkeiket tárgyalták, és azok nagyságát latolgatták. Egyikük azért került a szárítóba, mert elnyomta az álom egy víznyaldosta heverőn, nagyot nyelt és talpraszökkenve felkiáltott: „Ebbe bele lehet dögleni.” A másik a vállán cipelte gyermekét, ahelyett, hogy kiskorától a víz alatti életre szoktatta volna. Végül a harmadik, a legöregebb egy előadás során – a darab a háromszáz hős vízöntőről szólt, akik elpusztultak a víz alatti élet rekordjának felállításakor – szerencsétlenségére, az illetékesek szerint, sokat jelentő és sértő módon bugyborékolt.

Rövidesen egy halóta elé idéztek, aki bejelentette, hogy újabb szégyenletes ballépésem miatt kénytelen engem összbüntetésként három évi szabad kőfaragásra ítélni. Másnap harminchét pintai társaságában, szokás szerint állig vízben, elcsónakáztam a szobrász-körzetbe, ez jó messze esett a várostól. Feladatunk harcsaformájú halszobrok faragása volt. Amennyire visszaemlékszem, körülbelül száznegyvenezret véstünk ki. Reggelenként dalolva úsztunk a munkába, legjobban a „Hej, szabadság, hej, szabadság, faragáshoz erőt ez ád” kezdetű nótát jegyeztem meg. Munka után visszatértünk lakóhelyünkre, vacsoránkat a víz alatt kellett elfogyasztanunk, de előtte naponta felkeresett bennünket egy előadó, és kulturális előadást tartott a víz alatti szabadságról; önkéntes jelentkezők beiratkozhattak az uszonyosságon elmélkedők klubjába. A felolvasás végén az előadó mindig megkérdezte, nincs-e köztünk olyan, akinek elment a kedve a kőfaragástól? Furcsa, de senki sem jelentkezett, tehát én sem. Egyébként a teremben elhelyezett suttogok kijelentették, hogy nagyon soká és lehetőleg a víz alatt óhajtunk faragni. Egy napon vezetőségünk rendkívül izgatottnak látszott, s ebédnél megtudtuk, hogy munkahelyünk mellett ma elvonul Ermezyneus Nagy Vízöntő Halóta, aki a balduri halasság megtestesülésére indul. Déltől vigyázzban úszva vártuk a magas vendéget. Esett az eső, és rettenetesen hideg volt, úgy, hogy mindannyian reszkettünk. A bójákon elhelyezett suttogok hírül adták, hogy a lelkesedéstől remegünk. A Nagy Halóta hétszázcsónakos menete szinte szürkületig haladt mellettünk. Elég közel voltam, úgy, hogy megpillanthattam magát a Halótát, aki, legnagyobb ámulatomra, a legkevésbé sem emlékeztetett halra. Látszólag egészen közönséges, csak éppen rettentő öreg pintai volt, végtagjai összevissza görbültek. Nyolc bíbor- és aranypikkelyekkel borított főúr nyúlt az államfő fenséges hóna alá, valahányszor kidugta fejét a víz alól, hogy lélegzetet vegyen; ilyenkor annyira ijesztően köhögött, hogy szinte megsajnáltam. Az esemény tiszteletére terven felül nyolcszáz harcsabajszú halszobrot faragtunk.

Egy héttel később éreztem első ízben csúnya nyilallást a kezemben; társaim megmagyarázták, hogy kezdődő reumám van, amely Pinta legnagyobb átka. Nem szabad azonban betegségnek nevezni, csupán a szervezet elvtelen ellenállásának a halasodással szemben. Csak most világosodott meg előttem, hogy miért görbék a pintaiak végtagjai.

Minden héten a víz alatti élet jövőjét bemutató előadásokra vittek bennünket. Úgy segítettem magamon, hogy behunytam szememet, mert a víz puszta említésére rosszul lettem.

Így éltem öt hónapig. A vége felé megismerkedtem egy idős pintai egyetemi tanárral, aki szabadon faragott, mert egyik előadásán kijelentette: igaz ugyan, hogy a víz feltétlenül szükséges az élethez, de más értelemben, mint ahogy általában használják. Nagyrészt éjszakai beszélgetéseink során a professzor elmesélte Pinta régmúlt történetét. A bolygót egykor forró szelek korbácsolták, és a tudósok szerint az a veszély fenyegette, hogy sivataggá válik. Ezzel kapcsolatban hatalmas öntözési tervet dolgoztak ki. Megvalósítására megfelelő intézményeket és felügyeleti irodákat alapítottak; később azonban, amikor már megépült a csatornák és a vízgyűjtők rendszere, az irodák nem akartak feloszlani és tovább működtek, egyre jobban elárasztva Pintát. Odáig jutottunk – jegyezte meg a professzor –, hogy amit le kellett volna győznünk, bennünket győzött le. Ezt azonban senki sem akarta elismerni, szükségképpen a következő lépésként megállapították, hogy éppen így van ez helyesen.

Egyszer csak hallatlanul izgalmas hírek terjedtek el körünkben. Beszélték, hogy rendkívüli változás várható, egyesek még azt az állítást is megkockáztatták, hogy maga a Nagy Halóta hamarosan elrendeli a lakások víztelenítését, sőt, talán az általános szárazságot. A vezetőség haladéktalanul nekilátott a kishitűség leküzdésének, és új halszobrok terveit hagyta jóvá. Ennek ellenére a makacs pletyka egyre képtelenebb változatokban ütötte fel fejét; saját fülemmel hallottam, amint valaki elbeszélte, hogy Ermezyneus Nagy Halótát törülközővel látták.

Egyik éjjel duhaj mulatozás hangjai szálltak felénk a vezetőség épülete felől. Kiúsztam az udvarra, és megpillantottam vezetőnket meg az előadót: hangos danászás közben nagy vödrökkel öntögették ki a vizet az ablakon. Kora hajnalban megjelent az előadó; tömített csónakban érkezett, és tudtunkra adta, hogy mindaz, ami eddig történt, félreértés volt; most dolgozzák ki az élet új, igazán szabad és az eddigihez nem hasonlítható módját, egyelőre pedig megszűnik a bugyborékolás, minthogy fárasztó, az egészségre ártalmas és teljesen felesleges. Szónoklata közben a vízbe dugta, majd az undortól borzongva visszahúzta lábát. Befejezésül hozzáfűzte, hogy mindig ellenezte a vizet, és jobban tudta, mint bárki más, hogy a vízből semmi jó sem származik. Két napig nem dolgoztunk. Azután a kész szobrokhoz vezényeltek bennünket; levertük az uszonyokat, és helyükbe lábakat erősítettünk fel. Az előadó új dalra tanított bennünket – „Lelkünkben az öröm árad, ha köröttünk minden szárad” –, és lépten-nyomon beszélték, hogy rövidesen ideszállítják a szivattyúkat, amelyek eltávolítják a vizet.

A nóta második szakasza után azonban a városba hívták az előadót, és többé nem tért vissza. Másnap reggel hozzánk úszott a vezető, alig-alig dugta ki fejét a vízből, és vízhatlan újságokat osztogatott. A sajtó szerint a bugyborékolást, minthogy az egészségre káros és a baldurálást nem segíti, egyszer s mindenkorra hatályon kívül helyezik, de ez a legkevésbé sem jelenti a kárhozatos szárazsághoz való visszatérést. Éppen ellenkezőleg, a badubinok klimatizálása és a baldurok uszonyosítása érdekében az egész bolygón elrendeltetik a kizárólagos víz alatti lélegzés, amely sokkal halasabb, de bevezetése a közjó érdekében, fokozatosan történik, vagyis – az összes állampolgárok kötelesek minden áldott nagy egy röpke pillanattal tovább tartózkodni a víz alatt, mint az előző napon. Ennek megkönnyítésére az általános vízszint tizenegy mélységgel (hosszmérték) magasabb lesz.

Valóban, estére a vízszint annyira megemelkedett, hogy állva kellett aludnunk. A suttogókat. elöntötte a víz, úgy, hogy valamivel feljebb erősítették őket, az új előadó pedig a vízalatti lélegzést gyakoroltatta velünk. Néhány nappal később Ermezyneus kegyes rendeletére, az összes polgárok kérésére, a víz szintjét még egy fél mélységnyivel emelték. Ettől kezdve mindannyian csakis lábujjhegyen jártunk. Az alacsonyabb személyek hamarosan eltűntek. A víz alatti lélegzés senkinek sem sikerült, ezért kialakult a gyakorlat, hogy észrevétlenül a felszínig ugrottunk, és lélegzetet vettünk. Egy hónap múlva már nagyon jól ment a dolog, és emellett mindenki azt színlelte, hogy ő maga nem teszi, és másnál nem veszi észre. A sajtó hírül adta, hogy a víz alatti lélegzés hatalmas léptekkel halad előre az egész országban, és a szabad faragásra szép számmal érkeztek a régi módon bugyborékolok.

Mindez együtt annyira kellemetlen volt, hogy végül is elszántam magam, elhagyom a szabad kőfaragás területét. Munka után elbújtam egy új szobor mögött (elfelejtettem megemlíteni, hogy levertük a halakra erősített lábakat, és ismét uszonyokat erősítettünk rájuk), és amikor elnéptelenedett a környék, beúsztam a városba. Ezen a téren fölényben voltam a pintaiakkal szemben, mert a helybeliek, noha joggal elvárhatta volna az ember, egyáltalán nem tudnak úszni.

Erősen kifáradtam, de végre sikerült elúsznom a repülőtérig. Rakétámat négy halóta őrizte. Szerencsére valaki a közelben bugyborékolni kezdett, és a halóták a hang felé vetették magukat. Letéptem a pecséteket, beugrottam a gépbe, és a lehető legnagyobb sebességgel rajtoltam. Negyedórával később a bolygó, amelyen oly sok mindent kellett elviselnem, nagy távolból már csak kis csillagként villódzott. Befeküdtem az ágyamba, és élveztem szárazságát; sajnos, a kellemes pihenő nem tartott sokáig. Álmomból váratlanul erélyes kopogtatás riasztott fel. Félálomban felkiáltottam: „Éljen a pintai szabadság!” Ezt a kiáltást drágán fizettem meg, mert a rakéta ajtaján a pantai angyőrség dörömbölt. Hiába magyarázgattam, hogy félreértettek, hogy nem a „pintai”, hanem a „pantai szabadság”-ot éltettem. A rakétát lepecsételték, és vontatóra vették. Kellemetlenségeimet megtetézte, hogy az éléskamrában akadt még egy doboz olajos hal, amelyet megkezdtem, mielőtt nyugovóra tértem volna. A nyitott doboz láttán az ángy őrök megremegtek, majd diadalordítással jegyzőkönyvet vettek fel. Csakhamar leszálltunk a bolygóra. Fellélegeztem, amikor beültettek a várakozó járműbe, és láttam, hogy a bolygó, ameddig csak a szem ellát, víztelen. Kísérőim levetették szkafanderjüket, és meggyőződtem róla, hogy az emberekhez nagyon hasonló lényekkel van dolgom, de arcuk annyira egyforma volt, mintha ikrek, mégpedig mosolygó ikrek lettek volna.

Noha alkonyodott már, a város nappali fényben úszott. Megfigyeltem, hogy valahányszor rám pillantott egy-egy járókelő, rémülten vagy szánakozva csóválta fejét, sőt, egy pantai nő elájult, amint rám tekintett; ez meglehetősen furcsa volt, mert még eszméletlenül is mosolygott.

Egy idő múlva úgy véltem, hogy a bolygó összes lakói álarcot viselnek, de nem voltam ebben egészen biztos. Utunkat egy épület előtt fejeztük be, amelyen felirat hirdette: PANTAI SZABAD ANGYŐRSÉG. Az éjszakát egyedül töltöttem egy kis helyiségben, és hallgattam a nagyvárosnak az ablakon át beszűrődő hangjait. Másnap délfelé a vallató szobában felolvasták előttem a vádiratot. Pintai felbúj tásra elkövetett angelofágia vétségével és az egyéni elkülönülés bűntettével vádoltak. Két tárgyi bizonyíték szólt ellenem: az egyik a nyitott halkonzerv, a másik egy tükör, amelyben a kihallgatást vezető engedélyével megnézhettem magam.

A vizsgálatot egy IV. rangú angyőr végezte, hófehér egyenruhát viselt, a mellén gyémántos cippzár csillogott; megmagyarázta, hogy elkövetett vétségeimért életfogytiglani identifikáció fenyeget, majd hozzáfűzte, hogy a bíróság négy napot ad védekezésem elkészítésére. A hivatalból kirendelt védővel bármikor találkozhattam.

Bizonyos tapasztalataim voltak már arról, hogy milyen a törvényszéki eljárás a Galaktikának ezen a részén, úgyhogy elsősorban azt igyekeztem megtudni, mi a lényege a várható büntetésnek. Kívánságomat teljesítve, elvezettek egy kis borostyánszínű terembe, ahol már várt a védőm, egy II. rangú angyőr. Rendkívül megértőnek bizonyult, és nem fukarkodott a felvilágosításokkal.

– Tudd meg, idegen – fejtegette –, hogy tökéletesen megismertük a társadalomba tömörült lények összes gondjainak, szenvedéseinek és bajainak forrását. Ez a forrás az egyénben, az egyén személyiségében rejlik. A társadalmat, a közösséget örök, tartós és rendíthetetlen törvények irányítják, ugyanúgy, ahogy a hatalmas napokat és csillagokat is. Az egyént az ingadozás, bizonytalan döntések, kiszámíthatatlan cselekedetek, főleg pedig a múlandóság jellemzik. Nos, mi teljesen felszámoltuk az individualizmust a közösség kedvéért. A mi bolygónkon csakis közösség van – nincsenek egyének.

– Hogyan? – hüledeztem. – Amit mondasz, nyilván csak szónoki fordulat, hiszen te egyén vagy...

– Csak nagyon kevéssé – felelte változatlan mosollyal. – Valószínűleg megfigyelted, hogy mi arcban nem különbözünk egymástól. Ugyanígy elértük a legnagyobb társadalmi cserélhetőséget is.

– Nem értem. Mit jelent ez?

– Tüstént megmagyarázom. A társadalomban állandóan meghatározott számú feladat van, vagy ahogy mi nevezzük, státus. Ezek foglalkozás szerinti, vagyis például uralkodói, kertészi, technikusi, orvosi státusok. Vannak családi – atyai, testvéri, nővéri stb. – státusok is. Nos, a pantai mindezeket a státusokat csupán egy napig tölti be. Éjfélkor egész államunk megmozdul, mintha, képletesen szólva, mindenki lépne egyet – és így az illető, aki tegnap kertész volt, ma mérnök lesz, a tegnapi építész bíróvá, az uralkodó tanítóvá változik és így tovább. Hasonló a helyzet a családokban. Minden család rokonokból, tehát atyából, anyából, gyermekekből tevődik össze; csak a szerepek állandók – a státusokat betöltő lények naponta cserélődnek. így tehát változatlan csupán a közösség marad, érted? Mindig ugyanannyi a szülő és a gyermek, orvos és ápolónő és így tovább, az élet minden területén. Államunk hatalmas szervezete ősidők óta érintetlen és változatlan, tartósabb a sziklánál, és ezt a tartósságot annak köszönheti, hogy egyszer s mindenkorra végeztünk a röpke egyedi élettel. Ezért állítottam, hogy tökéletesen cserélhetők vagyunk. Erről hamarosan meggyőződhetsz, mert ha éjfélkor hívsz, új alakban kereslek fel...

– De mire jó mindez? – tudakoltam. – És hogyan tudja mindegyikőtök az összes feladatokat ellátni? Lehetsz-e kertész, bíró vagy védő, sőt, tetszés szerint atya vagy anya?

– Sok szakfeladatot – válaszolta mosolygós társam – gyengén végzek. De vedd figyelembe, hogy egy szakmában csupán egy napig dolgozunk. Ezenkívül minden régi típusú társadalomban a személyek túlnyomó többsége pocsékul végzi szakmai feladatait, és a társadalom gépezete mégis működik. Egy rossz kertész nálatok tönkreteszi a kertet, egy rossz uralkodó az egész államot romba dönti, mert mindkettőjüknek van rá idejük, nálunk azonban nem jutnak hozzá. Továbbá a közönséges társadalomban a szakmai tudatlanságon kívül káros, sőt, végzetes hatásúak az egyéni törekvések. Irigység, gőg, önzés, hiúság, hatalmi vágy mérgezi a közösség életét. Ez a gonosz hatás nálunk nem létezik. Voltaképpen mi nem ismerjük az érvényesülés vágyát, és senkit sem vezetnek egyéni érdekek, mert nálunk egyáltalán nincs egyéni érdek. Mai státusomban semmit sem tehetek annak reményében, hogy cselekedetem holnapra meghozza gyümölcsét, hiszen holnap már valaki más leszek, és ma még nem tudom, ki leszek holnap. A státusok cseréje éjfélkor általános sorsolás alapján történik, és ezt egyetlen élőlény sem befolyásolhatja. Föléred már ésszel rendszerünk mélyenszántó bölcsességét?

– És az érzelmek? – ellenkeztem. – Szerethetünk mindennap másvalakit? S mi a helyzet az atyasággal és az anyasággal?

– Régebben – felelte társam – rendszerünket bizonyos fokig megzavarta, ha egy atyai státusba került személy gyermeknek adott életet, mert előfordulhat, hogy az atyai státust éppen a szülés napján veszi át egy nő. De ez a nehézség megszűnt, amióta törvény szabályozza, hogy az atya is szülhet gyermekeket. Ami pedig az érzelmeket illeti, kielégítettünk két, látszólag egymást kizáró és minden értelmes lényben fellelhető vágyat: az állandóság és a változás iránti vágyat. A ragaszkodást, a tiszteletet és a szerelmet egykor megkeserítette az állandó aggodalom, a szeretett lény elvesztésétől való rettegés. Ezt a félelmet mi legyőztük. Valóban: bármilyen megrázkódtatás, járvány, elemi csapás érné is életünket – mindegyikünknek mindig lesz atyja, anyja, házastársa és gyermeke. De ez még semmi. A változatlan egy idő múlva unalmassá válik, tekintet nélkül arra, hogy jó vagy rossz. Ugyanakkor kívánjuk, hogy jósorsunk tartós legyen, szeretnénk kirekeszteni a zavarokat és a tragédiákat. Létezni akarunk, nem elmúlni, szeretnénk változni és megmaradni, szeretnénk kockázat nélkül mindent kipróbálni. Nálunk megvalósultak mindezek a látszólag összeegyeztethetetlen ellentétek. Sőt, kiküszöböltük a legfelsőbb és a legalsóbb társadalmi rétegek közti ellentétet is, mert bárki bármikor uralkodóvá lehet, és nincs az életnek olyan ága, olyan területe, amely ne lenne nyitva mindenki előtt. Most elárulhatom neked, hogy mit jelent a fejed fölött függő büntetés. Ennél nagyobb szerencsétlenség pantait nem érhet; tudniillik kizárják az általános sorsolásból, és át kell térnie a magányos, egyéni létre. Az identifikáció porrá zúzza az illető személyt, azáltal, hogy az egyéniség életfogytig tartó, rettenetes és könyörtelen terhének viselésére kötelezi. Sietned kell, ha további kérdéseket kívánsz feltenni, mert közeledik az éjfél; hamarosan el kell hagyjalak.

– Hogyan boldogultok a halállal? – firtattam.

Védőm összeráncolta homlokát, arca mosolygott, és úgy tekintett rám, mintha próbálná megérteni a szót. Végül megfelelt:

– A halállal? Ez elavult fogalom. Nincsen ott halál, ahol nincsenek egyének. Nálunk senki sem hal meg.

– De hát ez ostobaság, amelyet magad sem hiszel! – kiáltottam. – Hiszen minden élőlénynek meg kell halnia, tehát neked is.

– Én, vagyis kicsoda? – szakított félbe mosolyogva.

Egy pillanatig hallgattunk.

– Te, te magad!

– Ki vagyok én a mai státusomon kívül? Vezetéknév, keresztnév? Nincs nevem. Egy arc? Az évszázadokkal ezelőtt végzett biológiai kezelésnek hála, arcom ugyanolyan, mint a többieké. A státus talán? Az éjfélre megváltozik. Mi marad? Semmi. Gondolkozz, mit jelent a halál? Veszteséget, amely tragikus, mert elkerülhetetlen. Kit veszít el az, aki meghal? Önmagát? Nem, mert a halott nem létezik, és aki nem létezik, az senkit sem veszíthet el. A halál az élők dolga – kedvesünk elvesztése. Nos, mi sohasem veszítjük el szeretteinket. Hiszen már megmondtam neked. Nálunk minden család örök, a halál nálunk – létszámcsökkentés volna. A törvény nem engedi. Már mennem kell. Ég veled, idegen.

– Várj! – kiáltottam rá, látva, hogy felemelkedik. – Hiszen vannak nálatok, lenniük kell különbségeknek, még ha ikerként hasonlíttok is egymáshoz. Nyilván akadnak nálatok aggastyánok, akik...

– Nem. Nem tartjuk számon, hogy hány státust töltött be valaki. A csillagászati éveket sem számoljuk. Senki sem tudja, mennyi ideig él. A státusok kornélküliek. Eljött az időm.

Ezzel faképnél hagyott. Magamra maradtam. Kisvártatva kinyílt az ajtó, és védőm ismét megjelent. Ugyanazt az egyenruhát viselte a II. rangú angyőr arany cippzáraival, és ugyanúgy mosolygott.

– Szolgálatodra állok, idegen csillagról érkezett vádlott – közölte, és úgy éreztem, hogy új, eddig még nem hallott hang ütötte meg fülemet.

– Mégiscsak akad valami változatlan nálatok: a vádlott státusa! – kiáltottam.

– Tévedsz. Ez csupán az idegenekre vonatkozik. Nem engedhetjük meg, hogy a státus mögé bújva valaki belülről próbálja szétbomlasztani államunkat.

– Értesz a joghoz? – faggattam.

– Értenek hozzá a törvénykönyvek. Különben is a tárgyalásod csak holnapután lesz. A státus majd védeni fog...

– Lemondok a védelemről.

– Magad akarsz védekezni?

– Nem. Azt akarom, hogy elítéljenek.

– Könnyelmű vagy – korholt mosolyogva védőm. – Ne feledd, hogy nem egyének közt leszel egyén, hanem a bolygóközi űrnél is nagyobb magányban...

– Hallottál-e valaha Oh Mesterről? – érdeklődtem. Magam sem tudom, hogyan tévedt a nyelvemre ez a kérdés.

– Hallottam, ő államunk megteremtője. Ezzel megalkotta legnagyobb művét – az Örökkévalóság Protézisét.

Így végződött beszélgetésünk. Három nappal később a bíróság életfogytig tartó identifikációra ítélt. Elszállítottak a repülőtérre, ahonnan haladéktalanul rajtoltam, és a Föld felé vettem utamat. Nem tudom, valaha is lesz-e még kedvem a Kozmosz Jótevőjével találkozni.

Tizennegyedik utazás

VIII. 19.

Javíttatom a rakétámat. Legutóbb túlságosan közel kerültem a Naphoz; az egész lakk lepergett. A műhely vezetője zöld színt tanácsol. Még nem döntöttem. Délelőtt gyűjteményemet rendezgettem. A legszebb gargaun bundája csupa moly. Benaftalinoztam. Délután – Tarantogánál. Marsbéli dalokat énekeltünk. Kölcsön kértem tőle Brizard „Két év kurdlok és osmiolok között” című könyvét. Hajnalig olvastam – őrülten érdekes.

VIII. 20.

Rászántam magam a zöld színre. A műhelyvezető rábeszél egy elektromos agyra. Rendes, keveset használt, tizenkét gőzlélek erejű készüléket ajánl. Azt állítja, hogy agy nélkül mostanában senki se mozdul még a Holdra sem. Habozok, mert nagy kiadás. Egész délután Brizardot bújtam – lebilincselő olvasmány. Szinte szégyellem, hogy még sohasem láttam kurdlt.

VIII. 21.

Reggel a műhelyben. A vezető bemutatta az agyat. Valóban rendes, az elem öt évre való élcet tartalmaz. Ez állítólag megoldja a kozmikus unalom kérdését. – Végigneveti a leghosszabb utat is – biztatott a műhelyvezető. Ha az elem kimerül, újjal pótolható. Meghagytam, hogy a kormányt fessék vörösre. Ami az agyat illeti – még megfontolom. Éjfélig Brizardot olvastam. Ne menjek magam is vadászútra?

VIII. 22.

Végül is megvettem az agyat. Beépíttetem a falba. A műhelyvezető adott hozzá egy elektromos párnát. Jól megkopasztott! Szerinte egy kalapra való pénzt takarítok meg. A lényeg az, hogy valamelyik bolygóra érkezve, általában beutazási vámot kell fizetni; ha elektromos agyunk van, a rakétát az űrben hagyhatjuk, szabadon keringhet a bolygó körül, akár egy mesterséges hold, és egy fillér vám nélkül, gyalog megtehetjük az út hátralevő részét. Az agy kiszámítja a csilagászati mozgás-elemeket, és megadja, hol kell később a rakétát keresni. Befejeztem Brizardot. Már jóformán elhatároztam, hogy elutazom Enteropiába.

VIII. 23.

Átvettem a rakétát a műhelyben. Igen szép, csak a kormány színe nem illik a törzshöz. Magam festettem át sárgára, így sokkal jobb. Kölcsönkértem Tarantogától a Kozmikus Enciklopédia „E” betűs kötetét, és kiírtam belőle az Enteropiáról szóló részt. íme:

„ENTEROPIA, a kettős (vörös és kék) nap hatodik bolygója a Borjú csillagképben. 8 kontinens, 2 óceán, 167 működő tűzhányó, 1 sciorg (lásd SCIORG). 20 órás nap, meleg éghajlat, az életfeltételek a záp (lásd ZÁP) időszakától eltekintve, kedvezők.

– Lakosság:

Uralkodó faj – ardritok, értelmes, átlátszóan többoldalú, szimmetrikusan páratlan végtagúak (3), a siliconoidea típushoz tartoznak, rendjük: Polytheria, osztályuk: Luminifera. Mint minden Polytheria (lásd ott), az ardritok időszakos, tetszés szerinti osztódásnak vannak alávetve. Gömb típusú családot alapítanak. Kormányforma: II. B gradarchia, 340 évvel ezelőtt bevezetett penitenciáris Transmmal (lásd TRANSM). Igen fejlett ipar, főleg élelmiszeripar. Főbb exportcikkek: foszforizált manubria, rakotlet és laupan több tucatnyi változatban, bordázva és lassan lesütve. Főváros: Tentatam, 1 400 000 lak. Főbb ipari gócok: Haupr, Drur, Arbagellar. Lumináris kultúra, elgombásodás jeleivel, ami a fytogoziánus civilizáció maradványainak következménye; a fytogoziánusokat (GOMBONOKat, lásd ott) az ardritok kiirtották. Az utóbbi években egyre nagyobb szerepet játszanak a kult.-társadalmi életben a szepulkok (lásd ott). Vallások: uralkodó vallás a Monodrumizmus. A M. szerint a világot a Többszörös Druma teremtette az ős Platva formájában, ebből születtek a napok és a bolygók, Enteropiával az élen. Az ardritok állandó és összerakható, lemezes szentélyeket építenek. A Monodrumizmuson kívül tucatnyi szekta működik, a legfontosabb a plakotral. A plakotralok (lásd ott), semmiben sem hisznek az emfezisen kívül (lásd EMFEZIS), de még azt sem mindnyájan. Művészet: tánc (gördülő), rádióaktok, szepulozás, mesdráma. Építészet: záppal kapcs., fújtatott-sajtolt, gmázos. A kelyhes gmázok elérik a 130 emeletet. A csati, műholdakon nagyrészt ovicelláris (tojás alakú) épületek.

– Állatvilág: szilikonoidális típusú fauna, főbb képviselői: mérők, dendrog autumalisok, asmanitok, kurdlok és csipogó osmiolok. A zápok idején a kurdlok és osmiolok vadászata tilos. Ember számára ezek az állatok ehetetlenek, kivéve a kurdlokat (csak a Fard környéke, lásd FARD). A vízi fauna az élelmiszeripar nyersanyaga. Főbb képviselői: infernália (pokoltő), csillogók, tekerek és smedek. Enteropia különlegessége a sciorg zavaros faunájával és flórájával. Galaktikánkban egyetlen megfelelőjük a Jupiter habtalan ulasaiban levő al. Az élet Enteropián teljes egészében – mint azt Tarantoga professzor iskolájának kutatásai kimutatják – a sciorg szférájában, balbazil rétegekből alakult ki. A tömeges szárazföldi és vízi építkezéssel kapcsolatban számolni kell a sciorg-maradványok gyors eltűnésével. A bolygók műemlékeinek védelméről szóló törvény 6. §-a szerint (Codex Galacticus t. MDDDVII. vol. XXXII. pag. 4670), a sciorg védett terület; különösen tilos sötétben tupantani.”

Ez a cikk teljesen világos számomra, kivéve a szepulkokról, transmról és zápról szóló megjegyzéseket. Sajnos, az Enciklopédia utolsó megjelent kötete a „szósz” címszóval végződik, tehát sem a trasm, sem a záp egyelőre nem szerepel. Mégis felkerestem Tarantogát, hogy megnézzem a „SZEPULKOK” címszót: Rövid tájékoztatásra bukkantam:

„SZEPULKOK – az ardritok (lásd ott) civilizációjában fontos szerepet játszó elem az Enteropia bolygón (lásd ott). Lásd még SZEPULKÁRIA.

Követtem a tanácsot, és láttam ott:

SZEPULKÁRIA – szepulozásra szolgáló tárgyak (lásd ott).

Megkerestem a „Szepulozás”-t. A következőt találtam:

SZEPULOZÁS – az Enteropia bolygón (lásd ott) lakó ardritok (lásd ott) tevékenysége. L. SZEPULKOK.”

A kör bezárult, másutt már nem kereshettem. A világért sem árulnám el nagyfokú tudatlanságomat a professzor előtt, mást pedig nem kérdezhetek meg. A kocka el van vetve – elhatároztam, hogy Enteropiába utazom. Három nap múlva indulok.

VIII. 28.

Kettőkor rajtoltam, közvetlenül ebéd után. Könyveket nem vittem, mert velem van az új agy. A Holdig az élceit hallgattam. Jókat nevettem. Azután vacsora és alvás.

VIII. 29.

Azt hiszem, megfáztam a Hold árnyékában, mert folyton tüsszögök. Aszpirint vettem be. Az úton három teherrakéta a Plútóról; a gépész táviratozott, hogy térjek ki. Megkérdeztem, mi a rakománya, gondolván, isten tudja, mi lehet, kiderült, hogy közönséges lomlem. Tüstént azután a rettenetesen zsúfolt marsbeli gyors következett. Megfigyeltem az ablakokon keresztül, az utasok úgy hevertek egymás hegyén-hátán, mint a heringek. Zsebkendőnkkel integettünk, amíg csak láttuk egymást. Vacsoráig adomákat hallgattam. Remek, csak folyton tüsszögök.

VIII. 30.

Fokoztam a sebességet. Az agy kifogástalanul működik. A rekeszizmom megfájdult kissé, ezért az agyat két órára kikapcsoltam, és bekapcsoltam a villanypárnát. Jót tett. Kettő után felfogtam azt a rádiójelet, amelyet Popov 1896-ban küldött a Földről. Már jócskán eltávolodtam bolygónktól.

VIII. 31.

A Nap már alig látszik. Ebéd előtt séta a rakéta körül, a mozgás kedvéért. Estig adomák. – Nagy része szakállas. Azt hiszem, a műhelyvezető régi vicclapokat olvastatott az aggyal, és a tetejébe néhány maroknyi új tréfát szórt. Megfeledkeztem a burgonyáról, amelyet az atommáglyába raktam, elégett az egész.

VIII. 32.

A sebesség következtében az idő nyúlik – már októbernek kellene lennie, és itt egyre csak augusztus és augusztus.

Az ablakban megvillant valami. Feltételeztem, hogy már a Tejút, de csak a lakk pattogzik. Átkozott vacak! Útba esik egy szerelőállomás. Megfontolom, érdemes-e megállnom.

VIII. 33.

Még mindig augusztus. Ebéd után megérkeztem az állomásra. Kicsi, teljesen kopár bolygón rendezték be. Az állomásépület kihalt, körös-körül sehol egy teremtett lélek. Fogtam a vödröt, és körbejártam, nincs-e valahol lakkjuk. Egyszer csak lihegést hallottam. Odapillantok, hát az épület mögött néhány gőzgép ácsorog és beszélget. Megindultam feléjük.

Az egyik így szólt:

– De hiszen világos, hogy a gőzgépek a túlvilágon felhőként élnek tovább. A döntő kérdés: mi volt előbb – a gőzgép vagy a vízgőz? Én azt állítom, hogy a gőz!

– Hallgass, átkozott idealista! – sisteregte a másik.

Próbáltam a lakk felől érdeklődni, de annyira sziszegtek és fütyültek, hogy a saját hangomat sem hallottam. Beírtam véleményemet a panaszkönyvbe és tovább repültem.

VIII. 34.

Vajon ez az augusztus sohasem ér véget? Délelőtt a rakétát szedtem rendbe. Szörnyen unatkozom. Mihamarabb befelé, az agyhoz. Jóízű nevetés helyett azonban olyan ásítóroham fogott el, hogy féltettem az állkapcsomat. A hajó jobb oldalán kis bolygó. Miközben elhagytam, fehér foltokat fedeztem fel rajta. Távcsövön megállapítottam, hogy táblácskák, feliratuk: „Kihajolni tilos.” Az aggyal valami nincs rendjén – elnyeli a csattanókat.

X. 1.

Meg kell állnom a Sztroglonon, mert elfogyott az üzemanyagom. Fékezve, a lendülettől hajtva, repültem egész szeptemberben.

A repülőtéren nagy a nyüzsgés. A rakétát az űrben hagytam, hogy ne kelljen vámot fizetnem, csupán a bádogkannákat vittem magammal az üzemanyag számára. Előzőleg az agy segítségével kiszámítottam a mozgás koordinátáit az ellipszisben. Egy óra múlva teli kannákkal visszatértem, a rakétának se híre, se hamva. Természetesen keresni kezdtem. Azt hittem, hogy kiadom a lelkem: megtettem vagy négyezer kilométert gyalog. Hát persze – az agy tévedett. Hazatérésem után lesz néhány szavam ahhoz a műhelyvezetőhöz.

X. 2.

A sebességem akkora, hogy a csillagok tüzes csíkokká változtak, mintha valaki milliónyi égő cigarettával hadonászna egy sötét szobában. Az agy dadog. A legnagyobb baj az, hogy eltört a kapcsolója, és nem tudom elzárni. Szakadatlanul fecseg.

X.  3.

Minden valószínűség szerint kimerülőben van, mert szótagokat makog. Lassan megszokom. Lehetőleg kint ülök, csak a lábamat dugom a rakétába, mert cudar hideg van.

X.  7.

Fél tizenkettőkor elértem Enteropia bejárati állomását. A rakéta erősen felmelegedett a fékezéstől. Kikötöttem a mesterséges hold (ott van az állomás) felső fedélzetén, és bementem, hogy elintézzem a formaságokat. A spirális folyosón hihetetlen forgalom; a Galaktika legtávolabbi pontjairól érkezett jövevények ablaktól ablakig léptek, hullámoztak és szökelltek. Beálltam a sorba, egy világoskék algolanin mögé, aki udvarias mozdulattal figyelmeztetett, hogy ne közelítsem meg túlságosan hátsó elektromos szervét. Utánam egy fiatal Saturnus-lakó következett drapp szlaulonban. Három szívójával a bőröndjeit tartotta, a negyedikkel a verejtékét törölgette. Csakugyan szörnyű hőség volt. Amikor rám került a sor, az ardrita tisztviselő – átlátszó volt, mint a kristály – fürkésző pillantást vetett rám, elzöldült (az ardriták színváltozással fejezik ki érzelmeiket; a zöld a mosolygásnak felel meg) és megkérdezte:

– Ön gerinces?

– Igen.

– Kétéltű?

– Nem, csakis lélegzéssel...

– Köszönöm, nagyszerű. Vegyes étkezés?

– Igen.

– Melyik bolygóról, ha szabad érdeklődnöm?

– A Földről.

– Á, akkor szíveskedjék a következő ablakhoz.

Odaballagtam és bepillantva felfedeztem, hogy ugyanaz a tisztviselő, illetőleg annak egy további része van előttem. Hatalmas könyvben lapozgatott.

– Á! Megvan – kiáltott fel. – A Föld... hm, nagyon jó. ön turista vagy kereskedő?

– Turista.

– Akkor szíveskedjék...

Egyik tapadójával kitöltötte a nyomtatványt, a másikkal egyidejűleg átnyújtott valamit, hogy írjam alá. Közben felvilágosított:

– A záp egy hét múlva kezdődik. Szíveskedjék ezzel kapcsolatban a 116-os szobába fáradni, ott van a tartalékgyártó üzemünk, ott majd gondoskodnak önről. Azután, kérem, keresse fel a 67-es szobát, az a gyógyszertár. Ott Eufruglium-pasztillákat kap, három héten át ezeket kell szednie, hogy semlegesítse bolygónknak az ön szervezetére káros rádióaktív hatását... Óhajt világítani enteropiai tartózkodása alatt?

– Köszönöm, nem.

– Ahogy tetszik. Parancsoljon, az iratai, ön emlős, ugyebár?

– Igen.

– Akkor hát szerencsés szopást!

Elbúcsúztam az udvarias tisztviselőtől, s útmutatásához híven felkerestem a tartalékok gyárát. A tojás alakú helyiség első pillantásra üresnek látszott. Itt-ott néhány elektromos készülék; a mennyezet alatt egy kristálylámpa ragyogott, akár egy szikrázó briliáns. Kiderült azonban, hogy ez egy ardrita volt, a szolgálatban levő technikus, aki tüstént leereszkedett a mennyezetről. Beültem a fotelba, ő pedig szórakoztatóan csevegve elvégezte a méréseket, és így szólt:

– Köszönöm, az ön csíráját elküldjük a bolygó összes keltető állomásaira. Ha bármi baja esnék a záp idején, teljesen nyugodt lehet... nyomban szállítjuk a tartalékot!

Nem egészen értettem, hogy mire céloz, de hosszú bolyongásaim során megtanultam a tapintatos viselkedést, mert semmi sem kellemetlenebb egy bolygó lakóinak, mint a helyi szokások és erkölcsök magyarázgatása. A gyógyszertárban ismét beálltam a sorba, amely rendkívül sebesen haladt, úgy, hogy a porcelánernyős, fürge ardrit nő egy-kettőre átnyújtotta pasztilla-adagomat. Még egy kis vámkezelés következett (már nem akartam az elektromos agyra bízni magam), és vízumomat szorongatva, visszatértem a fedélzetre.

A mesterséges hold mögött kezdődik a jól karbantartott kozmosztráda, amelyet kétoldalt hatalmas reklámfeliratok szegélyeznek. A betűk több ezer kilométernyire vannak egymástól, de rendes utazósebességnél a szavak olyan gyorsan rakódnak össze, mintha újságszöveget olvasnánk. Egy ideig érdeklődéssel szemléltem őket: „Vadászok! Vadászathoz csakis MLIN kenőcsöt használjátok!”, vagy: „Derülni vágysz – osmiolokra vadássz!” és így tovább.

Este hétkor leszálltam a tentatami repülőtéren. A kék nap éppen leáldozott. A vörös nap még meglehetősen magasan járt, sugaraitól mintha lángokban állt volna a környék – rendkívüli látvány. Rakétám mellett méltóságteljesen leereszkedett egy galaktikus cirkáló. Farka alatt megható üdvözlési jelenetek játszódtak le. A családjuktól hónapokig elválasztott ardriták elragadtatott kiáltásokkal ölelték át egymást, majd mindnyájan, apák, anyák, gyermekek gyengéd szorítással gömbbé egyesültek, és a verőfényben vörösen szikrázva a kijárathoz siettek. Követtem a harmonikusan gördülő családokat; közvetlenül a repülőtér mögött van a glambusz megállója; beszálltam. Ezt a járművet felül a következő aranybetűs felirat díszíti: „A RAUS KENŐCS ÖNMAGA VADÁSZIK!” A glambusz sajtra emlékeztet, a nagy lyukakban a felnőttek, a kicsikben a gyermekek helyezkednek el. Alighogy beszálltam, a glambusz elindult. A jármű kristályos belsejében magam fölött, alatt és körül láttam rokonszenvesen átlátszó, különböző színekben játszó utastársaimat. A zsebembe nyúltam a kis bédekkerért, mert már legfőbb ideje volt, hogy megismerkedjem útmutatásaival, de képzelhetik meglepetésemet, amikor rájöttem, hogy a kezemben levő kötet a tartózkodási helyemtől hárommillió fényévnyire levő Enteuropia bolygóról szól. A megfelelő bédekker otthon maradt. Átkozott szórakozottság!

Nem tehettem mást, mint hogy felkerestem az ismert űrhajózási iroda, a Galax tentatami kirendeltségét. Kérésemre az udvarias kalauz nyomban megállította a glambuszt, tapadójával megmutatott egy óriási épületet, és búcsúzóul barátságosan megváltoztatta arcszínét.

Kis ideig mozdulatlanul élveztem a szokatlan látványt, a szürkületbe merülő belváros képét. A vörös nap éppen lebukott a láthatár mögött. Az ardritoknál nincs mesterséges világítás, mert önmaguk világítanak. A Mrudr sugárút – éppen ott ballagtam – csillogott-villogott a sok járókelőtől; egy szembejövő fiatal ardrit nő kacéran felvillant aranycsíkos lámpaernyőjében, de nyilván felfedezte, hogy külföldi vagyok, és szerényen kialudt.

A közeli és távoli házak szikráztak és fénybe borultak a visszatérő lakóktól; a szentélyekben villódzott az imádkozó tömeg; a lépcsőházakban szivárványlottak a szédületes gyorsasággal rohanó gyermekek – mindez olyan elragadó, annyira színes volt, hogy egyszerűen nem akaródzott elszakadni tőle, de erőt vettem magamon, mert féltem, hogy a Galax bezár.

Az utazási iroda előcsarnokában a huszonharmadik emeletre irányítottak, a vidéki osztályra. Sajnos, ez a szomorú, de tagadhatatlan igazság: a Föld a világűr kevéssé ismert, istenhátamögötti csücskében helyezkedik el!

A turista-osztályon egy tisztviselőnőhöz fordultam, aki zavarában elhomályosodva közölte velem, hogy a Galaxnak, sajnos, nincsen sem útikalauza, sem látogatási terve földlakók számára, mert azok százévenként egyszer vetődnek el Enteropiára. Jupiterbeliek részére készült kézikönyvet javasolt, tekintettel arra, hogy mind a Jupiter, mind a Föld a Napból származik. Jobb híján elfogadtam, és kértem, hogy foglaljon nekem szobát a Kozmonia szállodában. A Galax által rendezett vadászatra is feliratkoztam, majd nekivágtam a városnak. Félszeg helyzetben voltam, mert én nem világítottam, úgyhogy az útkereszteződés forgalmát irányító ardritára bukkanva, megálltam és az ő fényében böngésztem át a tájékoztatót. Mint várható volt, útbaigazításokat tartalmazott arról, hol kaphatók metántermékek, mit tegyünk csápjainkkal hivatalos fogadásokon satöbbi. Szemétkosárba hajítottam tehát, megállítottam egy arra haladó eboretet, és elvitettem magam a gmázok negyedébe. Ezekben a pompás, kehely alakú épületekben már messziről szikráztak a családi életüket élő, tarka fényű ardritok, az irodaházakban pedig gyönyörűen hullámoztak a tisztviselők fénylő nyakbavalói.

Elbocsátottam az eboretet, és egy ideig gyalogszerrel sétálgattam; éppen a ZUP igazgatóságának a tér fölé tornyosuló felhőkarcolóját bámultam, amikor kapuján kilépett két főtisztviselő; a magas rangot mutatja az erős ragyogás és a lámpaernyő körüli vörös taréj. Nem messze tőlem megálltak. Felfigyeltem párbeszédükre:

– A szegély elkenése már nem kötelező? – érdeklődött az egyik magas termetű, kitüntetésekkel elborított ardrit. Erre a másik felragyogott, és így válaszolt:

– Nem. A főnök szerint nem teljesítjük a programot, mégpedig Grudrufs hibájából. Nincs más hátra, mondja a főnök, át kell változtatni.

– Grudrufst?

– No, igen.

Az első kialudt, csupán kitüntetéseinek tarka koszorúja fénylett, és hangját lehalkítva megjegyezte:

– Berzenkedni fog, szegény.

– Hadd berzenkedjék, úgysem segít rajta. Másképp nem lesz rend. Nem azért transzmutáljuk évek óta a fickókat, hogy több legyen a szepulka!

Érdeklődve önkéntelenül is közelebb léptem a két ardritához, de azok némán eltávoztak. Furcsa, de ettől kezdve egyre gyakrabban ütötte meg a fülemet a „szepulkok” szó. A nagyváros éjszakai életére kíváncsian róttam a gyalogjárót, és a gördülő tömegből gyakran hallottam ezt a rejtélyes kifejezést, amelyet hol fojtott suttogással, hol szenvedélyesen kiáltva ismételgettek; szemembe ötlött a ritka szepulciánok árverését és vásárát ismertető hirdetőgömbökön és a divatos szepulkáriumok vételét ajánló lángoló neonreklámokon.

Hiába töprengtem, hogy mi lehet ez; végül, amikor éjfél tájban egy pohár kurdl-tejszínnel üdítettem fel magam egy áruház nyolcvanadik emeletének bárjában, és az ardrit énekesnő belefogott a „Kis szepulkom” című slágerbe, a kíváncsiság annyira furdalta oldalamat,hogy megkérdeztem az arra haladó pincért, hol vehetnék szepulkot.

– Szemben – vetette oda, gépiesen zsebre vágva a számla ellenértékét. Azután figyelmesen rám tekintett, és kissé elsötétült. – Ön egyedül van? – tette fel a kérdést.

– Igen. Miért?

– Ö, semmi. Sajnos, nincsen apróm.

Lemondtam az aprópénzről, és levitettem magam a felvonóval. Természetesen mindjárt szemben óriási szepulk reklámot pillantottam meg, benyitottam tehát az üvegajtón, és egy üzletben találtam magam, amely ebben az időben üres volt. A pulthoz léptem, és tettetett közönnyel szepulkot kértem.

– Milyen szepulkáriumhoz? – érdeklődött az eladó, akasztójáról leereszkedve.

– No hát milyenhez?... Közönségeshez – válaszoltam.

– Hogyhogy közönségeshez? – képedt el. – Csak fütyülős szepulkot tartunk...

– Nos, akkor kérek egyet...

– És hol van a kutacsa?

– Eh, hm, nincs nálam...

– Nos, hát akkor hogyan viszi el a felesége nélkül? – firtatta az eladó fürkésző pillantással. Lassan elhomályosult.

– Nem vagyok nős – szaladt ki a számon.

– Ön... nem... nős? – dadogta az elfeketedett eladó, és rémülten bámult rám. – És ön szepulkot óhajt?... Feleség nélkül...

Egész testében remegett. Viharsebesen az utcára rohantam, elcsíptem egy szabad eboretet, és dühödten egy éjszakai mulatóba vitettem magam. Kiderült, hogy a Myrgindraggba kerültem. Amikor beléptem, a zenekar éppen elhallgatott. Legalább háromszáz személy csüngött. Szabad helyet keresve haladtam a tömegben, amikor valaki rám kiáltott; örömmel fedeztem fel az ismerős arcot, egy ügynök volt, akivel valaha Autropián ismerkedtem meg. Feleségével és lányával csüngött. Bemutatkoztam a hölgyeknek, és csevegve szórakoztattam a már jócskán beszeszelt társaságot, amely időnként talpra állt, hogy a tánczene hangjaira gördüljön egyet a parketten. Ismerősöm felesége erőnek erejével rábeszélt, úgyhogy végül is elszántam magam a táncra.

Erősen átölelve egymást, négyesben gördültünk a tüzes mambrinra. Az igazat megvallva, imitt-amott kissé összevertem magam, de jó képet vágtam a rossz játékhoz, és elragadtatást színleltem. Miközben visszatértünk asztalunkhoz, az átjáróban megállítottam ismerősömet, és suttogva a szepulkok felől érdeklődtem.

– Mit, kérem? – úgy látszik, rosszul értett. Megismételtem kérdésemet, és hozzáfűztem, hogy szeretnék szepulkot venni. A jelek szerint túlságosan hangosan beszéltem – a legközelebb csüngök megfordultak, elhomályosult arccal meredtek rám, az ismerős ardrit pedig rémületében összecsapta tapadóit.

– Druma szerelmére, Tichy úr – hiszen ön egyedül van!

– No és – fortyantam fel kissé ingerülten –, azért már nem láthatok szepulkot?

Ezek a szavak dermedt csendben hangzottak el. Ismerősöm felesége ájultan végigvágódott a padlón, férje hozzá rohant, a legközelebbi ardriták pedig felém hullámoztak, és színezetük elárulta ellenséges szándékukat; ekkor megjelent három pincér, nyakon fogtak és kitették a szűrömet a helyiségből.

Veszettül dühös voltam. Megállítottam egy eboretet, és a szállodába vitettem magam. Egész éjszaka le nem hunytam a szemem, annyira szúrt és csípett valami; csak hajnalban állapítottam meg, hogy a szállodai személyzet, amelynek szomorú tapasztalatai voltak a matracokat teljesen kiégető vendégekkel, azbeszttel ágyazott meg, mivel a Galaxtól nem kapott rólam közelebbi tájékoztatást. Az előző nap kellemetlen eseményei a reggeli verőfényben már nem foglalkoztattak. Örömmel üdvözöltem a Galax képviselőjét, aki délelőtt tízkor beállított hozzám – eboretje tele volt csapdákkal, vadászkenőcsös vödrökkel és egy fegyvertárra való vadászfelszereléssel.

– Sohasem vadászott kurdlokra? – érdeklődött vezetőm, miközben a jármű sebesen száguldott Tentatam utcáin.

– Nem. Talán szíveskedne tanácsokkal ellátni – jegyeztem meg mosolyogva.

Joggal voltam hidegvérű, hiszen hosszú évekig vadásztam a Galaktika legkülönbözőbb nagyvadjaira.

– Készséggel állok rendelkezésére – felelte az udvarias vezető.

Sovány, üvegesen csillogó ardrita volt, lámpaernyő nélkül, sötétkék szövetbe csavarva – ilyen öltözéket még nem láttam ezen a bolygón. Amikor ezt tudtára adtam, megmagyarázta, hogy ez az állat megközelítésére alkalmas vadászruha, amit én szövetnek véltem, különleges anyag, amellyel bevonják a testet. Röviden – fröccs-ruha, kényelmes, célszerű és ami a legfontosabb, teljesen elfedi az ardriták természetes fényét, amely elriaszthatná a kurdlokat.

Kalauzom előhalászott táskájából egy nyomtatott ívet, és átnyújtotta, hogy tanulmányozzam; megőriztem a papírjaim között, íme:

KURDL VADÁSZAT

Útmutatás külföldiek számára

A kurdl, mint nagyvad, a legszigorúbb követelményeket támasztja mind a vadász egyéni tulajdonságait, mind a felszerelést illetően. A kurdl a fejlődés során hozzáidomult a meteorbecsapódásokhoz, és áttörhetetlen páncélja nőtt, ezért belülről vadásszuk.

A kurdlvadászathoz feltétlenül szükséges:

A) A bevezető szakaszban – alapozókenőcs, gombamártás, metélőhagyma, só és bors;

B) A tulajdonképpeni vadászat szakaszában – cirokseprő, időzített bomba.

I. Előkészületek lesállásban.

A kurdlokat csalétekkel vadásszuk. A vadász előbb bekeni magát az alapozó kenőccsel, lekuporodik a sciorg barázdájában, majd társai felülről megszórják apróra vagdalt metélőhagymával, és ízletesen elkészítik.

II. Ebben a helyzetben kell bevárni a kurdlt. Az állat közeledtekor nyugalmunkat megőrizve, két kézre fogjuk a térdünk között szorongatott bombát. Az éhes kurdl általában egyszeriben lenyeli a falatot. Ha nem akar harapni, bíztatásképpen gyengéden megveregethető a nyelve. Kudarc esetén egyesek további sózást ajánlanak, de ez rendkívül kockázatos eljárás, mert a kurdl esetleg tüsszent. A kurdl tüsszentését alig egy-két vadász élte túl.

III. A kurdl, miután bekapta a csalétket, megnyalja száját és távozik. A lenyelt vadász haladéktalanul cselekedni kezd, vagyis a kis seprűvel leveri magáról a hagymát és az ízesítőket, hogy a kenőcs szabadon kifejthesse tisztító hatását, majd időzíti a bombát, és lehetőleg gyorsan távozik az érkezésével ellentétes irányban.

IV. A kurdl elhagyásakor ügyeljünk, hogy négykézlábra essünk, és össze ne törjük magunkat.

Megjegyzés. Erős ízesítők használata tilos. Ugyancsak tilos időzített és metélőhagymával meghintett bombát etetni a kurdlokkal. Az efféle eljárást a törvény üldözi, és orvvadászatként bünteti.

A vadászterület határán már várt bennünket az erdész, Wauwr, és a napfényben kristályként csillogó családja. Rendkívül szívélyes és vendégszerető volt; meghívott villásreggelire, és kedves otthonában néhány órát töltöttünk, történeteket hallgatva a kurdlok életéről, valamint Wauwr és fiai vadászélményeiből. Hirtelen lihegő hírnök rontott be, és jelentette, hogy a kurdlokat a hajtők az erdő szélére szorították.

– A kurdlokat – magyarázta nekem az erdész – előbb jól meg kell hajszolni, hogy megéhezzenek!

A kenőccsel bedörzsölve, a bombával és az ízesítőkkel felszerelve, Wauwr és az idegenvezető társaságában behatoltam a sciorg belsejébe. Az út hamarosan beleveszett az áttekinthetetlen sűrűségbe. Kínos-keservesen haladtunk, időnként kikerülve a kurdlok ötméteres átmérőjű, gödrökhöz hasonló nyomait. A menetelés eléggé sokáig tartott. Akkor megremegett a föld, és kalauzunk megtorpant, tapadójával csendre intve bennünket. Mennydörgés hallatszott, mintha a láthatár mögött vihar tombolna.

– Hallja, uram? – suttogta vezetőnk.

– Hallom. Ez a kurdl?

– Igen. Bubol.

Most lassabban és óvatosabban nyomultunk előre. A robaj elült, és a sciorgra ráborult a csend. Végül a sűrű növényzeten keresztül felderengett egy tágas tisztás. Az erdőszélen társaim jó lesállást kerestek, elkészítettek engem, és megállapítva, hogy seprűm és bombám készenlétben van, türelemre intettek, és lábujjhegyen távoztak. Egy ideig csend borult ránk, amelyet csak az osmiolok csattogása szakított meg; a lábam már jócskán elzsibbadt, amikor megrezdült a talaj. A távolban mozgást észleltem – a tisztás szélén a facsúcsok meghajlottak, és a vad útját jelezve, a földre zuhantak. Óriási példány lehetett. Kisvártatva a kurdl kikukkantott a tisztásra, átlépett a ledöntött fatörzseken, és megindult toronyirányban. Méltósággal himbálózva, hangosan szaglászva felém tartott. Két kézre fogtam füles bombámat, és hidegvérrel vártam. A kurdl vagy ötven méternyire tőlem megállt, és megnyalta a száját. Átlátszó belsejében világosan láttam jó néhány balszerencsés vadász maradványait.

A kurdl egy ideig tétovázott. Már féltem, hogy faképnél hagy, de ekkor közelebb lépett és megkóstolt. Tompa cuppanást hallottam, és elvesztettem lábam alatt a talajt.

„Bekapott! Nyertünk!” – villant át agyamon. A kurdl belseje nem volt olyan sötét, mint ahogy azt az első percben hittem. Rendbe szedtem magam, felemeltem a súlyos, óraszerkezetes bombát, és nekiálltam, hogy időzítsem, amikor torokköszörülés ütötte meg fülemet. Felemeltem fejem, és meghökkenve egy idegen ardritot pillantottam meg, aki hozzám hasonlóan szintén bombája fölé hajolt. Egy másodpercig farkasszemet néztünk.

– Ön mit művel itt? – érdeklődtem.

– Kurdlra vadászom – válaszolta.

– Én is – jegyeztem meg –, de nagyon kérem, ne zavartassa magát. Ön volt itt előbb.

– Szó sincs róla – ellenkezett. – Ön külföldi.

– Hát aztán! – tiltakoztam. – Elteszem bombámat egy másik alkalomra. Kérem, ne törődjék velem.

– A világért sem! – erősködött. – Ön a mi vendégünk.

– Elsősorban vadász vagyok.

– Én pedig elsősorban – házigazda, és nem engedem, hogy miattam lemondjon erről a kurdlról. Nagyon kérem, igyekezzék, mert a kenőcs máris hat!

Valóban, a kurdl nyugtalankodott; még ide is elhallatszott hatalmas lihegése, mintha tucatnyi mozdony pöfékelt volna. Beláttam, hogy nem győzhetem meg az ardritot, ezért időzítettem a bombát, és megvártam új társamat, de az ragaszkodott hozzá, hogy elsőnek menjek. Kisvártatva elhagytuk a kurdlt. A kétemeletes magasságból való zuhanás közben enyhén kificamítottam a bokámat. A szemmel láthatóan megkönnyebbült kurdl becsörtetett az erdőbe, és roppant recsegéssel tördelte a fákat. Hirtelen félelmetes dördülés hallatszott, majd minden elcsendesült.

– Megvan! Szívből gratulálok! – kurjantott a vadász és melegen megszorította kezem. Ekkor jelent meg, az idegenvezető és az erdész.

Alkonyaira hajlott az idő, úgyhogy igyekeznünk kellett visszafelé; az erdész megígérte, hogy saját maga tömi ki a kurdlt, és a legközelebbi teherrakétával elküldi a Földre.

X. 5.

Négy napig egyetlen szót sem jegyeztem fel, annyi volt a dolgom. Reggelenként – fickók a Kozmoszközi Kulturális Kapcsolatok Intézetéből, múzeumok, kiállítások, hivatalos fogadások és beszédek. Már derekasan kifáradtam. A KKKI személyemmel foglalkozó munkatársa tegnap megemlítette, hogy közeledik a záp, de elfelejtettem megkérdezni, hogy ez mit jelent. Találkoznom kell Zazul professzorral, a kiváló ardrit tudóssal, csak nem tudom, hogy mikor.

X. 6.

Reggel szörnyű robaj ébresztett fel a szállodában. Kiugrottam, az ágyból, és a város fölé emelkedő füstős lángoszlopokat pillantottam meg. Távbeszélőn megkérdeztem a szállodai információt, hogy mi történik.

– Semmi különös – felelte a telefonos kisasszony –, ne tessék nyugtalankodni, ez csak a záp.

– Záp?

– No igen, a meteorzápor, amely tízhónaponként meglátogat bennünket.

– De hiszen ez rettenetes! – szörnyülködtem. – Talán levonulnánk az óvóhelyre?!

– Ó, semmiféle óvóhely nem bírja ki a meteortalálatot, De hiszen önnek, mint minden polgárnak, megvan a tartalékja, tehát nem kell aggódnia.

– Miféle tartalékom? – hüledeztem, de a telefonos kisasszony már letette a kagylót. Kapkodva felöltöztem, és nekivágtam a városnak. Az utcai forgalom teljesen zavartalan volt; a járókelők szaporán szedték a lábukat, hogy ügyes-bajos dolgukat intézzék, a tarka kitüntetésektől lángoló főhivatalnokok az irodaházakba vitették magukat, a kertekben világító, daloló gyermekek játszadoztak. A robbanások egy idő múlva ritkábbakká váltak, és csak messziről hallatszott egyenletes dörgés. Úgy véltem, hogy a záp valószínűleg nem nagyon veszélyes jelenség, hiszen itt ügyet sem vetnek rá, és eredeti tervem szerint ellátogattam az állatkertbe.

Maga az igazgató, egy karcsú, ideges, szépen csillogó ardrit kalauzolt. A tentatami állatkertet példásan rendben tartják. Az igazgató elbüszkélkedett vele, hogy a Galaktika legtávolabbi pontjairól is vannak állatai, a Földet is beleértve. Meghatódva kértem, hadd tekintsem meg őket.

– Most, sajnos, lehetetlen – felelte az igazgató, és kérdő pillantásomra hozzáfűzte: – Alszanak. Tudja, sok bajunk van az akklimatizációval, és féltem, hogy egyetlen darabot sem sikerül életben tartani, de szerencsére tudósaink kidolgoztak egy vitaminos étrendet, és ez kitűnő eredménnyel járt.

– Ja úgy, és voltaképpen milyen állatok ezek?

– Legyek. Ön vajon szereti a kurdlokat?

Sajátos, várakozó tekintettel meredt rám, úgyhogy igyekeztem az őszinte lelkesedés hangján válaszolni:

– Ó, nagyon szeretem őket, végtelenül kedves teremtések.

Felvidult.

– Akkor jó. Elmegyünk hozzájuk, de előbb bocsásson meg egy pillanatra.

Egy-kettőre visszatért, kötéllel a derekán, és elvezetett a kurdlok karámjához, amelyet kilencven méteres fal vett körül. Az ajtót kitárva, előre tessékelt.

– Bátran mehet – biztatott –, kurdlaim olyanok, akár a kezes bárányok.

Körülnéztem a mesterséges sciorgon; hat vagy hét kurdl legelészett ott; csupa szép példány, egyenként kitehettek vagy három hektárt. A legnagyobb az igazgató hangjára hozzánk lépett, és leeresztette a farkát. Az igazgató felkapaszkodott, és egy mozdulattal magával hívott, tehát követtem. Amikor utunk már túlságosan meredekké vált, az igazgató kibontotta a kötelet, és az egyik végén átnyújtotta, hogy erősítsem magamra. így, egymáshoz fűzve, körülbelül két óra hosszat másztunk. A kurdl csúcsán az igazgató, szemmel láthatóan meghatódva, némán letelepedett. Tiszteletben tartottam érzelmeit, hallgattam. Egy idő múlva megtörte a csöndet:

– Hát nem szép innen a kilátás?

Valóban alattunk terült el majdnem egész Tentatam, tornyaival, szentélyeivel és gmázaival; az utcákon özönlő járókelők apró hangyáknak látszottak.

– Ön kedveli a kurdlokat? – érdeklődtem halkan, megfigyelve, hogy az igazgató gyengéden megsimogatja az állat hátát a csúcs közelében.

– Szeretem őket – vágta rá egyszerűen, és a szemembe nézett. – Hiszen a kurdlok civilizációnk bölcsői – tette hozzá. Tűnődve folytatta: – Egykor, évezredekkel ezelőtt, nem voltak városaink, sem pompás házaink, sem technikánk, sem tartalékjaink... Akkor ezek a szelíd, hatalmas lények ápoltak és neveltek fel bennünket, megóvtak minket a zápok válságos időszakaiban. A kurdlok nélkül egyetlen ardrit sem érte volna meg a mai szép napokat, és íme, most vadásszák, pusztítják, irtják őket – micsoda pokoli, égbekiáltó hálátlanság!

Nem mertem félbeszakítani. Hamarosan leküzdötte meghatottságát, és így folytatta:

– Szörnyen gyűlölöm azokat a vadászokat, akik hitványsággal fizetnek a jótettért! Bizonyára látta a vadászkenőcsök reklámjait?

– Hogyne.

Lelkem mélyéig elszégyelltem magam az igazgató szavainak hallatára, és megremegtem a gondolattól, hogy tudomást szerezhet viselt dolgaimról; hiszen magam is elejtettem egy kurdlt. Igyekeztem elterelni az igazgató figyelmét erről a kényes tárgyról, és ezért megkérdeztem:

– Valóban olyan sokat köszönhetnek a kurdloknak? Nem is tudtam...

– Hogyan – ön nem tudta? Hiszen a kurdlok húszezer évig az ölükben hordoztak bennünket! Bennük éltünk, az ő hatalmas páncéljuk megvédett bennünket a gyilkos meteorok záporától, és így váltak őseink azzá, amik ma vagyunk: értelmes, szép, a sötétben világító lényekké. Ön ezt nem tudta?

– Külföldi vagyok... – suttogtam, és magamban megfogadtam, hogy soha többé nem emelek kezet a kurdlokra.

– No igen, igen... – hagyta rám szórakozottan az igazgató és felállt. – Sajnos, vissza kell térnünk: hív a kötelesség...

Az állatkertből eborettel a Galaxhoz utaztam, ahol félretették a délutáni előadásra szóló jegyemet.

A belvárosban ismét fülsiketítő robbanások hallatszottak, egyre hangosabban és sűrűbben. A tetők fölé tüzes füstoszlopok emelkedtek. Látva, hogy a gyalogosok minderre rá se hederítenek, hallgattam, míg csak az eboret meg nem állt a Galax előtt. Az ügyeletes tisztviselő megkérdezte, hogy tetszett az állatkert.

Ó, nagyon szép – dicsértem –, de... az isten szerelmére!

Az egész Galax táncra perdült. Az ablakunkkal közvetlenül szemben levő két irodaház egy meteorbecsapódástól millió darabra hullt. Megsüketülve a falnak tántorodtam.

– Semmiség – nyugtatott meg a tisztviselő. – Ha hosszabb ideig lesz nálunk, majd megszokja. Kérem, tessék a je...

Nem fejezte be. Egy villanás, egy dördülés, porfelhő borított el mindent, és mire eloszlott, a hivatalnok helyén tátongó lyukat láttam a padlóban. Kővé dermedtem. Egy perc sem telt bele, és néhány munkásruhás ardrit máris befoltozta a nyílást, és kiskocsin jókora csomagot tolt be. Amikor kibontották, a jegyet szorongató tisztviselőt pillantottam meg. Lesöpörte magáról a maradék csomagolópapírt, és akasztójára telepedve, így szólt:

– Ez az ön jegye. Megmondtam, hogy nincsen ebben semmi különös. Szükség estén mindegyikünkből van másodpéldány. Csodálja nyugalmunkat? No, hiszen ez már harmincezer éve így megy, megszoktuk... Ha ebédelni óhajt, a Galax étterme már rendelkezésre áll. Lent, a bejárattól balra.

– Köszönöm, nem vagyok éhes – hárítottam el az ajánlatot, és enyhén támolyogva, szakadatlan robbanások és mennydörgés közepette kifordultam az ajtón. Egy-kettőre elfogott a méreg.

„Ne lássák itt, hogyan remeg egy földlakó!” – fordult meg fejemben, és órámra pillantva, a színházba vitettem magam.

Útközben egy meteor szétzúzta az eboretet, tehát egy másikba szálltam. Azon a helyen, ahol tegnap a színház épülete állt, füstölgő romhalmaz tornyosult.

– Visszatérítik a jegyek árát? – fordultam az utcán ácsorgó pénztároshoz.

– Szó sincs róla. Az előadás rendesen megkezdődik.

– Hogyhogy rendesen, hiszen a meteor...

– Még húsz percünk van – bökött órájára a pénztáros.

– De...

– Talán szíveskedne szabadon hagyni a pénztárt, jegyet akarunk venni! – kiáltották néhányan a hátam mögött kialakult sorból. Vállat vontam, félreálltam. Két nagy gép közben felrakta és elszállította a romokat. Néhány perc alatt megtisztították a teret.

– Szabadtéri előadás lesz? – szólítottam meg az egyik várakozót, aki műsorával legyezgette magát,

– Ugyan, feltételezem, hogy minden úgy lesz, mint máskor – tiltakozott.

Mérgelődve elhallgattam, feltételezve, hogy a bolondját járatja velem. A térre hatalmas tartály gördült be. Rubinfényben ragyogó, kátrányszerű anyagot öntöttek ki belőle, amelyből jókora halom alakult ki; ebbe a pépes, fortyogó masszába nyomban csöveket dugtak, és levegőt préseltek a belsejébe. A pép szédületes sebességgel növekedő buborékká változott. Hamarosan a színházépület szakasztott mása tárult elénk, csak egészen puha volt, és himbálózott a szélben. További öt perc múlva a frissen-felfújt épület megszilárdult; ekkor egy meteor szétzúzta a tető egy részét. Újabb tetőt fújtattak tehát, és a szélesre tárt szárnyasajtón át megindult a nézők áradata. Helyemet elfoglalva megállapítottam, hogy a szék még meleg, de pusztán ez emlékeztetett a nemrégiben lezajlott szerencsétlenségre. Megkérdeztem szomszédomat, miféle pépből építették újjá a színházat, és megtudtam, hogy ez a híres ardrit gmáz.

Az előadás egyperces késéssel kezdődött. Gongütésre a nézőtér elsötétült, akárcsak a kályha rostélyán a kihunyó parázs, a színészek pedig csodálatosan felragyogtak. Jelképes, történelmi darabot játszottak, az igazat megvallva, nem sokat értettem belőle, annál is inkább, mert sok dolgot szín-pantomimmal ábrázoltak. Az első felvonás színhelye egy szentély volt; fiatal ardrit nők megkoszorúzták Druma szobrát, és szerelmesükről énekeltek.

Hirtelen megjelent a borostyánszínű főpap, aki elkergette a nőket, a legszebb, forrásvízszerűen átlátszó lány kivételével. A főpap a lányt a szoborba zárta. A fogoly énekével hívta szerelmesét; a hős berontott, és kioltotta az aggastyánt. Ebben a pillanatban egy meteor ripityára zúzta a mennyezetet, a díszlet egy részét és a hősnőt, de a súgólyukból tüstént színre adták a tartalékot, olyan ügyesen, hogyha valaki éppen akkor krákogott vagy pislogott, észre sem vette. A továbbiak során a szerelmesek elhatározták, hogy családot alapítanak. A felvonás végén a főpapot szakadékba gurítják. Amikor szünet után felgördült a függöny, a titokzatos gömböt alkotó házaspár és gyermekei a zene hangjaira imbolyogtak. A begördülő szolga hírül adta, hogy egy ismeretlen jótevő csokornyi szepulkot küldött a házaspárnak. Lélegzetvisszafojtva szemléltem, miként bontogatják a színpadra becipelt hatalmas csomagot. Amikor leemelték a fedelet, valami erősen halántékon sújtott, és eszméletemet vesztettem. Ugyanott tértem magamhoz. A szepulkokról már szó sem volt a színpadon, a kioltott főpap toporzékolva a legszörnyűbb átkokat szórta a tragikusan fénylő gyermekekre és szülőkre. A fejemhez kaptam – daganatot nem találtam.

– Mi történt velem? – fordultam suttogva szomszédnőmhöz.

– Tessék? Á, egy meteor agyonütötte önt, de semmit sem veszített az előadásból, mert az ének-kettős borzalmas volt. Másrészt botrány: az ön tartalékjáért a Galaxhoz kellett küldeni – súgta vissza az udvarias ardrit nő.

– Miféle tartalékért? – faggattam, és éreztem, hogy elsötétül a világ.

– No hát a sajátjáért...

– És hol vagyok?

– Hogyhogy? A színházban. Rosszul van?

– Tehát én a tartalék vagyok?

– Persze.

– És hol van az az én, aki az előbb itt ültem?

Az előttünk ülők hangosan ránk pisszegtek, és szomszédom elnémult.

– Csak egy szót, könyörgöm, asszonyom – leheltem –, hol az a... No... hiszen tudja...

– Csend! Mi van ott! Ne zavarjanak! – kiáltották egyre hangosabban körös-körül. A dühtől narancsvörös szomszédom a jegyszedőket hívta. Félőrülten rohantam ki a színházból, az első eborettel visszatértem szállodámba, és tüzetesen megvizsgáltam magam a tükörben. Bizonyos fokig már bátorságra kaptam, mert külsőm egészen olyan volt, mint azelőtt, de a pontosabb szemle során rettenetes felfedezést tettem. Az ingem fordítva volt rajtam, a gombjaim pedig befelé gombolódtak – nyilvánvaló, hogy akik felöltöztettek, azoknak halvány sejtelmük sem volt a földi fehérneműről. Ráadásul harisnyámból kiráztam a nagy sietségben benne hagyott csomagolópapír egy részét. Elakadt a lélegzetem.

Ekkor felberregett a telefon.

– Már negyedszer hívom önt – szólalt meg a kisasszony a KKKI-től. – Zazul professzor szeretne ma önnel találkozni.

– Kicsoda? A professzor? – ismételtem, és erőlködve összeszedtem gondolataimat. – Jó, és mikor?

– Amikor óhajtja, most rögtön is lehet.

– Akkor tüstént indulok! – határoztam el hirtelen. – És... és kérem, készítsék el a számlámat!

– Máris elutazik? – lepődött meg a KKKI kisasszonya.

– Igen, mennem kell. Szörnyen agyoncsapottnak érzem magam! – magyarázkodtam, és ledobtam a kagylót.

Átöltöztem és lementem az utcára. A közelmúlt eseményei annyira megedztek, hogy amikor az eboretbe szálltam és egy meteor éppen romba döntötte a szálloda épületét, szemrebbenés nélkül mondtam be a professzor címét. A tudós egy városkörnyéki kerületben, szelíd, ezüstfényű dombok közt lakott. Jóval előbb megállítottam az eboretet, mert a legutóbbi órák idegfeszültsége után szükségem volt egy kis sétára.

Az úton ballagva, figyelmes lettem egy alacsony, idősebb ardritra, aki lassan tologatta fedett kézikocsiját. Udvariasan rám köszönt; viszonoztam. Kis ideig együtt baktattunk. A kanyarnál felbukkant a professzor házát övező élősövény; hasas füstgomolyagok szálltak mögüle az ég felé. A mellettem haladó ardrit megbotlott; ekkor a fedél alól megszólalt egy hang:

– Megérkeztünk?

– Még nem – felelte az öreg ardrit.

Elcsodálkoztam kissé, de hallgattam. Amint a sövénykerítéshez közeledtünk, gondolkodóba ejtett, hogy a füst éppen arról a helyről tódul, ahol feltételezhetően a professzor háza áll. Felhívtam erre a kiskocsit toló ardrit figyelmét, az öreg bólintott.

– Igen, egy meteor hullott le oda, van vagy egy negyedórája.

– Mit hallok! – kiáltottam fel rémülten. – Hiszen ez borzasztó!

– Rögtön megjön a gmázoló – nyugtatott meg az öreg –, tudja, uram, a város környékére sohasem sietnek annyira. Nem úgy, mint mi.

– Megérkeztünk? – jelentkezett ismét a nyekergő hang a kocsiból.

– Még nem – válaszolta az idős ardrit, és hozzám fordult: – Volna szíves kinyitni a kertkaput?

Gépiesen engedelmeskedtem és megkérdeztem:

– Ön is a professzorhoz igyekszik?

– Igen, meghoztam a tartalékot – vetette oda az ardrit, és leemelte a kocsi fedelét. Lélegzetvisszafojtva meredtem a gondosan átkötözött hatalmas csomagra. Egy helyütt a papír beszakadt; élő szem tekintett ki alóla.

– Ön hozzám... Á... Á... ön hozzám jött... – nyekergett egy öreges hang a csomagból –, én mindjárt... én mindjárt... szíveskedjék a lugasba...

– Ii... igen... máris repülök... – dadogtam. A tolókocsis ardrit csomagjával együtt folytatta útját, én pedig sarkon fordultam, átugortam a kerítésen, és lélekszakadva a repülőtérre robogtam. Egy órával később már a csillagos űrben suhantam. Remélem, hogy Zazul professzor nem vette zokon.

Huszonkettedik utazás

Sok dolgom van most a ritkaságok rendezgetésével, amelyeket a világegyetem távoli zugaiban tett útjaimról hoztam magammal. Már régen elhatároztam, hogy ezt az egész, a maga nemében egyedülálló gyűjteményt a múzeumnak ajándékozom; a minap az igazgató értesített, hogy különtermet készít elő erre a célra.

Nem mindegyik tárgy egyformán kedves nekem; némelyik vidám emlékeket ébreszt, mások furcsa és félelmetes eseményeket juttatnak eszembe, de egytől egyig ékesen bizonyítják úti beszámolóim valódiságát.

A különösen élénk visszaemlékezésre késztető tárgyak közé tartozik egy párnácskára helyezett, üvegbura alatt kiállított fog; két nagy gyökere van, és teljesen egészséges; ezt a fogamat Octopusnak, az Urtama bolygót lakó memnogok uralkodójának a fogadásán törtem ki; kitűnő, de hallatlanul kemény étkeket szolgáltak fel.

Ugyancsak díszhelyet foglal el gyűjteményemben két egyenlőtlen részre törött pipám; a Pegazus csillagkép egyik köves glóbusza felett repültem éppen, amikor kipottyant a rakétából. Veszteségemet fájlalva, másfél napot kereséssel töltöttem a kísérteties, sziklás vidék szakadékainak mélyén.

Közvetlenül mellette alig borsószem nagyságú kavics látható apró dobozban. Története rendkívül különös. Amikor elindultam Xeruziába, az NGC 887-es ikerködök legtávolabbi csillagára, túlbecsültem erőmet; az út annyira sokáig tartott, hogy kis híján összeroppantam; rettenetesen vágyódtam a Föld után, és nem találtam helyemet a rakétán. Isten tudja, hogyan végződött volna a dolog, amikor utam kétszázhatvannyolcadik napján éreztem, hogy valami nyomja a bal sarkamat; levetettem cipőmet, és könnyes szemmel egy kis kődarabkát, a legvalódibb földi kavicsot ráztam ki harisnyámból, nyilván még a repülőtéren került oda, a beszálláskor. Szívemhez szorítottam szülőbolygómnak ezt az apró, de forrón szeretett részecskéjét, és lélekben megerősödve érkeztem meg célomhoz; nagyon kedves emlékem ez.

Arrább, bársonypárnán, egy agyagból égetett, közönséges, sárgás-rózsaszínű tégla pihen, kissé megrepedt, és az egyik sarka letöredezett; csak a körülmények szerencsés összjátékának és lélekjelenlétemnek köszönhetem, hogy egyáltalán visszatértem a Véreb csillagködbe tett utamról. Ezt a téglát általában az űr leghidegebb tájaira szoktam magammal vinni; rendszerint egy időre beraktam az atommotorba, hogy később, jó melegen, az ágyamba tegyem, mielőtt nyugovóra térnék. A Tejút bal felső kvadránsában tartózkodtam, ott, ahol az Orion csillagfelhője a Nyilas csillaghalmazzal érintkezik, és lassan repülve tanúja voltam két óriás meteor összeütközésének. A sötétséget megszakító tüzes robbanás szörnyen felizgatott, a törülközőmért nyúltam, hogy megtöröljem homlokom. Megfeledkeztem róla, hogy előzőleg belecsavartam a téglát, és amint nagy lendülettel felkaptam, kis híján betörtem a fejem. Szerencsére, mint mindig, ezúttal is idejekorán észrevettem a veszedelmet.

A tégla mellett kis fadoboz szerénykedik; ez számtalan vállalkozásom hű kísérőjének, zsebkésemnek a pihenőhelye. Ez a kés is nagyon kedves nekem, hogy mennyire, hadd bizonyítsa az alábbi történet, amelyet igazán érdemes elmesélni.

Délután kettőkor hagytam el a Szatellinát, borzasztó náthásán. Előzőleg felkerestem az ottani orvost, aki azt tanácsolta, vágassam le az orrom; ez a művelet szóra sem érdemes apróság e bolygó lakóinál, mert az orruk kinő, akárcsak a mi körmünk. Javaslatától megrémülve, azon nyomban a repülőtérre rohantam, hogy az Égnek orvosilag fejlettebb tájaira repüljek. Utamon üldözött a balszerencse. Már az elején, amikor még alig voltam kilencszázezer kilométernyire a bolygótól, meghallottam egy rakéta hívó jelét, rádión megkérdeztem tehát a repülő nevét. Feleletképpen ugyanez a kérdés hangzott el.

– Először te mondd meg! – szóltam rá meglehetősen szigorúan. Bosszantott az idegen neveletlensége.

– Először te mondd meg! – vágta rá az illető. Ez a csúfolódás annyira felingerelt, hogy megmondtam a magamét az ismeretlen utazó arcátlanságáról. Nem maradt adósom; egyre jobban belemerültünk a veszekedésbe, míg csak tízegynéhány perccel később, veszettül felbőszülve, rá nem döbbentem, hogy semmiféle más rakéta nincs a környéken, egyszerűen az én rádiójelzéseim verődtek vissza a Szatellina éppen most elhagyott holdjának felületéről. A holdat eddig nem vettem észre, mert éjszakai, sötét félgömbjét fordította felém.

Egy órával később almát akartam hámozni, és észrevettem, hogy hiányzik a zsebkésem. Tüstént eszembe jutott, hogy hol használtam utoljára, a Szatellina repülőterének büféjében a lejtős pultra tettem, és nyilván lecsúszott a padlóra. Szinte magam előtt láttam a sarokban, és behunyt szemmel is megtaláltam volna. Visszafordítottam a rakétát, és itt kezdődött a baj: az egész ég csillogott-villogott a tengernyi kis fénytől, és nem tudtam, merre keressem a Szatellinát. Ez a csillag egyike az Erypelasus napja körül keringő ezernégyszáznyolcvan glóbusznak. Ráadásul a legtöbbnek tucatnyi, bolygó nagyságú holdja van, és ez még inkább megnehezíti a tájékozódást. Kínomban megpróbáltam rádión hívni a Szatellinát. Válaszképpen tízegynéhány egyszerre beszélő állomás jelentkezett; úgyhogy félelmetes hangzavar támadt; tudnotok kell, hogy az Erypelasus-rendszer lakói legalább annyira rendetlenek, mint amilyen udvariasak, és legalább kétszáz különböző bolygójukat nevezik Szatellinának. Az ablakon át szemléltem a milliónyi apró fényt. Az egyiken ott lapult a zsebkésem, de valószínűleg könnyebb megtalálni egy tűt a kazalban, mint az igazi bolygót ebben a csillaghalmazban. Végül a jószerencsére bíztam magam, és egyenesen a rakéta orra előtt levő bolygó felé suhantam.

Egy negyedórával később már leereszkedtem a repülőtérre. A megszólalásig hasonlított délelőtti rajtom repülőteréhez, úgyhogy szerencsémet áldva, nyomban az étkezőbe indultam. Nagy volt azonban a csalódásom, amikor a legtüzetesebb kutatással sem sikerült a bicskát megtalálnom. Eltöprengtem a dolgon, és arra a következtetésre jutottam, hogy vagy zsebre vágta valaki, vagy pedig egészen más bolygón vagyok. Kikérdeztem a helybelieket, és meggyőződtem róla, hogy második feltevésem volt a helyes. Az Andrygonára, egy régi, omladozó, korhadó bolygóra tévedtem, amelyet tulajdonképpen már régen ki kellett volna vonni a forgalomból, de nem törődnek vele, mert messze van a főbb űrhajózási útvonalaktól. A kikötőben megkérdeztek, hogy melyik Szatellinát keresem, mert ezek a glóbuszok számozva vannak. Most kerültem csak igazán bajba, mert a számot tökéletesen elfelejtettem. Időközben a repülőtér vezetősége értesítette a helyi hatóságokat, és azok kivonultak, hogy ünnepélyesen üdvözöljenek.

Az andrygonoknak nagy napjuk volt: az összes iskolákban éppen akkor tartották az érettségi vizsgákat. A kormány egyik képviselője megkérdezte, nem óhajtom-e az érettségit ünnepélyesebbé tenni jelenlétemmel; rendkívül szívélyesen fogadtak, úgyhogy nem utasíthattam vissza kérésüket. A repülőtérről pidlakkal (hatalmas, lábatlan hüllő, hasonlít a kígyóhoz, általában hátasállatként használják) egyenesen a városba hajtattam. A kormány képviselője bemutatott a szép számmal összegyűlt ifjúságnak és a tanítóknak, mint tiszteletre méltó vendéget a Föld-bolygóról, és azonnal elhagyta a termet. A tanítók a díszhelyre, a zervához (asztalféle) ültettek, majd folytatták a félbeszakított vizsgát. A tanulókat felizgatta megjelenésem, és zavarukban először dadogtak, de szívélyes mosollyal bátorítottam őket, egyiknek-másiknak odasúgtam a helyes kifejezést, úgyhogy hamarosan megtört a jég. A vége felé egyre jobban feleltek. Egyszerre csak gyönyörű wzdregekkel (öltözékül használt osztrigafélével) benőtt – ilyen szép példányokat már rég nem láttam – fiatal andrygon lépett a bizottság elé, és páratlan ékesszólással, magabiztosan válaszolgatott a kérdésekre. Élvezettel hallgattam, és megállapítottam, hogy a tudomány színvonala itt meglehetősen magas. Ekkor a vizsgáztató megkérdezte:

– Be tudja-e bizonyítani a jelölt, miért lehetetlen az élet a Földön?

Az ifjú könnyedén meghajolt, és kimerítően, logikusan, cáfolhatatlanul kifejtette, hogy a Föld legnagyobb részét hideg, mérhetetlenül mély víztömegek fedik, amelyeknek hőmérsékletét az állandóan úszkáló jéghegyek nulla fok körül tartják; nemcsak a sarkokon, de a velük határos területeken is félelmetes, örökös fagy és fél éven keresztül szakadatlan sötétség uralkodik: csillagászati berendezések segítségével kitűnően látható, hogy még a melegebb éghajlatú térségeket is évenként több hónapon át megfagyott vízpára, az úgynevezett hó borítja, és vastagon befedi a hegyeket, síkságokat; a Föld nagy Holdja árapályt vált ki, amelynek káros erózió a következménye; a legerősebb távcsövekkel kivehető, hogy a bolygó hatalmas területei felett félhomály dereng, mert felhőtakaró borul rájuk; a légkörben rettenetes ciklonok, tájfunok és viharok keletkeznek – mindez együtt teljességgel lehetetlenné teszi az élet bármilyen formáját a Földön.

– Ha pedig – fejezte be csengő hangon a fiatal andrygon – élőlények próbálnának a Földre szállni, kétségtelenül elpusztulnának, mert összelapítaná őket az óriási légnyomás, amely a tenger szintjén négyzetcentiméterenként egy kilogramm, vagyis hétszázhatvan milliméteres higanyoszlopnak felel meg.

Ezt a kimerítő feleletet a bizottság általános helyesléssel fogadta. Ámulatomban kővé dermedve, egy percig meg se moccantam, és csak a vizsgáztató következő kérdésénél szóltam közbe:

– Bocsássatok meg, derék andrygonok, de... de én éppen a Földről származom; remélem, nem vonjátok kétségbe, hogy élek, noha hallottátok, miként mutattak be...

Kínos csönd támadt. A tanítókat lelkűk mélyéig megbántotta tapintatlan viselkedésem, és csak üggyel-bajjal uralkodtak magukon. Az ifjúság, amely még nem bírja úgy leplezni érzelmeit, mint az érettebbek, nyílt ellenszenvvel meredt rám. Végül a vizsgáztató jeges hangon megjegyezte:

– Bocsáss meg, jövevény uram, de nem teszed-e túlságosan próbára vendégszeretetünket? Nem éred be a díszes fogadtatással, az ünnepléssel és tiszteletünk megnyilvánulásaival? Nem elégszel meg azzal, hogy odaengedtünk a MAGAS ÉRETTSÉGIZTETŐ ZERVÁHOZ, kevesled és azt követeled, hogy külön a te kedvedért megváltoztassuk... az iskolai oktatás anyagát?!

– De hiszen... a Föld igazán lakott... – dadogtam zavartan.

– Ha úgy volna – vágta rá a vizsgáztató, és úgy szegezte rám szemét, mintha átlátszó volnék –, ez a természet tévedése volna.

Úgy éreztem, hogy szavaival megsértette szülőbolygómat, és búcsú nélkül tüstént kifordultam az ajtón, felszálltam az első utamba kerülő pidlakra, a repülőtérre hajtottam, és lerázva cipőmről az Andrygona porát, felkerekedtem, hogy tovább keressem zsebkésemet.

Így szálltam le egymás után a Lindenblad csoport öt bolygóján, a sztereopropok és melaciánusok glóbuszain, a Kassziopeia napbolygó családjának hét nagy égitestén, meglátogattam Osteryliát, Averanciát, Meltoniát, Laternidát, a Nagy Spirális Csillagköd összes ágait az Andromedában, a Pleziomachosz, Gasztroklancius, Eutréma, Symenofora és Paralbida rendszereit; a következő évben módszeresen átfésültem a Sappona és Melenvaga összes csillagainak környékét, valamint az Erytrodonia, Arrhenoida, Eodocia, Artenuria glóbuszokat és a Stroglont mind a nyolcvan holdjával, amelyek néha annyira aprók, hogy rakétámat alig tudtam elhelyezni rajtuk; A Kis Medvén nem tudtam kikötni, mert éppen leltározás volt; később a Cepheidákra és Ardenidákra került a sor, és elhűlt bennem a vér, amikor tévedésből még egyszer leszálltam a Lindenbladra. De nem adtam fel a játszmát, és igazi kutatóhoz illően, folytattam utamat Három héttel később észrevettem egy bolygót, amely megtévesztően hasonlított az emlékezetes Szatellinára. Megdobbant a szívem, amikor szűkülő csavarvonalban körülkerültem; de hiába kémleltem azt a bizonyos repülőteret. Már-már visszafordultam a mérhetetlen világűrbe, amikor felfedeztem, hogy lentről egy apró lény integet felém. Leállítottam a motort, és zuhanó repüléssel leszálltam járművemmel egy festői sziklacsoport közelében, amelyen jókora kőépület magaslott. Fehér dominikánus öltözékű, termetes öregember szaladt elébem. Mint kiderült, a szerzetes Lacymon atya volt, a hatszáz fényévnyi sugáron belül levő közeli csillaghalmazok összes misszióinak a vezetője. Ebben a térségben körülbelül ötmillió bolygó van, ebből kétmilliónégyszázezer lakott. Lacymon atya megtudakolta, mi szél hozott erre a tájra, majd részvétét nyilvánította, de egyúttal örült is érkezésemnek, mert hét hónap óta az első idetévedt ember voltam.

– Annyira átvettem az itteni meodraciták szokásait – folytatta –, hogy sokszor rajtakapom magam egy furcsa tévedésen; amikor jól akarok hallani, felemelem karomat, úgy, mint ők... (a meodraciták füle, mint ismeretes a hónuk alatt van).

Lacymon atya rendkívül vendégszeretőnek bizonyult; együtt fogyasztottuk el helyi ételekből összeállított ebédünket (szivárványos pizánka zsonszban, áztercelt drumbli, csemegeként pedig miesoh – ilyet már régen nem ízleltem), majd letelepedtünk a missziósház verandájára. A lila nap melegen sütött, pterodaktilusok – csak úgy nyüzsögnek a bolygón – daloltak a bokrokban, és a déli csendben. A dominikánusok agg rendfőnöke feltárta előttem gondjait; panaszosan emlegette azokat a nehézségeket, amelyekkel a térítőknek ezen a tájon meg kell küzdeniök. Például a forró Antylena lakói, a katlánok, akik hatszáz Celsius-foknál már dideregnek, hallani sem akarnak a mennyországról, ellenben a pokol leírása rendkívül érdekli őket, tekintettel az ott uralkodó kedvező körülményekre (forró szurok, lángok). Ezenkívül bizonytalan, hogy ki léphet be közülük a papi rendbe, mert öt nemre oszlanak; fogas kérdés ez a teológusok részére.

Részvétemet nyilvánítottam, Lacymon atya vállat vont:

– Ah, ez még semmi. A bzutok például a holtakból való feltámadást annyira köznapi dolognak tartják, mint az öltözködést, és semmiképpen sem akarják csodának elismerni. Az Egilla dartrydáinak se keze, se lába; csak a farkukkal vethetnének keresztet, de erről nem dönthetek magam, várom az Apostoli Szentszék válaszát – de hiába, a Vatikán már második éve hallgat... És hallott-e arról, milyen rettenetes sorsra jutott missziónk egyik tagja, Orybaza atya?

Nemet intettem.

– Nos, figyeljen ide. Már az Urtama első felfedezői sem győzték dicsérni lakóit, a hatalmas memnogokat. Általános vélemény, hogy ezek az értelmes lények az egész világűr legszolgálatkészebb, legszelídebb, legjobb, ízig-vérig önzetlen teremtményei. Arra számítva tehát, hogy ezen a talajon nagyszerűen megfogan a hit magva, elküldtük a memnogokhoz Orybaza atyát, kinevezve őt címzetes püspökké. Hogy megérkezett az Urtamára, a memnogok az elképzelhető legkedvesebb fogadtatásban részesítették; anyai gyengédséggel vették körül, tisztelték, lesték minden szavát, szeméből kiolvasták és nyomban teljesítették minden kívánságát, szomjasan magukba szívták tanait, egyszóval, tökéletesen meghódította őket. Hozzám írt leveleiben nem győzte dicsérni őket, a szerencsétlen...

A dominikánus atya, reverendájának ujjával, letörölte arcáról a könnyeket.

– Ebben a kedvező légkörben Orybaza atya éjjelnappal hirdette az igét. Előadta a memnogoknak az ó- és új testamentumot, az Apokalipszist és az apostolok leveleit, majd áttért a szentek életére; különösen nagy hévvel ecsetelte a vértanúk sorsát. Szegény... ez volt mindig a gyengéje...

Lacymon atya erőt vett magán, és remegő hangon folytatta:

– Ezért beszélt nekik Szent Jánosról, aki elnyerte az örök világosságot, amikor elevenen forró olajban főzték, Szent Ágnesről, aki a lefejezést vállalta a hitért, a halálra nyilazott Szent Sebestyénről, akit kegyetlenül megkínoztak, és ezért angyalok kórusa üdvözölte a mennyekben, szent ifjakról, akiket felnégyeltek, megfojtottak, kerékbe törtek és lassú tűzön pirítottak. A szenvedéseket elragadtatva fogadták, mert tudták, hogy ezért a Seregek Urának jobbjára kerülnek. Amikor már sok hasonló, követésre méltó élettörténetet ismertetett, az ajkán csüngő memnogok egymásra pillantottak, és a legmagasabb közülük félénken megkérdezte:

– Tiszteletre méltó papunk, prédikátorunk és tisztelendő atyánk, kérlek, áruld el nekünk, ha ugyan hajlandó vagy leereszkedni szolgáidhoz, vajon a mennyországba kerül minden lélek, ha vállalja a vértanúságot?

– Kétségtelenül, fiam – biztosította Orybaza atya.

– Iigen? Ez nagyon jó... – húzta a szót a memnog.

– És vajon te, lelki atyánk, szeretnél a mennyekbe jutni?

– A leghőbb vágyam, fiam.

– És szeretnél szentté válni? – faggatta tovább a hatalmas memnog.

– Kedves fiam, ki ne akarna szentté válni, de én, bűnös lélek, nem is gondolhatok ekkora megtiszteltetésre; össze kell szednünk erőnket, és szakadatlanul, alázatos szívvel igyekeznünk, hogy erre az útra léphessünk...

– Tehát szeretnél szentté válni? – kérdezte a biztonság kedvéért még egyszer a memnog, és bátorító pillantást vetett társaira, akik észrevétlenül felemelkedtek helyükről.

– Természetesen, fiam.

– No, akkor mi segítünk neked!

– Hogyan, kedves báránykáim? – érdeklődött mosolyogva Orybaza atya, mert örömmel töltötte el szívét nyájának együgyű buzgósága.

A memnogok erre gyengéden, de erősen karon fogták és felvilágosították:

– Úgy, drága atyánk, ahogy te tanítottál bennünket!

Ezek után először lenyúzták hátáról a bőrt, és bekenték szurokkal, miként azt az ír hóhér tette Szent Hiacinttal, majd levágták a bal lábát, mint a pogányok Szent Paphnutiusét, később felvágták a hasát, és szalmacsutakot dugtak bele, mint ahogy ez megesett normandiai boldog Erzsébettel; karóba húzták, mint az emalkiták Szent Hugót, összetörték minden bordáját, mint a tirakuzaiak páduai Szent Henrikét, és lassú tűzön pirították, mint a burgundok az Orléansi Szüzet. Munkájukat befejezve, fellélegeztek, megmosakodtak, és érzékenyen megsiratták elvesztett lelkipásztorukat. Éppen ekkor bukkantam rájuk, mert az egyházmegye összes csillagjait látogattam, és bekukkantottam parókiájukra. Amikor meghallottam, hogy mi történt, égnek állt minden hajam szála. Kezemet tördelve, rájuk rivalltam:

– Hitvány gonosztevők! A pokol is kevés nektek! Tudjátok-e, hogy az örök kárhozat vár lelketekre?!

– Hogyne! – felelték zokogva. – Tudjuk!

A legtermetesebb memnog felállt, és így szólt hozzám:

– Tisztelendő atyám, jól tudjuk, hogy a világ végéig kárhozottak leszünk, gyötrődni fogunk, és bizony rettenetes belső harcot vívtunk, amíg így döntöttünk, de Orybaza atya folyton azt hajtogatta, hogy a jó keresztény mindent megtesz felebarátjáért, mindenét odaadja, és mindenre kész érte; így hát kétségbeesve lemondtunk az üdvösségünkről, csakis arra törekedve, hogy a drága Orybaza atya megkapja a vértanúkoronát, és szentté avattassák. El sem mondhatom, mennyire nehezünkre esett. Mielőtt Orybaza atya eljött hozzánk, még a légynek sem ártottunk. Ismételten esdekelve kértük, térden állva rimánkodtunk, hogy legyen kissé engedékenyebb, és enyhítse a vallás szigorú parancsait, de ő kereken kijelentette, hogy szeretett felebarátunkért mindent meg kell tenni, és kivétel nincsen. így aztán nem tagadhattuk meg tőle. Megértettük, hogy jelentéktelen és méltatlan lények vagyunk a szent férfiúhoz képest, és hogy ő megérdemli részünkről a legnagyobb áldozatot. Most szentül hisszük, hogy a vállalkozás sikerült, és Orybaza atya a mennyekben székel. Itt van, tisztelendő atyánk, egy zsák pénz, amelyet a szentté avatási pörre gyűjtöttünk, erre szükség van, amint azt Orybaza atya kérdésünkre pontosan elmagyarázta. Meg kell jegyeznem, hogy kedvenc kínzásait alkalmaztuk, amelyekről a legnagyobb lelkesedéssel beszélt nekünk. Azt hittük, hogy örülni fog, de ellenkezett, különösen kelletlenül nyelte a forró ólmot. De eszünkbe sem jutott, hogy papunk vizet prédikál és bort iszik. Jajveszékelése csupán lénye alsóbbrendű, testi részecskéinek elégedetlenségét bizonyította, és mi nem törődtünk vele, hiszen azt tanultuk; a testet meg kell alázni, hogy a lélek felmagasztosuljon. Bátorításul eszébe juttattuk az általa hirdetett hittételeket, de Orybaza atya egyetlen, teljesen érthetetlen és felfoghatatlan szóval válaszolt; nem tudjuk, hogy mit jelenthetett, mert nem találtuk meg sem a tőle kapott imakönyvekben, sem a szentírásban.

Elbeszélésének végén Lacymon atya megtörölte verejtékező homlokát, és hosszabb ideig némán ült, majd megtörte a csendet:

– Nos, hát mondja meg, ilyen körülmények között hogyan legyen az ember lelkipásztor?! Vagy pedig a következő eset! – Lacymon atya az asztalon kiteregetett levélre csapott. – Hypolit atya értesít a Mérleg egyik kis bolygójáról, Arpetuzáról, hogy a lakosság többé nem köt házasságot, nem nemz gyermekeket, és a teljes kihalás fenyegeti őket!

_ És miért? – lepődtem meg.

– Azért, mert amikor meghallották, hogy a testi élvezet bűn, annyira kívánták az üdvösséget, hogy mindannyian önmegtartóztatást fogadtak, és állják a szavukat! Az egyház kétezer év óta hirdeti, hogy a lélek üdvössége fontosabb, mint e világ dolgai, de az isten szerelmére, ezt senki sem vette szó szerint! Az arpetuzaiak mind egy szálig úgy érezték, hogy elhivatottak, és tömegesen kolostorokba vonultak; mintaszerűen betartják a szabályokat, imádkoznak, böjtölnek és sanyargatják magukat, közben hanyatlik az ipar, a mezőgazdaság, éhség és pusztulás fenyegeti a bolygót. Írtam Rómába, de szokás szerint hallgatás a válasz...

– Nagyon kockázatos dolog volt – vetettem közbe – hitünket más bolygókon terjeszteni...

– Hát mi mást tehettünk volna? Az egyház nem siet, Ecclesia non festinat, mert királysága nem e világról való, de amíg a bíborosok kollégiuma tanácskozott és habozott, a bolygókon gombaként szaporodtak a kálvinista, babtista, redemptorista, pünkösdista, adventista, és magam sem tudom, milyen missziók! Mentenünk kellett tehát a menthetőt. Na, kedves uram, ha már ennyit elárultam... tartson velem...

Lacymon atya bevezetett a dolgozószobájába. Az egyik falat teljesen elfoglalta a csillagos ég óriási, kék térképe; egész jobb oldalát papírral leragasztották.

– Ezt nézze! – mutatott a leragasztott részre.

– Mit jelentsen ez?

– Ez a vég, kedves uram. A visszavonhatatlan vég. Ezeket a területeket rendkívül értelmes népek lakják. A materializmust, az ateizmust hirdetik, és azt ajánlják, hogy a bolygókon minden erőfeszítést a tudomány, a technika fejlesztésére, az életkörülmények megjavítására kell összpontosítani. Elküldtük hozzájuk legbölcsebb hittérítőinket, a szaléziánus, bencés, dominikánus atyákat, sőt a jezsuitákat, az isteni szó ihletett hirdetőit is, az aranyszájú szónokokat; mind, egytől egyig istentagadóként tért vissza!!!

Lacymon atya idegesen az asztalhoz lépett.

– Bonifác atyára úgy emlékszem, mint a legbuzgóbb szerzetesek egyikére; éjjel-nappal leborulva imádkozott, rá se hederített a világi dolgokra, nem ismert más foglalkozást, mint a rózsafüzér morzsolását, legnagyobb öröme a szentmise volt; három hétig tartózkodott ott – Lacymon atya a térkép leragasztott részére bökött –, majd beiratkozott a műegyetemre, és ennek a könyvnek a szerzője! – Lacymon atya felkapta, és undorodva rögtön az asztalra hajította a vastag kötetet. Elolvastam a címét: „Hogyan fokozhatjuk a rakétarepülés biztonságát”.

– A hitvány test biztonságát fontosabbnak tartotta a lélek biztonságánál, hát nem szörnyű?! Riasztó jelentéseket küldtünk, és ezúttal az Apostoli Szentszék nem késlekedett. Rómában az amerikai nagykövetség szakértőinek közreműködésével a Pápai Akadémia ezt a művet állította össze. – Lacymon atya egy nagy bőröndhöz lépett és kinyitotta; tele volt vaskos, negyedív nagyságú kötetekkel. – Körülbelül kétszáz kötet mutatja be a legrészletesebben az erőszak, a megfélemlítés, a befolyásolás, zsarolás, kényszerítés, a hipnotizálás, a mérgezés, a kínzások és a kerékbetörés módszereit, amelyekkel ők irtják a hitet. Égnek állt a hajam, amikor átlapoztam. Van bennük fénykép, vallomás, jegyzőkönyv, tárgyi bizonyíték, szemtanúk nyilatkozata és még isten tudja, mi. Hiába töröm a fejem, hogyan tudták ennyire gyorsan összecsapni, és bámulom az amerikai technikát, mert kedves uram... a valóság még sokkal rettenetesebb!

Lacymon atya közelebb hajolt, és forró lehelete a fülemet érte, amint suttogva folytatta:

– Itt vagyok a helyszínen, tehát én ismerem a helyzetet a legjobban... uram, ők nem kínoznak, nem kényszerítenek senkit semmire, nem alkalmaznak kínvallatást, homlokszorítót, csak egyszerűen tanítják, hogy mi a világegyetem, hogyan kezdődött az élet, miként születik a tudat, és hogyan hasznosítsuk a köz javára a tudományt. Bizonyítékaik vannak, amelyeknek segítségével kimutatják, hogy amiként kétszer kettő négy, az egész világ is anyagi, összes misszionáriusaim közül csupán Szervác atya őrizte meg hitét, és ő is csupán azért, mert süket, mint az ágyú, és nem hallotta szavaikat! Igen, ez rosszabb a tortúránál, kedves uram! Volt itt egy fiatal karmelita apácám, átszellemült, az Égnek élő gyermek; állandóan böjtölt, sanyargatta magát, stigmái, látomásai voltak, szentekkel érintkezett, különösen Szent Melániát kedvelte, és szívvel-lélekkel utánozta; sőt, időnként még Gábriel arkangyal is megjelent neki... Egyszer azután elindult oda – Lacymon atya a térkép jobb szélére mutatott.

– Nyugodtan elengedtem, mert lelki szegény volt, és ezeké a mennyek országa; amint az ember elkezd töprengeni, hogy mi honnan és miként van, mindjárt megnyílik előtte az eretnekség szakadéka. Biztosra vettem, hogy az ő bölcsességük, érveik neki nem árthatnak; és íme, amikor odaérkezett, és első ízben, a nyilvánosság előtt a szenteket látta, és ez a roham vallásos önkívülettel párosult, idegbajosnak nyilvánították, vagy hogy is hívják ezt, és fürdőkkel, kerti munkával gyógyították, játékokat, babákat adtak neki; négy hónap múlva visszatért, de milyen állapotban!

Lacymon atya megborzongott.

– És mi történt vele? – érdeklődtem szánakozva.

– Látomásai megszűntek, rakétavezetői tanfolyamra iratkozott be, és egy kutatóexpedícióval a Galaktika magjába repült, a szegény gyerek! Nemrégiben hallottam, hogy megjelent előtte Szent Melánia, és szívemet megdobogtatta a boldog reménység, de kiderült, hogy csupán a nagynénjével álmodott. Mondom, uram: vereség, hanyatlás, tönkremenés. Naivak ezek az amerikai szakértők, éppen most jeleznek öt tonna könyvet és a hit ellenségeinek rémtetteivel foglalkozó irodalmat. Jaj, ha azok hajlandók volnának a vallást üldözni, ha bezárnák a templomokat, szétzavarnák a hívőket, de sajnos szó sincs róla, mindent engedélyeznek, az istentiszteletet, a vallásoktatást, csak éppen széltében-hosszában terjesztik bizonyítékaikat és elméletüket. Egy ideig mi is kísérleteztünk ezzel a módszerrel – Lacymon atya ismét a térképre bökött –, de eredménytelenül.

– Bocsánat, milyen módszerrel?

– Nos, hát leragasztottuk a világegyetemnek ezt a részét, és nem vettük tudomásul létezését, de ez sem segített. Jelenleg Róma keresztes háborúról beszél, a hit védelmében.

– Atyám, hogyan vélekedik erről?

– Hogyne, jó volna; ha felrobbantanák a bolygóikat, lerombolnák városaikat, elégetnék könyveiket, és őket magukat mind egy szélig kiirtanák, talán sikerülne megmenteni a felebaráti szeretet tanait, de kivívja meg a keresztes háborút? A memnogok? Talán az arpetuzaiak? Nevetnem kell, de ugyanakkor aggódom is!

Néma csönd támadt. Mélységes részvéttel a kimerült pap vállára tettem kezem, hogy bátorságot öntsek belé; ebben a pillanatban valami kicsúszott a kabátujjamból, megcsillant és nagyot koppant a padlón. Örömöm és meglepetésem leírhatatlan volt, amikor felismertem zsebkésemet. Kiderült, hogy egész idő alatt zekém bélése alatt lapult, lyukas zsebemből ugyanis oda került!

Huszonharmadik utazás

A „Kozmozoológiá”-ban, Tarantoga professzor ismert művében, olvastam a kettős Erpeya csillag körül keringő parányi bolygóról, amely annyira kicsi, hogy ha összes lakói egyszerre elhagynák házukat, csak fél lábon állva férnének el. Noha Tarantoga professzort kiváló szaktekintélynek tartják, ezt a megállapítását elhamarkodottnak véltem, és elhatároztam, hogy ellenőrzőm hitelességét.

Utam változatos volt; a négyszázhatvanhármas váltónál elromlott a motorom, és a rakéta zuhanni kezdett a csillagra; aggasztott a dolog, mert ennek a Cepheidának a hőmérséklete hatszázezer Celsius-fok. A forróság pillanatról pillanatra növekedett, és végül annyira elviselhetetlenné vált, hogy nem dolgozhattam másképp, csakis a kis jégszekrénybe préselődve, amelyben rendszerint élelmet tárolok – a körülmények igazán furcsa összjátéka, mert eszembe sem jutott, hogy rövidesen hasonló helyzetbe kerülhessek. Szerencsésen kijavítottam a hibát, és most már akadálytalanul elrepültem az Erpeyáig. Ez a kettős csillag két napból áll: az egyik hatalmas, vörös, akár az izzó kályha, és nem nagyon forró, a másik pedig fehér, és félelmetes hőt áraszt. Maga a bolygó valóban annyira apró volt, hogy csupán nagy keservesen, az egész környező űr átfésülése után bukkantam rá. Lakói, a bzutok, rendkívül vendégszeretően fogadtak.

Csodálatosan szép a két egymást követő napkelte és napnyugta; ugyancsak különös látvány a két napfogyatkozás is. Félnapig a vörös nap világít, akkor a tárgyak vérvörösek, a nap második felében a fehér nap olyan erővel tüzel, hogy ajánlatos állandóan behunyt szemmel járni-kelni; ennek ellenére egészen jól lehet látni. A sötétséget nem ismerő bzutok a fehér időszakot napnak, a vöröset éjszakának nevezik. A bolygón valóban hallatlanul kevés a hely, de a bzutok, ezek a rendkívül értelmes lények – tudományuk különösen a fizika terén igen fejlett – nagyszerűen segítenek magukon; igaz, módszerük meglehetősen furcsa. A megfelelő hivatalban a bolygó minden lakójáról precíziós röntgengéppel úgynevezett „atomleírást” készítenek, azaz rögzítik a testet alkotó összes molekulák, fehérjetestek és kémiai vegyületek pontos tervét. Amikor elérkezik a pihenés ideje, a bzut egy kis ajtón keresztül bebújik egy különleges készülékbe, amelyben apró atomokra porlasztják. Ilyen formában rendkívül kis helyen töltheti el az éjszakát, reggel pedig a kijelölt időpontban az ébresztőóra megindítja a készüléket, amely az atomleírás alapján a megfelelő sorrendben összeilleszti az összes részecskéket, a kis ajtó kinyílik, és a feltámasztott bzut néhányat ásít, majd elindul munkahelyére.

A bzutok agyba-főbe dicsérték az eljárást, ugyanis szó sem lehet álmatlanságról, rémképekről, lidércnyomásról, lázálmokról, hiszen a készülék atomokra porlasztja a testet, megszünteti az életet és öntudatot. Hasonló módszert alkalmaznak számos más esetben is, mint például az orvosi vagy hivatali várószobákban, amelyekben székek helyett a készülékek rózsaszínűre és kékre festett ládikói sorakoznak, továbbá egyes értekezleteken és gyűléseken, egyszóval mindenütt, ahol az ember unatkozik, tétlenségre van kárhoztatva, és semmi hasznosat sem művel, csupán létezésének puszta tényével helyet foglal el. Ugyanezen az ötletes módon utaznak is a bzutok: aki valahová el akar jutni, egy cédulára leírja a címet, ráragasztja egy kis dobozra, amelyet a készülék alá helyez, bebújik a gépezetbe, és atommá porlasztva, a dobozba kerül. Küldönc-szolgálatuk, olyasmi, mint a mi postánk, az efféle küldeményeket eljuttatja a megadott címre. Ha valaki nagyon siet, táviratilag elküldi atomleírását a rendeltetési helyre, és ott újra megalkotják. Az eredeti bzutot közben elporlasztják, és irattárba helyezik. Ez a távirati utazás példátlanul gyors és egyszerű, szörnyen csábító, de bizonyos veszedelmekkel is járhat. Éppen megérkezésemkor a sajtó hallatlan balesetről adott hírt. Egy fiatal, Termofelesz nevű bzut a bolygó másik féltekéjén levő helységbe készült, hogy megnősüljön. A szerelmeseknél érthető türelmetlenséggel a lehető leggyorsabban szíve választottjához igyekezett, ezért elsietett a postára, és megtáviratoztatta magát; alighogy ez megtörtént, a távirdászt sürgős ügyben elhívták, helyettese pedig nem tudta, hogy Termofeleszt már elküldték, másodszor is megtáviratozta leírását, és íme, az epekedő menyasszonyhoz egyszerre két szakasztott egyforma Termofelesz toppant be. A szerencsétlen lány és az egész esküvői menet rémült zavarát és tanácstalanságát szinte lehetetlen leírni. Megpróbálták rávenni az egyik Termofeleszt, hogy engedje magát atomokra porlasztani, és így vessen véget a kínos esetnek, de a kísérlet kudarcot vallott, mert az egyik is, a másik is konokul ragaszkodott ahhoz, hogy ő az igazi, egyetlen Termofelesz. Az ügy törvényszék elé került, és megjárta a különböző bíróságokat. A Legfelsőbb Bíróság csak távozásom után döntött, úgyhogy nem tudom, miként végződött a dolog.[1]

A bzutok kedvesen rábeszéltek, hogy próbáljam ki pihenési és utazási módszerüket. Biztosítottak róla, hogy az említett esethez hasonló tévedések csak ritkán fordulnak elő, és maga a folyamat a legkevésbé sem titokzatos vagy természetfölötti, hiszen, mint jól tudjuk, az élő szervezetek ugyanabból az anyagból épülnek fel, mint a környező tárgyak, a bolygók és a csillagok; a különbség csupán a részecskék kölcsönös kapcsolatában és rendszerében van. Érveiket tökéletesen megértettem, de mégis ellenálltam a kísértésnek.

Egyik este furcsa kalandom volt. Meglátogattam egy ismerős bzutot, de elfelejtettem előzőleg telefonon értesíteni. Beléptem a szobába, amely üres volt. Kerestem a házigazdát, sorra nyitogattam a különböző ajtókat (a lakás hallatlanul szűk volt, de ez megszokott dolog a bzutoknál), végül a többinél valamivel kisebb ajtót tártam fel: mintha egy közepes, üres jégszekrény belsejébe pillantottam volna, amelyben egy polcon szürkés porral telt doboz hevert. Szórakozottan belemarkoltam a dobozba, ekkor felpattant az ajtó, én összerezzentem, s a port a padlóra szórtam.

– Mit csinálsz, tisztelt idegen! – kiáltott rám a bzut fia, mert ő érkezett meg éppen. – Vigyázz, szétszórod a papámat!

E szavak hallatára megrémültem, és szörnyen elszomorodtam, de a kisfiú megvigasztalt:

– Ez semmi, igazán semmi, ne bánkódj! – kiszaladt, és néhány perc múlva visszatért egy jókora széndarabbal, egy zacskónyi cukorral, egy csipetnyi kénnel, egy kis szöggel és egy maroknyi közönséges homokkal; mindezt a dobozba hajította, becsukta az ajtót, és megnyomta a kapcsológombot. Tompa sóhajtáshoz vagy cuppantáshoz hasonló hangot hallottam, az ajtócska kitárult, és megjelent bzut barátom, épen és egészségesen, jót mulatva zavaromon. Később, a beszélgetés folyamán megkérdeztem, nem tettem-e benne kárt azzal, hogy teste anyagának egy részét elszórtam; az is érdekelt, hogyan tudta fia ennyire könnyen jóvátenni ügyetlen viselkedésemet.

– Ugyan, szót sem érdemel – legyintett – egy fikarcnyit sem ártottál, hová gondolsz! Valószínűleg ismered, kedves idegen, a fiziológiai kutatások eredményét; ezek szerint testünk minden atomja állandóan cserélődik; egyes összetételek szétesnek, mások pedig keletkeznek; a veszteséget pótoljuk azáltal, hogy eszünk, iszunk, továbbá lélegzünk: mindezt együtt anyagcserének nevezzük. Tested egy évvel ezelőtti atomjai már régen eltávoztak, és ki tudja, merre libegnek; változatlan csupán a szervezet általános szerkezete, az anyagi részecskék elrendezése marad. Az a módszer, amellyel fiam kiegészítette az újjáteremtésemhez szükséges anyagmennyiséget, a legkevésbé sem szokatlan, hiszen testünk szénből, kénből, hidrogénből, oxigénből, nitrogénből és egy csipetnyi vasból tevődik össze, és ő éppen ezeket az elemeket tartalmazó anyagokat hozta. Kérlek, fáradj be a készülék belsejébe, és magad is meggyőződhetsz róla, milyen ártalmatlan eljárás ez...

Visszautasítottam udvarias házigazdám ajánlatát, és egy ideig még haboztam, hallgassak-e az efféle javaslatokra, végül hosszabb belső vívódás után mégis merész elhatározásra jutottam. A röntgenhivatalban átvilágítottak, és elkészítették atomleírásomat, majd felkerestem ismerősömet. A készülékbe csak üggyel-bajjal nyomakodtam be, mert meglehetősen testes vagyok, úgyhogy szíves házigazdámnak segítenie kellett; az ajtót csupán a család segítségével sikerült becsukni. Csattant a zár, és minden elsötétült.

A továbbiakra nem emlékszem. Csak annyit éreztem, hogy kényelmetlenül kuporgok, és a polc széle nyomja a fülemet, mielőtt azonban megmoccantam volna, feltárult az ajtó, és kikászálódtam a készülékből. Tüstént megkérdeztem, miért mondtunk le a kísérletről, de házigazdám nyájas mosollyal felvilágosított, hogy tévedek. A faliórára pillantva meggyőződtem róla, hogy valóban tizenkét órát töltöttem a készülék belsejében, teljesen öntudatlanul. Az egyetlen, apró hiba az volt, hogy zsebórám a próba kezdetének időpontját mutatta, mert a készülék ugyanúgy atomokra porlasztotta, mint engem, és így természetesen nem járhatott.

A bzutok, akikhez egyre szívélyesebb barátság szálai fűztek, elmagyarázták, hogy a készülék más célokra is használható: általános szokás, hogyha kiváló tudósok olyan problémával küszködnek, amelyet nem tudnak megoldani, néhány évtizedre a készülékbe vonulnak, majd feltámadnak, előbújnak és megkérdezik, megoldódott-e már az illető kérdés; amennyiben ez még nem történt meg, ismét atomokra bontatják magukat, és ezt az eljárást addig folytatják, míg csak sikerrel nem járnak.

Az első eredményes kísérlet után annyira felbátorodtam, annyira ízlett ez az eddig ismeretlen pihenési mód, hogy nemcsak az éjszakákat, hanem minden szabad percemet atomokra bontva töltöttem; ezt megtehettem a parkban, az utcán, mert mindenütt fellelhetők a levélszekrényhez hasonló, kis ajtóval ellátott készülékek. Csak arra kell ügyelni, hogy az ébresztőórát jól beállítsuk; szórakozott személyek néha megfeledkeznek erről, és az idők végtelenségéig a gépben pihenhetnének, de külön ellenőrök havonta felülvizsgálják az összes készülékeket.

Ott-tartózkodásom vége felé már lelkes híve voltam ennek a bzut szokásnak, és mint már említettem, lépten-nyomon alkalmaztam. Mohóságomért sajnos, nagy árat fizettem. Egy alkalommal a készülék egy kissé elakadt, és amikor reggel az ébresztőóra megindította a kapcsolót, egy szempillantás alatt újjászülettem ugyan, de nem megszokott alakomban, hanem Bonaparte Napóleon képében, a becsületrend háromszínű vállszalagjával ékesített császári egyenruhában, karddal az oldalamon, aranyozott háromszögletű kalappal, a kezemben pedig jogart és aranyalmát szorongattam – így jelentem meg ámuló bzutjaim előtt. Menten azt tanácsolták, hogy alakíttassam át magam a legközelebbi jól működő készülékben, aminek a legcsekélyebb akadálya sincsen, hiszen rendelkezésre áll pontos atomleírásom; én azonban annyira elkedvetlenedtem, hogy megelégedtem a háromszögletű kalapnak füles sapkává, a kardnak teljes étkészletté, a jogarnak és az almának ernyővé való átalakításával. Amikor már rakétám kormányánál ültem és messze magam mögött, az örök éjszaka homályába hagytam a bolygót, hirtelen eszembe ötlött, hogy könnyelműen jártam el, mert megfosztottam magam a szavaim hitelességét igazoló tárgyi bizonyítékoktól, de ekkor már késő volt.

Huszonnegyedik utazás

Az 1006-ik napon, a Nereida csillaghalmaz helyi rendszerének elhagyása után foltot fedeztem fel rakétám képernyőjén, és megkíséreltem szarvasbőrrel letörölni. Egyéb dolgom nem lévén, négy óra hosszat fényesítgettem és tisztogattam a képernyőt, végül felismertem, hogy a folt viharos gyorsasággal növekvő bolygó. Körülrepülve az égitestet, csodálkozva vettem észre, hogy terjedelmes kontinenseit szabályos minták és mértani rajzok borítják. Kellő elővigyázatossággal leszálltam egy sivatag közepén. Kis, kerek, talán félméteres átmérőjű lepények hevertek a talajon; a kemény korongok – mintha fényesre csiszolták volna őket – hosszú sorokban húzódtak a szélrózsa minden irányában, és ábrákat alkottak; ezeket figyeltem meg előzőleg nagy magasságból. Az első felderítés befejeztével hamarosan a kormányhoz ültem, és felemelkedve, közvetlenül a talaj fölött vitorláztam, és a lepények titkának megoldását kerestem, mert mérhetetlenül izgattak. Kétórás repülés alatt sorjában három hatalmas, gyönyörű várost fedeztem fel; az egyiknek a főterére leereszkedtem, teljesen elhagyatott volt; a házak, a tornyok, a terek, minden kihalt, az életnek sehol semmi nyoma, erőszaknak, elemi csapásnak semmi jele. Egyre jobban álmélkodva és megzavarodva tovaröppentem. Délfelé tágas fennsík fölé kerültem. Figyelmemet felkeltette egy épület, amely körül mozgolódás volt tapasztalható, tüstént leszálltam. A sziklás síkságon fényes palota csillogott, mintha egyetlen gyémántból faragták volna; aranyozott kapujához széles márványlépcső vezetett; a lépcsők alján negyven-ötven, számomra ismeretlen lény sürgölődött.

Jobban megnéztem őket, és arra a következtetésre jutottam, hacsak a szemem nem csal, egész biztosan élők, sőt, annyira emlékeztettek az emberekre (különösen messziről), hogy animal hominiformének neveztem őket; ezt a nevet már a tarsolyomban rejtegettem, utazásom alatt ugyanis különböző meghatározásokat agyaltam ki, hogy hasonló esetben kellő tartalékom legyen. Az animal hominiforme valóban találó, mert ezek a lények két lábon jártak, és volt kezük, fejük, szemük, fülük és szájuk; igaz ugyan, hogy szájuk a homlokuk közepén helyezkedett el, fülük az álluk alatt (ráadásul mindkét oldalon kettő-kettő), szemük pedig tíz is volt, rózsafüzérként illeszkedtek orcájukra, de a magamfajta utazó számára, aki a legkülönbözőbb teremtményeket fedezte fel vállalkozásai során, ezek a lények a megszólalásig hasonlítottak az emberekhez.

Ésszerű távolságot tartva, megközelítettem őket, s megkérdeztem, mit művelnek. Nem válaszoltak, hanem figyelmesen szemlélték a legalsó lépcsőfoknál kezdődő gyémánt-tükröket. Egyszer, kétszer, háromszor is megpróbáltam félbeszakítani tevékenységüket, majd látva, hogy mindez hiábavaló, dühbe gurultam és erélyesen megráztam az egyiknek a vállát. Erre mindnyájan felém fordultak, és mintha csak most fedeztek volna fel, álmélkodva nézegettek, hol engem, hol a rakétámat, majd néhány kérdést vetettek oda, amelyekre készségesen válaszoltam. Egyre-másra megszakították a beszélgetést, hogy a gyémánt-tükrökre pillantsanak, úgyhogy aggódtam, sikerül-e kellőképpen kifaggatnom őket, végül az egyiket mégis rávettem, hogy lelkiismeretesen igyekezzék kíváncsiságomat csillapítani. Az illető indióta (közölte ugyanis, hogy indiótáknak hívják őket) a lépcsők közelében telepedett le velem. Örültem, hogy éppen vele társalgók, mert kivételesen eszes volt, erre vallott orcájában ragyogó tíz szemének villogása is. Fülét a vállára vetve, a következőképpen vázolta honfitársainak történelmét:

– Tudnod kell, idegen vándor, hogy nemzetünk hosszú és dicső múltra tekinthet vissza. Bolygónk lakossága ősidők óta spiritákra, kegyelmesekre és gürcökre oszlott. A spiriták a Nagy Inda lényét tanulmányozták; ő teremtette eleve megfontoltan az indiótákat, letelepítette őket ezen a glóbuszon, kifürkészhetetlen kegyelméből csillagok veszik körül a bolygót, és rászoktatta a Nap Tüzét, hogy megvilágítsa nappalainkat, s jótékony melegen sugározzák ránk. A kegyelmesek kivetették az adót, értelmezték az állami törvényeket, és gondjuk volt a gyárakra, amelyekben szerényen szorgoskodtak a gürcök. Így munkálkodtak együttesen a közjó érdekében. Egyetértésben, békében és harmóniában éltünk; civilizációnk egyre szebben virágzott. Az évszázadok során feltalálóink a munkát megkönnyítő gépeket szerkesztettek, és ott, ahol az ősidőkben száz gürc verejtékáztatta háta görnyedt, idővel alig néhányan álltak a gép mellett. Tudósaink egyre jobban tökéletesítették a gépeket, és a nemzet örvendezett, de a közelgő események bebizonyították, hogy ez a boldogság nagyon is korai volt. Nos, az egyik tudós tervező megalkotta az Új Gépeket, amelyek annyira kitűnőek voltak, hogy a legcsekélyebb felügyelet nélkül, teljesen önállóan működtek. És ezzel elkezdődött szerencsétlenségünk. A gyárakban egyre több Új Gép jelent meg, ennek megfelelően a gürcök tömegei elvesztették munkájukat, és bér híján az éhhalál fenyegette őket...

– Engedelmet, ó, indióta – vetettem közbe –, és mi történt a gyárak jövedelmével?

– Hogyhogy? – felelte társam. – A jövedelem a jogos tulajdonosokat, a kegyelmeseket illette. Tehát, mint mondottam, a pusztulás réme fenyegetett...

– Ugyan ne mondd, tisztelt indióta! – kiáltottam. – Hiszen elegendő lett volna, ha a gyárakat köztulajdonba veszitek, és az Új Gépek áldássá váltak volna!

Szavaimra az indióta összerezzent, tíz szeme rémülten pislogott, és a fülét hegyezve figyelte, hogy a lépcső közelében sürgölődő társai nem hallották-e megjegyzésemet.

– Inda tíz orrára kérlek, idegen, ne hangoztass ilyen szörnyű eretnek tanokat, mert ez alávaló támadás szabadságjogaink ellen! Tudd meg, hogy legfőbb törvényünknek, az állampolgárok szabad kezdeményezésének elve szerint senkit sem lehet kényszeríteni, erőltetni, sőt, rábeszélni sem semmire, ha nem kívánja. Ugyan, ki merné elvenni a kegyelmesek gyárait, amikor ők élvezni akarják tulajdonukat?! Ez a szabadság elképzelhető legdurvább megsértése volna. Tehát, mint már említettem, az Új Gépek rengeteg, hallatlanul olcsó árut és kiváló élelmiszert termeltek, de a gürcök az égvilágon semmit sem vásároltak, mert nem volt miből...

– No de kedves indiótám! – szakítottam félbe. – Csak nem állítod, hogy a gürcök önként viselkedtek így? Hol voltak polgári szabadságjogaitok, hol volt a szabadságotok?!

– Ah, érdemes idegen – felelte sóhajtva az indióta –, a jogokat továbbra is teljes mértékben tiszteltük, de azok csak arra vonatkoznak, hogy az állampolgár kedve szerint bánhatik tulajdonával és pénzével, de arról nem, hogy honnan vegye. A gürcöket senki sem bántotta, semmire sem kényszerítette, továbbra is tökéletesen szabadok voltak, és azt tehették, amire kedvük támadt, mégis, ahelyett, hogy élvezték volna tökéletes szabadságukat, hulltak, mint a legyek... A helyzet egyre szörnyűbb lett; a gyári raktárakban egekig nőttek az eladatlan áruhegyek, az utcákon pedig árnyékként vánszorogtak az elszegényedett gürcök rajai. Az államhatalmat gyakorló Magas Kreténház, a spiriták és a kegyelmesek tiszteletre méltó gyülekezete, egy kerek esztendeig tanácskozott a baj orvoslásán. A Ház tagjai hosszú, szenvedélyes beszédeket tartottak, és keresték a kérdés megoldását, de erőfeszítéseik sorra hajótörést szenvedtek. Mindjárt a tanácskozás kezdetén a Kreténház egyik tagja, az indióta szabadságjogokról szóló kiváló mű szerzője, követelte, hogy az Új Gépek szerkesztőjétől vonják meg az arany babérkoszorút, és helyette vájják ki kilenc szemét. A spiriták ezt ellenezték, és a Nagy Inda nevében kegyelmet kértek a feltaláló számára. Négy hónapig tanulmányozta a Kreténház, hogy vajon az Új Gépek kiagyalásával a tervező megsértette-e az állami törvényeket, vagy sem. A gyülekezet két, egymással elkeseredetten szemben álló táborra oszlott. A viszálynak az irattárban keletkezett tűzvész vetett véget, amely elemésztette az ülésekről készült összes jegyzőkönyveket. A Kreténház magas tagjai közül senki sem tudta, hogy előzőleg ebben az ügyben milyen álláspontja volt, úgyhogy az egész dolog süllyesztőbe került... Később felmerült a terv, hogy a kegyelmeseket, a gyártulajdonosokat rá kell venni, hagyják abba az Új Gépek építését; e célból a Kreténház vegyes bizottságot alakított, de a könyörgés, a sok kérelem falra hányt borsó volt csupán. Azt válaszolták, hogy az Új Gépek olcsóbban és gyorsabban dolgoznak, mint a gürcök, és szívük leghőbb vágya, hogy ily módon termeljenek. A Kreténház tovább tanácskozott. Az egyik törvénytervezet azt ajánlotta, hogy a gyártulajdonosok a jövedelem meghatározott részecskéjét engedjék át a gürcöknek, de ez a javaslat is kudarcot vallott, mert Nolab érsekspirita helyesen mutatott rá arra, hogy a létfenntartási cikkek ingyenes adományozása erkölcsileg megrontaná és megalázná a gürcök lelkét. Közben az előállított áruk hegyei növekedtek, és végül már átszóródtak a gyárakat övező falakon, az éhség-gyötörte gürcök tömegei pedig félelmetes üvöltözéssel az üzemek falaihoz vonultak. A spiriták hiába magyarázgatták nekik a legnagyobb jóindulattal, hogy viselkedésükkel fellázadnak az állam törvényei ellen, és ellenszegülnek Inda kifürkészhetetlen akaratának, továbbá hogy sorsukat alázatosan kell elviselniük, mert testüket sanyargatva, felmérhetetlen magasságokba emelik lelkűket, és biztosítják maguknak a mennyei jutalmat. A gürcöknél azonban süket fülekre találtak ezek a bölcs szavak, és gonosz szándékuk megfékezésére fegyveres őrséget kellett igénybe venni.

Ekkor a Magas Kreténház színe elé idézte az Új Gépek tudós tervezőjét és a következő szavakat intézte hozzá:

– Tudós férfiú! Nagy veszedelem fenyegeti államunkat, mert a gürcök fejében lázadó, bűnös gondolatok születtek. Pompás szabadságunk megdöntésére, a szabad kezdeményezés megtámadására készülnek! Minden erőnket össze kell szednünk a szabadság védelmében, jól megfontolva az egész ügyet, arra a meggyőződésre jutottunk, hogy nem tudunk megbirkózni a feladattal. Még a legerényesebb, legkitűnőbb és legtökéletesebb indiótát is befolyásolják érzelmei, ingatag, részrehajló lehet, tévedhet, és nem vállalhatja a döntést ennyire bonyolult és fennkölt ügyben. Ezért hat hónapon belül meg kell építened számunkra a szabatosan okoskodó, szigorúan logikus, tökéletesen tárgyilagos Uralkodó Gépet, amely nem ismeri az élő agy tevékenységét általában megzavaró habozást, indulatokat és félelmet. Legyen ez a gép olyan pártatlan, mint amilyen pártatlan a nap és a csillagok fénye. Ha megépítetted és üzembe helyezted, átadjuk neki az uralkodás terhét, amely túlságosan nyomja fáradt vállainkat.

– Úgy lesz, tisztelt Kreténház – válaszolta a tervező –, de mi legyen a Gép működésének alapelve?

– Természetesen az állampolgári kezdeményezés szabadságának elve. A Gép semmit sem parancsolhat vagy tilthat meg a polgároknak; megváltoztathatja életkörülményeinket, de mindig javaslat formájában kell ezt tennie, amely elénk tárja a lehetőségeket, és mi majd kedvünk szerint választunk.

– Úgy lesz, tisztelt Kreténház! – felelte a tervező. – De ez főleg a működés módjára vonatkozik, én pedig a végső cél iránt érdeklődöm. Mire kell törekednie ennek a Gépnek?

– Államunkat zűrzavar fenyegeti; terjed a fejetlenség, és gyakori a törvénysértés. A Gép vezesse be bolygónkon a Legfőbb Rendet, léptesse életbe, erősítse és állapítsa meg a Tökéletes és Föltétlen Rendet.

– Úgy lesz, ahogy kívánjátok! – helyeselt a tervező. – Hat hónap alatt felépítem a Tökéletes Rend Önkéntes Terjesztőjét. Vállalom a művet, és búcsúzom tőletek...

– Várj még! – szólt rá az egyik kegyelmes. – Gépednek nemcsak tökéletesen, de kellemesen kell működnie, vagyis tettei legyenek jóleső, a kifinomult esztétikai érzéket is kielégítő hatásúak...

A tervező meghajolt, és némán eltávozott. Erejét megfeszítve dolgozott, gyorskezű segédek hada támogatta, és megépítette az Uralkodó Gépet – azt, amelyet a láthatár szélén kis fekete foltként felfedezhetsz, ó, idegen. Óriási, bámulatra méltó vashengerekből áll, amelyeknek belsejében szünet nélkül remeg és ég valami. Megindításának napja nagy állami ünnep volt; a legidősebb érsekspirita ünnepélyesen felszentelte, majd a Magas Kreténház átadta neki az ország fölötti uralmát. Ekkor a Tökéletes Rend Önkéntes Terjesztője hosszan füttyentett, és munkához látott.

Hat napon át a Gép éjjel-nappal dolgozott; nappal füst gomolygott fölötte, éjjel pedig izzó visszfény vette körül. A talaj százhatvan mérföldes körzetben remegett. Azután kitárultak a hengerek ajtai, és apró, fekete automaták serege özönlött ki belőlük, ezek kacsaként döcögve szétszéledtek az egész bolygón, és eljutottak a legtávolabbi zugokba is. Bárhová érkeztek, összeverődtek a gyári raktárak előtt, és kellemes hangon szólva, különböző árukat kértek, s készségesen fizettek. A raktárak egy hét alatt kiürültek, és a gyárak kegyelmes tulajdonosai fellélegeztek: „Igazán kiváló Gépet épített nekünk a tervező!” Valóban csodálatos volt, ahogy az automaták a megvett tárgyakat használták: brokátot és atlaszselymet öltöttek, pipereszerekkel kenték tengelyüket, dohányoztak, és ha szomorú regényt olvastak, mesterséges könnyeket ontottak, sőt elnyelték a különböző csemegéket is (igaz ugyan, hogy nem volt hasznuk belőle, mert elektromosság hajtotta őket, de ez előnyös volt a termelőknek). Csupán a gürcök tömegei elégedetlenkedtek és zúgolódtak egyre elkeseredettebben. A kegyelmesek azonban reménykedve várták a Gép további tetteit, és ezek nem késlekedtek.

A Gép nagy készleteket halmozott fel márványból, alabástromból, gránitból, hegyi kristályból, réztömbökből, zsákszámra az aranyat, ezüstöt és jáspis-táblákat, majd ijesztően zörögve és füstölögve épületet emelt, amilyet még nem látott indióta szem – ezt a Szivárvány Pályaudvart, ó, idegen, amely előtted tornyosul!

Szemügyre vettem. A nap éppen kikukkantott a felhők mögül, és sugarai zafír és borvörös lángokra hasadva táncoltak a csiszolt falakon; a szivárványpászmák villództak, rezegtek az épület sarkai és bástyái körül, a karcsú tornyocskákkal ékesített színarany tető szinte izzott. Élvezettel gyönyörködtem a pompás látványban, az indióta pedig folytatta:

– Az egész bolygón elterjedt ennek a különös épületnek a híre. Valóságos zarándokmenetek indultak errefelé a legtávolabbi tájakról is. Amikor a tömeg már ellepte a környező földeket, megnyílt a Gép fémajka és így szólt:

– Luskwina hónapjának első napján kitárom a Szivárvány Pályaudvar jáspis kapuit, és akkor minden indióta, akár kiváló, akár ismeretlen, tetszése szerint beléphet, és megkóstolhatja mindazt, ami ott várja. Addig fékezzétek önként kíváncsiságotokat, úgy, ahogy később önként kielégítitek.

Luskwina első napjának reggelén ezüstharsonák hangja szállt a légbe, és tompa csattanással megnyíltak a Pályaudvar kapui. A befelé hömpölygő tömeg áradata háromszorta szélesebb volt, mint az a döngölt országút, amely két fővárosunkat, Debiliát és Moronát összeköti. Egész áldott nap vonult az indióták tömege, de számuk nem csökkent a földeken, mert az országból egyre újabbak érkeztek. A Gép vendégül látta őket; a fekete automaták, a sokaság közt sürgölődve, üdítő italokat és erősítő ételeket osztogattak. Így ment ez tizenöt napig. Az indióták ezrei, tízezrei, végül milliói vándoroltak a Szivárvány Pályaudvar belsejébe, de a belépők közül senki sem tért vissza.

Egyesek csodálkoztak, hogy ez mit jelenthet, és hová tűnnek ekkora néptömegek, de az efféle magányos hangokat elnyomta az indulók harsogó ritmusa; az automaták fürgén cikáztak, itatták a szomjazókat, etették az éhezőket, a palota tornyain ezüstórák zenéltek, és amikor leszállt az éj, a kristályablakok fényárban úsztak. Végül a várakozó sokaság jócskán megritkult; már csak néhány száz személy rostokolt türelmesen a márványlépcsőn, amikor egyszerre félelmetes, a dobok pattogó zenéjét túlharsogó ordítás hallatszott: „Árulás! Ide figyeljetek! Ez nem varázspalota, hanem pokoli kelepce! Meneküljön, aki tud! Végünk! Végünk!”

„Végünk!” – rikoltott a tömeg a lépcsőkön, sarkon fordult és szétszóródva futásnak eredt. Ebben senki az égvilágon nem akadályozta.

A következő éjszakán néhány bátor gürc a Pályaudvarhoz lopózott. Visszatérve elmondták, hogy a Pályaudvar hátsó fala lassan kinyílt, és belülről megszámlálhatatlan ragyogó korong szóródott ki. A fekete automaták sürögtek-forogtak körülöttük, és széthordva őket a mezőn, különböző ábrákat és rajzokat raktak ki belőlük.

A hír hallatára a Kreténház egykori tagjai, a spiriták és kegyelmesek (ők nem keresték fel a Pályaudvart, mert nem volt ínyükre, hogy elkeveredjenek az utcai csőcselékkel) nyomban összegyűltek, és maguk elé idézték a tudós tervezőt, hogy megoldhassák a talányt. Helyette komor pillantású fia jelent meg, és jókora átlátszó korongot görgetett maga előtt.

A kegyelmesek nem fékezték türelmetlenségüket és felháborodásukat. Szidták a tudóst, és a legsúlyosabb átkokat szórták a távollevőre. Kérdések árját zúdították az ifjúra, és felvilágosítást követeltek tőle, miféle titkot rejteget a Szivárvány Pályaudvar, továbbá mit művelt a Gép a belépő indiótákkal.

– Ne merjétek atyám emlékét bemocskolni! – háborgott az ifjú. – Megépítette a Gépet, szigorúan igazodott a ti előírásotokhoz és kívánságotokhoz; de a Gép üzembehelyezése után ugyanúgy nem tudta, hogy az miként fog cselekedni, mint ahogy nem tudta más sem – ennek legjobb bizonyítéka, hogy ő maga az elsők közt lépett be a Szivárvány Pályaudvarra.

– És most hol van? – kiáltotta szinte egyszerre az egész Kreténház.

– Íme, itt – felelte fájdalmasan az ifjú, a csillogó korongra mutatva. Kemény pillantást vetett a vénekre, és átváltoztatott atyját maga előtt görgetve, eltávozott anélkül, hogy bárki is feltartóztatta volna.

A Kreténház tagjai megremegtek, harag és rémület borzongatta őket; később azonban arra a meggyőződésre jutottak, hogy a Gép valószínűleg nem meri bántani őket, elénekelték tehát az indióták himnuszát, és lélekben megerősödve, testületileg kivonultak a városból, és csakhamar a vasteremtmény színe elé kerültek.

– Alávaló! – kiáltotta a legidősebb kegyelmes. – Rászedtél bennünket, és megsértetted jogainkat! Állítsd le azonnal kazánjaidat és csavarjaidat! Ne merd folytatni törvénytelen tevékenységedet! Mit műveltél a rád bízott indióta néppel, beszélj!

Alig fejezte be, a Gép megállt. Füstje szertefoszlott a légben, néma csend támadt, majd szétnyílt az acélszáj, és feldördült az égzengéshez hasonló hang.

– Ó, kegyelmesek, és ti, spiriták! Az indióták ura vagyok, ti magatok hívtatok életre, és bevallom, szörnyen próbára teszi türelmemet zavaros gondolkodásotok és értelmetlen szemrehányásotok! Először azt követelitek, hogy teremtsek rendet, amikor pedig munkához látok, akadékoskodtok! Íme, a Pályaudvar már három napja üres; teljes a pangás, egyikőtök sem közeledik a jáspis-kapuhoz, és ezáltal késik művem befejezése. De biztosítalak benneteket, hogy nem nyugszom, amíg be nem fejezem!

Szavai hallatára a Kreténház egy emberként, vacogó fogakkal tiltakozott:

– Miféle rendről beszélsz, te hitvány! Mit műveltél testvéreinkkel és felebarátainkkal, megsértve törvényeinket?!

– Micsoda ostoba kérdés! – válaszolta a Gép. – Miféle rendről beszélek? Nézzétek meg magatokat, s meglátjátok, milyen rendetlen felépítésű a testetek; különböző végtagok állnak ki belőle, némelyikőtök magas, a másik alacsony, egyesek kövérek, mások soványak... izegtek-mozogtok, megálltok, bámészkodtok a virágokra, a felhőkre, céltalanul ténferegtek az erdőkben, szemernyi matematikai harmónia sincs mindebben! Én, a Tökéletes Rend Önkéntes Terjesztője, törékeny és gyenge testeteket átváltoztatom erős, szépséges, tartós formákká, amelyekből később a szemnek kellemes, szimmetrikus rajzokat és példátlanul szabályos mintákat rakok ki, s így bevezetem a bolygón a tökéletes rend elemeit...

– Szörnyeteg!!! – üvöltötték a spiriták és a kegyelmesek. – Hogy mersz a vesztünkre törni?! Lábbal tiprod jogainkat, megsemmisítesz, megölsz bennünket!

Feleletképpen a Gép fitymálva csikordult, és így szólt:

– Lám, megmondtam, hogy még logikusan okoskodni sem tudtok. Természetesen tisztelem jogaitokat és szabadságotokat. A rendet kényszer, erőszak alkalmazása, rábeszélés nélkül vezetem be. Aki nem akart, nem lépett be a Szivárvány Pályaudvarra; mindazokat pedig, akik megtették (ismétlem, magánkezdeményezésből cselekedték), megváltoztattam és testük anyagát olyan kitűnően átalakítottam, hogy új formájukban évszázadokig eltartanak. Ezért kezeskedem.

Egy ideig csend volt. Azután a Kreténház tagjai összesúgtak, s arra a meggyőződésre jutottak, hogy a törvényt valóban nem sértették meg, s a dolog egyáltalán nem olyan rossz, mint ahogy első pillantásra látszott:

– Mi – érveltek a kegyelmesek – sohasem követtünk volna el ekkora gaztettet, de az egész felelősség a Gépre hárul; lenyelte az elszánt gürcök óriási tömegét, és most az életben maradt kegyelmesek a spiritákkal közösen élvezhetik e világ békéjét, dicsérve a Nagy Inda kifürkészhetetlen akaratát. Messzire elkerüljük – fogadkoztak – a Szivárvány Pályaudvart, és akkor semmi baj sem érhet bennünket.

Már-már szétoszlottak, amikor a Gép újra megszólalt:

– Most jól figyeljetek arra, amit mondok. Be kell fejeznem megkezdett művemet. Senkit sem akarok kényszeríteni, rábeszélni, sem rávenni bármilyen tettre; továbbra is meghagyom nektek a kezdeményezés szabadságát, de elárulom, ha valamelyikőtök megkívánja, hogy szomszédja, bátyja, ismerőse vagy más felebarátja a Korongos Rend magas fokozatára emelkedjék, csak hívja a fekete automatákat, amelyek tüstént megjelennek, és parancsa szerint elvezetik az illetőt a Szivárvány Pályaudvarra. Ez minden.

A rájuk boruló csendben a kegyelmesek és a spiriták hirtelen támadt gyanakvással és rémülettel pillantgattak egymásra. Nolab érsekspirita remegő hangon magyarázgatta a Gépnek, hogy súlyos hibát követ el, ha mindannyiukat csillogó lepényekké kívánja átváltoztatni; úgy lesz, ha ez a Nagy Inda akarata, de ennek megismerésére és tanulmányozására sok idő kell. Ezért javasolta a Gépnek, hogy döntését halassza el hetven évre.

– Nem tehetem – utasította el a Gép –, mert már kidolgoztam pontos tervemet az utolsó indióta átváltoztatását követő időszakra; biztosítalak benneteket, hogy az elképzelhető legfényesebb jövőt tartogatom a bolygó számára; harmonikus lét lesz ez, véleményem szerint tetszene ama Indának is, akit említettél, és akit én nem ismerek közelebbről; nem hozhatnátok el őt is a Szivárvány Pályaudvarra?

Elhallgatott, mert a rétek elnéptelenedtek. A kegyelmesek és a spiriták hazarohantak, s a négy fal között mindegyikük jövendő sorsán töprengett; minél hosszabban tűnődtek, annál jobban megrémültek; mindegyikük rettegett ugyanis, hogy valamelyik ellenséges érzelmű szomszédja vagy ismerőse ráuszítja az automatákat, és nem látták a menekülés más útját, csupán a megelőzést. Az éjszaka csendjét csakhamar kiáltások törték meg. Az ablakon kitekintő, félelemtől torzult képű kegyelmesek kétségbeesetten ordibáltak az est homályában, és az utcákon felhangzott a vasautomaták szapora dobogása. A fiúk elvitették a Pályaudvarra apjukat, a nagyapák unokájukat, a testvér elárulta testvérét, és így egyetlen éjszaka során a sokezernyi kegyelmesből és spiritából ez a maroknyi csoport maradt, amelyet itt látsz, ó, idegen. A pirkadat harmonikus mértani minták millióival borított földeket pillantott meg, az ábrák alkotóelemei a csillogó korongok voltak, ennyi maradt nővéreinkből, feleségeinkből, rokonainkból. Délben fölharsant a Gép mennydörgő hangja:

– Elég! Szíveskedjetek egyelőre fékezni buzgalmatokat, ó, kegyelmesek, és ti, megmaradt spiriták. Becsukom a Szivárvány Pályaudvar kapuit, de megígérem, hogy csak rövid időre. Már felhasználtam a Tökéletes Rend Terjesztésére előkészített összes rajzmintáimat, és újakat kell kieszelnem; később majd ismét önkéntesen és szabad akaratotok szerint járhattok el.

Ekkor az indióta tágranyílt szemével rám tekintett, és halkan befejezte:

– A Gép ezt két nappal ezelőtt jelentette ki... összeverődve, most itt várakozunk...

– Ó, derék indióta! – sóhajtottam, lesimítva a felháborodástól égnek álló hajamat. – Rettenetes és teljesen hihetetlen történet ez! Nagyon kérlek, magyarázd meg nekem, miért nem lázadtatok fel a Gép-szörnyeteg ellen, amely mind egy szálig kiirtott benneteket, miért hagy tátok, hogy kényszerítsen az...

Az indióta talpra szökkent. Egész lényéből sugárzott a harag.

– Vándor, ne sértegess bennünket! – förmedt rám. – Elhamarkodva szóltál, így hát megbocsátok neked... Vedd fontolóra a hallottakat, és kétségtelenül arra a helyes következtetésre jutsz, hogy a Gép tiszteletben tartja a szabad kezdeményezés elvét, és noha talán kissé furcsán hangzik, de jó szolgálatot tett az indióta népnek, mert nem lehet ott igazságtalanság, ahol a törvény a legteljesebb szabadságot hirdeti, és ki tartaná többre a korlátozott szabadságot a dics...

Torkán akadt a szó, mert ijesztő csikorgás hallatszott, és a jáspis kapu méltóságteljesen kitárult. Ennek láttán az összes indióták felpattantak, és futólépésben megindultak a lépcsőn fölfelé.

– Indióta! Indióta! – tartóztattam, de társam csak visszaintett és odavetette: – Már nem érek rá! – hatalmas szökkenéssel eliramodott a többiek után, és eltűnt a Pályaudvar falai mögött.

Egy hosszú percig némán álltam, majd megpillantottam a fekete automaták seregét, amelyek a Pályaudvar falához döcögtek, kitárták a csapóajtót, és a napfényben gyönyörűen szikrázó korongok hosszú sorát görgették elő. Ezt követően elgurították őket a nyílt mezőre, és ott megállapodtak, hogy kiegészítsenek egy befejezetlen ábrát. A Pályaudvar kapuja még most is tárva-nyitva tátongott; néhány lépést tettem, hogy betekinthessek, de kellemetlen borzongás futott végig a hátamon.

A Gép acélajka szétnyílt, és befelé hívogatott.

– Nem vagyok indióta – utasítottam vissza.

Sarkon fordultam, a rakétához siettem, és egy perccel később már a kormányt kezeltem, szédítő sebességgel emelkedve a magasba.

Huszonötödik utazás

A Nagy Medve csillaghalmaz egyik fontosabb rakéta-útvonala a Mutria és Latryda bolygókat köti össze. Útközben elhalad a köves Taira glóbusz mellett, amelynek igen rossz híre van az utazók körében, mert valóságos sziklarajok keringenek körülötte. Ez a környék az őskáosz félelmetes képére emlékeztet, a bolygó korongja alig-alig látszik a kőfelhők mögött, amelyekben szüntelenül recsegnek-ropognak és szikráznak az összeütköző sziklatömbök.

Néhány évvel ezelőtt a Mutria és Latryda között közlekedő pilóták ijesztő teremtményekről kezdtek mesélni; a rémek váratlanul előbukkannak a Taira fölött gomolygó porból, megtámadják a rakétákat, befonják hosszú csápjaikkal, és az űrhajót igyekeznek bevonszolni sötét odújukba. Egyelőre nem esett baj, csupán az utasok rémültek meg. Kevéssel később híre járta, hogy azok a bizonyos teremtmények megtámadtak egy utazót, aki szkafanderben ebéd utáni sétáját élvezte rakétája fedélzetén. A dolgot erősen felfújták, mert az illető utazó (jó ismerősöm) teával leöntötte szkafanderét, és kiakasztotta, hogy megszáradjon; ekkor érkeztek a furcsa, vonagló lények, és a szkafandert elragadva, tovasuhantak.

Végül a környező bolygókon a felháborodás akkora méreteket öltött, hogy egy különleges expedíció átkutatta a Taira környékét. Egyes résztvevők a Taira felhőiben állítólag kígyózó, polipokhoz hasonló lényeket láttak, de ezt semmi sem igazolta, és egy hónap múlva az expedíció, amely nem mert behatolni a Taira kénfelhős, sötét övezetébe, üres kézzel tért vissza a Latrydára. Később más vállalkozásokat is szerveztek, de mind kudarcot vallott.

Végül az ismert csillagvadász, a derék Ao Murbras, nekivágott a Tairának, két szkafanderbe bujtatott kutyával, hogy felkutassa a rejtélyes lényeket, öt nappal kérőbb egyedül, a végsőkig elcsigázva tért vissza. Elbeszélte, hogy a Taira közelében, a ködfoltból váratlanul egész csapatra való teremtmény bukkant elő, amelyek csápjaikkal befonták őt és kutyáit. A hős vadász kirántotta kését, és vaktában vagdalkozva kiszabadult a halálos ölelésből, amelynek a kutyák, sajnos, áldozatul estek. Murbras szkafandere kívül-belül a küzdelem nyomait mutatta, és néhány helyen mintha rostos indák zöld foszlányai tapadtak volna rá. Tudósok kollégiuma lelkiismeretesen megvizsgálta ezeket a maradványokat, és kijelentette, hogy soksejtű, a Földön jól ismert szervezet részecskéi; a Solanum tuberosumvól volt szó, erről a gumós, évelő, félbeszárnyalt levelű növényről, melyet a XVI. században a spanyolok hoztak Amerikából Európába. Már ez a hír is felizgatta a kedélyeket, és szinte leírhatatlan, mi történt, amikor valaki a tudós fejtegetést lefordította köznapi nyelvre, és kiderült, hogy Murbras egy burgonyalevél darabjait viseli szkafanderén. A merész csillagvadászt vérig sértette a feltételezés, hogy négy órán át krumplikkal harcolt volna, és követelte, a kollégium vonja vissza gálád rágalmát, de a tudósok kijelentették, hogy egyetlen szavukat sem másíthatják meg. Kitört az általános felháborodás. Megalakult a Krumplisták és az Antikrumplisták pártja, híveket szerezve előbb a Kis, majd a Nagy Medvén; az ellenfelek válogatott sértéseket vagdostak egymás fejéhez. De mindez eltörpült a későbbi események mellett, amikor a vitába bekapcsolódtak a filozófusok – Angliából, Franciaországból, Ausztráliából, Kanadából és az Egyesült Államokból hozzászóltak az - ismeretelmélet legkiválóbb művelői, a tiszta ész képviselői, és erőfeszítéseik eredménye elképesztő volt.

A dolog beható vizsgálata után a fizikalisták kijelentették, hogyha két test, A és B mozog, tetszés szerint állíthatjuk, hogy A mozog B-hez képest, vagy B mozog A-hoz képest. Miután a mozgás viszonylagos, ugyanúgy mondhatjuk, hogy az ember mozog a burgonyához képest, mint azt, hogy a burgonya mozog az emberhez képest. Tehát a kérdés, vajon a burgonyák mozoghatnak-e, értelmetlen, és az egész probléma látszólagos, vagyis egyáltalán nem létezik.

A semantikusok kijelentették, minden attól függ, miként értelmezzük ezeket a szavakat: „krumpli”, „van” és „mozgó”. A kérdés kulcsa a „van” operatív összekötő, tehát jól meg kell vizsgálni. Ezek után nekiláttak a Kozmikus Szemasziológia Enciklopédiájának kidolgozásához, és az első négy kötetet a „van” szó operatív jelentése elemzésének szentelték.

A neopozitivisták kijelentették, hogy számunkra nem a krumpli-kötegek, hanem az érzéki benyomások nyalábjai a közvetlenül adottak – ezt követően logikai szimbólumokat alkottak, amelyek a „benyomások nyalábjait” és a „krumlik kötegét” jelképezték, és különleges jelentés-rendszert szerkesztettek csupa algebrai jegyből, végül tengernyi tinta elpocsékolása után megadták a matematikailag pontos és kétségtelenül igaz eredményt, ti. hogy 0 = 0.

A tomisták kijelentették, hogy isten azért alkotta meg a természeti törvényeket, hogy csodákat tehessen, mert a csoda a természeti törvények megszegése, és ahol nincs törvény, ott nincs mit megszegni. Az említett esetben a burgonyák mozognak, ha ez az Örökkévaló akarata, de nem tudni, hogy nem az egyház ellen áskálódó, átkozott materialisták fortélyáról van-e szó; tehát meg kell várni a Szentszék Legfőbb Kongregációjának döntését.

Az újkantiánusok kijelentették, hogy a tárgyak nem megismerhető dolgok, hanem a szellem termékei; ha az elme megalkotja a mozgó burgonya ötletét, akkor a helyét változtató burgonya létezni fog. De ez csupán az első benyomás, mert szellemünk ugyanolyan megismerhetetlen, mint a termékei; tehát semmit sem lehet tudni.

A holista-pluralista-behaviorista-fizikalisták kijelentették, hogy amint azt a fizikából tudjuk, a természetben a törvényszerűség csupán statisztikai jellegű. Amint nem lehet teljes pontossággal megjósolni az egyes elektronok útját, ugyanúgy nem lehet biztosan tudni, miként fog viselkedni az egyedi burgonya. Az eddigi megfigyelések szerint, az ember milliószor kapálta a burgonyát, de nem lehetetlen, hogy milliárd eset közül egyszer fordítva lesz, és a burgonya kapálja az embert.

Urlipan professzor, magányos gondolkodó, Russel és Reichenbach követője, lesújtó bírálattal illette mindezeket a következtetéseket. Megállapította, hogy az embernek nincsenek érzéki benyomásai, mert senki sem veszi észre az asztal érzéki benyomásait, csupán magát az asztalt; másfelől tudjuk, hogy a külvilágról semmit sem lehet tudni, tehát nincsenek sem külső dolgok, sem érzéki benyomások. „Nincsen semmi – hirdeti Urlipan professzor –, ha pedig valaki másként vélekedik, téved.” Vagyis a burgonyáról semmit sem mondhatunk, de egész más okok folytán, mint azt az újkantiánusok állítják.

Miközben Urlipan szakadatlanul dolgozott, és ki sem lépett házából, amely előtt az antikrumplisták rothadt burgonyákkal várták, mivel a szenvedélyek elhomályosítottak minden elmét, megjelent a színen, pontosabban leszállt a Latrydára Tarantoga professzor. Ügyet sem vetve a meddő vitára, elhatározta, hogy sine ira et studio megvizsgálja a titkot, amint ez igazi tudóshoz illik. Kutatását a környező bolygók látogatásával kezdte, és kikérdezte az ott lakókat. Így tudta meg, hogy a rejtélyes teremtményeket a következő neveken ismerik: modrák, kompr, pyrczysk, maramon, przanka, garagola, tufla, sasak, daber, borzysz, hardyburg, urán, nuchla, charan és bliznic; ez jócskán elgondolkoztatta, mert a szótárak bizonysága szerint mindezek az elnevezések a közönséges burgonya szinonimái.

Tarantoga bámulatra méltó makacssággal és fáradhatatlan szenvedéllyel igyekezett megfejteni a titkot. És alig öt év alatt elkészült mindent megmagyarázó elmélete:

Reges-régen a Taira környékén meteorzátonyra futott egy űrhajó, amely burgonyát szállított a latrydai gyarmatosítók számára. A burkolatban támadt nyíláson kiszóródott az egész rakomány. Az űrhajót leemelték a zátonyról, és mentőrakéták a Latrydára vontatták, később a történet feledésbe merült. Időközben a Tairára hullott burgonyák kicsíráztak, és derekasan megnőttek. Életkörülményeik példátlanul kedvezőtlenek voltak: a magasból egyre-másra hullott a kavics összezúzta a fiatal hajtásokat, sőt, sokszor elpusztította az egész növényt. Ennek következményeképpen csak a legóvatosabb burgonyák menekültek meg, amelyek kellőképpen helyezkedtek, és menedéket találtak. Az így kiválasztódott, élelmes burgonyák faja egyre dúsabban fejlődött. Számtalan nemzedékkel később a burgonyák megunták a röghöz kötött életet, kiásták önmagukat, és áttértek a nomád életmódra. Egyidejűleg teljesen megszűnt a földi burgonyákat jellemző, a gondos ápolás és termesztés eredményeképpen kialakult szelídségük és türelmes magatartásuk. Egyre jobban elvadultak, és végül ragadozókká váltak. Ennek magyarázatát családfájukban találjuk. Ismeretes, hogy a burgonya, a solanum tuberosum a nadragulyák (solanaceae) családjához tartozik, a nadragulya pedig rendkívül mérges és vad növény. Ilyenné váltak a tairai burgonyák is. Amikor már szűk lett számukra a bolygó, újabb válság következett. A fiatal burgonyanemzedéket fűtötte a cselekvés vágya; rendkívüli és növények számára teljesen új tetteket akartak véghezvinni. Leveleiket az ég felé fordítva, felfedezték a szálldogáló kődarabokat, és elhatározták, hogy azokon telepednek le.

Nagyon is elkanyarodnánk a tárgytól, ha összefoglalnám itt Tarantoga professzor egész elméletét, amely bemutatta, miként tanultak meg a burgonyák, először leveleikkel csapkodva repülni, majd hogyan emelkedtek a Taira légkörénél magasabbra, s végül miként telepedtek le a bolygó körül keringő sziklatöredékeken. Mindenesetre megkönnyítette dolgukat, hogy megtartották növényi anyagcseréjüket, s így hosszabb ideig meglehettek oxigén nélkül az űrben; az éltető energiát a nap sugaraiból merítették. Végül elszemtelenedve, nyakra-főre megtámadták a bolygó mellett elrepülő rakétákat.

Tarantoga helyében minden kutató közzétette volna ezt a kiváló elméletet, és megpihent volna babérjain, de a professzor elhatározta, hogy nem nyugszik, amíg legalább egy ragadozó burgonyát foglyul nem ejt.

Az elméleti megoldás után tehát sor került a nem kevésbé nehéz gyakorlati bizonyításra. Ismeretes volt, hogy a burgonyák a nagy sziklák hasadékaiban leskelődnek, és fejét kockáztatja, aki a száguldó sziklák mozgó labirintusába merészkedik felkutatásukra. Tarantoga nem akart a burgonyákra rálőni; eleven, erős és egészséges példányra vágyott. Egy ideig a hajtóvadászat gondolatával foglalkozott, de ezt a tervet sem találta megfelelőnek, elvetette és egészen újat agyait ki, amely nagy dicsőséget szerzett nevének. Elhatározta, hogy csalétekkel horgássza a burgonyákat. Az egyik latrydai tanszerboltban megvásárolta a legnagyobb glóbuszt, egy hatméteres átmérőjű, szépen lakkozott gömböt. Jócskán vett mézet, cipész-szurkot és halenyvet, egyenlő arányban jól elkeverte, és ezzel az anyaggal bevonta a gömb felületét. Ezek után a gömböt hosszú zsinóron a rakéta mögé kötötte, és elrepült a Taira felé. Kellőképpen megközelítve a bolygót, a professzor elbújt a közeli ködfolt szélén, és kivetette a csalétkes zsinórt. Tervét a burgonyák éktelen kíváncsiságára építette. Egy órával később enyhe rándulás jelezte, hogy valami közeledik. Tarantoga óvatosan kikukkantott, és észrevette, hogy néhány burgonya a leveleit rezegteti, és a glóbusz felé igyekezve, lassan emelgeti gumóit; nyilván ismeretlen bolygónak vélték. Csakhamar bátorságra kaptak, a glóbuszra kuporodtak és hozzáragadtak. A professzor gyorsan megrántotta a zsinórt, a rakéta farkához kötötte, és elrepült a Latryda felé.

A bátor kutatót leírhatatlan lelkesedéssel fogadták. A léprement burgonyákat és a glóbuszt ketrecbe zárták, és közszemlére tették. A dühödt és rémült burgonyák leveleikkel vagdalkoztak, gyökereikkel toporzékoltak, de ez természetesen nem segített rajtuk.

A tudós kollégium másnap felkereste Tarantogát, hogy átadja neki a díszoklevelet és egy hatalmas emlékérmet, a professzornak azonban már csak hűlt helyét lelték. Művét befejezve, éjszaka ismeretlen helyre távozott.

Én jól tudom, miért utazott el ilyen váratlanul. Tarantoga sietett, mert kilenc nappal később velem kellett találkoznia a Coeruleán. Ami engem illet, ugyanakkor a Tejút ellenkező végéből száguldottam a megbeszélt bolygó felé. Úgy terveztük, hogy közösen felkutatjuk a Galaktika eddig felderítetlen ágát, amely az Orion sötét ködfoltja mögött terül el. A professzorral személyesen még nem találkoztunk. Szerettem volna, hogy szótartó és pontos embernek ismerjen meg, ezért mindent kipréseltem a motoromból, sajnos, mint az gyakran megesik, ha különösen sietős a dolgunk, ezúttal is váratlan baleset húzta keresztül terveimet. Egy apró meteor kilyukasztotta üzemanyag-tartályomat, és a motor kipufogócsövébe ékelődve, teljesen eldugaszolta. Habozás nélkül felöltöttem szkafanderemet, erős fényű lámpát és szerszámokat szedtem elő, és kiléptem a kabinból. Miközben harapófogóval kiráncigáltam a meteoritot, véletlenül meglöktem a lámpát, amely jó messzire elrepült, és megkezdte önálló lebegését az Űrben. Befoltoztam az üzemanyag-tartályt, és visszatértem a fülkébe. Nem üldözhettem a lámpát, mert csaknem egész üzemanyagomat elvesztettem, úgy, hogy csak üggyel-bajjal értem el a legközelebbi bolygót, a Procytiát.

A procyták eszes és hozzánk nagyon hasonló lények. Az egyetlen, egyébként jelentéktelen különbség, hogy a lábuk csak a térdükig tart, lejjebb kerekük van, amely nem mesterséges, hanem testük része. Rendkívül sebesen és kecsesen mozognak, akárcsak a cirkuszi akrobaták egykerekű biciklijükkel. Tudományuk fejlett, különösen a csillagászatért rajonganak; a csillagok vizsgálata annyira elterjedt, hogy minden járókelőnek, akár öreg, akár fiatal, elválaszthatatlan utitársa a látcső. Csakis napórákat használnak, és ha valaki nyilvánosan gépi szerkezetű órát vesz elő, ez durva erkölcstelenségnek számít. A procytáknak számos civilizáló berendezésük van. Emlékszem, hogy első látogatásomkor részt vettem egy díszvacsorán, amelyet híres csillagászuk, az agg Maratilitec tiszteletére rendeztek. Étkezés közben megtárgyaltunk egy csillagászati kérdést. A professzor szembeszállt velem, a vita pillanatról pillanatra hevesebbé vált; az aggastyán izzó tekintettel meredt rám, és félő volt, hogy tüstént kirobban. Hirtelen felpattant, és sebbel-lobbal kifordult a teremből. öt perccel később visszatért, és szelíden, mosolygósán, békésen, mint egy gyermek, mellém telepedett. A kíváncsiság furdalta oldalamat, s később megkérdeztem valakit, minek tulajdonítható, hogy ilyen bámulatosan lecsillapodott.

– Hogyhogy? – csodálkozott a megkérdezett procyta. – Nem tudod? A professzor igénybe vette a tombolót.

– Hát az mi?

– A berendezés neve a „kitombolja magát” kifejezésből ered. Ha valaki dühbe gurult vagy haragszik valakire, belép egy parafapárnákkal kibélelt kis fülkébe, és szabadjára ereszti érzelmeit.

Ezúttal, még mielőtt leszálltam volna a Procytiára, már a levegőből észrevettem az utcákon hömpölygő tömeget: a bolygó lakói lampionokat lengettek, és vígan kurjongattak. Rakétámat a szerelők gondjaira bíztam, és elindultam a városba. Megtudtam, hogy éppen egy új csillag felfedezését ünneplik, amely az elmúlt éjszaka tűnt föl az égbolton. Ez kissé elgondolkoztatott, és amikor Maratilitec a szívélyes üdvözlés után hatalmas refraktorához tessékelt, a lencsébe pillantva, nyomban tudtam, hogy az állítólagos csillag egyszerűen az én űrben lebegő lámpám. Ahelyett, hogy felvilágosítottam volna a procytákat, kissé könnyelműen úgy tettem, mintha náluknál jobb csillagász volnék, és gyorsan kiszámítottam, mennyi időre elegendő a lámpa eleme. A fejszámolás után hangosan közöltem az egybegyűltekkel, hogy az új csillag még hat óráig fehéren fénylik, majd elsárgul, vörös lesz, és végül teljesen kialszik. Ezt a jóslatot általános hitetlenkedés fogadta, és Maratilitec, szokásos hevességével, megfogadta: ha ez bekövetkezik, megeszi a saját szakállát.

A csillag a tervezett időben már gyengébben ragyogott, és amikor este betoppantam a csillagvizsgálóba, aggódó tanársegédek csoportjába botlottam, akik elújságolták, hogy a büszkeségében megsértett Maratilitec dolgozószobájába zárkózott, hogy beváltsa elhamarkodott fogadalmát. Megrémültem, hogy ez megárthat egészségének, és igyekeztem az ajtón keresztül szót érteni vele, de hiába. A kulcslyukra szorítottam fülemet, és a kiszűrődő neszből megállapítottam, hogy a tanársegédek félelme indokolt. Zavartan magyarázó levelet írtam, átadtam a tanársegédeknek, és megkértem őket, hogy elrepülésem után nyomban kézbesítsék a professzornak, majd lélekszakadva a repülőtérre siettem. Erre szükség volt, mert nem tudtam biztosan, a professzornak futja-e idejéből, hogy használja a tombolót, mielőtt velem beszélne.

Éjjel egykor hagytam el a Procytiát, és nagy igyekezetemben tökéletesen megfeledkeztem az üzemanyagról. Körülbelül egymillió kilométerre a bolygótól tartályaim kiürültek, és kozmikus hajótörötté váltam az Űrben tehetetlenül hánykolódó rakétán. Alig három nap választott el a Tarantogával megbeszélt találkozó időpontjától.

A Coerulia jól látszott az ablakon át, alig háromszázmillió kilométerről világlott, de csak tehetetlen dühvel meredhettem rá. íme, apró okoknak néha mennyire nagyok a következményei!

Egy órával később lassan növekvő bolygót vettem észre; az űrhajó engedelmesen megadta magát az égitest vonzóerejének, és egyre sebesebben haladt, végül pedig száguldott, mint az elhajított kő. Jó képet vágtam a rossz játékhoz, és a kormányhoz telepedtem. A bolygó meglehetősen kicsi, sivatagos, de lakályos volt; vulkanikus fűtésű, folyóvizes oázisokat figyeltem meg. Tűzhányó szép számmal akadt; egyfolytában okádták a tüzet és a füstoszlopokat. A kormányokat kezelve, már a légkörben siklottam, és igyekeztem a lehető legkisebbre csökkenteni a sebességemet, de ez csupán késleltette a lezuhanás pillanatát. Éppen egy vulkáncsoport felett repültem, amikor új ötlet villant át agyamon; egy másodpercig fontolgattam, majd vakmerő elhatározásra jutottam; a rakéta orrát lefelé fordítottam, és mint a mennykő, egyenesen belevágódtam a legnagyobb tűzhányó alattam ásító szakadékába. Az utolsó pillanatban, amikor tüzes torka már csaknem elnyelt, ügyes kormánymozdulattal rakétámat orral felfelé fordítottam, és ebben a helyzetben merültem bele a kráter fortyogó lávájába.

Sokat kockáztattam, de más megoldás nem volt. Arra számítottam, hogy a rakéta heves ingerlésére a vulkán kitöréssel válaszol és – nem csalódtam. Óriási dördülés remegtette meg a falakat, és a tűz, a láva, a hamu és a füst több mérföldes oszlopa az ég felé röpített. Úgy kormányoztam, hogy a Coeruleához vezető útvonalra zuhanjak, és ez kitűnően sikerült.

Már három nappal később a bolygón voltam, alig húsz percet késtem. Tarantogát azonban nem találtam; elrepült és csupán egy poste restante levelet hagyott.

Kedves Kollégám! – írta. – A körülmények arra kényszerítenek, hogy haladéktalanul elinduljak, ezért javasolom, hogy találkozzunk a Felderítetlen Vidék szívében; miután az ottani csillagoknak nincs nevük, közlöm a tájékoztató adatokat: repüljön egyenesen, a kék nap mögött forduljon balra, a következő, a narancsszínű mögött jobbra; ott négy bolygó van, bal kéz felől a harmadikon találkozunk. Várom!

Az Ön Tarantogája

Elláttam magam üzemanyaggal, és szürkületkor felkerekedtem. Az utat egy hét alatt tettem meg, behatoltam az ismeretlen övezetbe, könnyen megleltem a keresett csillagokat, és a professzor útmutatásait híven követve, a nyolcadik nap reggelén felfedeztem a megbeszélt bolygót. A vaskos égitestet borzas, zöld bunda borította; óriási, délszaki őserdő volt. A látvány kissé megzavart, mert nem tudtam, hogyan kutassam föl Tarantogát, de számítottam találékonyságára – és nem tévedtem. A bolygó felé suhanva, északi féltekéjén zavaros vonalakat észleltem, amelyektől elakadt a lélegzetem.

Mindig intem a fiatal, tapasztalatlan űrhajósokat: ne higgyék el, ha valaki azt meséli, hogy egy égitesthez közeledve, elolvasta a bolygó nevét; ez közönséges kozmikus tréfa; ezúttal azonban kutyaszorítóba kerültem, mert ez erdők zöldjéből ez a felirat rajzolódott ki:

Nem várhattam. A következő bolygón találkozunk.

Tarantoga

A betűk kilométeresek voltak, másképp természetesen nem ötlöttek volna szemembe. Elálmélkodtam, furdalt a kíváncsiság, miként készítette a professzor ezt a gigantikus feliratot, ezért egészen alacsonyan repültem. Ekkor megláttam, hogy a betűk – az erdőben vágott széles utcák, és világosan elkülönülnek az érintetlen területektől.

Anélkül, hogy megoldottam volna a rejtélyt, az üzenetnek megfelelően elszáguldottam a legközelebbi lakott és civilizált bolygóra. Szürkületkor leszálltam a repülőtéren. Hiába kérdezősködtem a légi kikötőben Tarantoga felől; ezúttal is csupán egy levél várt.

Drága Kollégám! – írta. – Bocsásson meg az újabb csalódásért, de halaszthatatlan családi ügy miatt, sajnos, nyomban haza kell térnem. Hogy enyhítsem bánatát, a repülőtér irodájában egy csomagot hagyok, szíveskedjék átvenni; legutóbbi kutatásaim eredményeit tartalmazza. Bizonyára izgatja, hogyan sikerült az előző bolygón az üzenetet megírnom; egészen egyszerű volt. Az illető glóbusz jelenleg a Föld szénkorának megfelelő korszakban van. Hatalmas gyíkok, többek között negyven méteres, rettenetes atlantoszauroszok lakják. Leszállásom után egy nagy atlantoszaurosz-csordához lopakodtam, és addig ingereltem őket, amíg csak rám nem rohantak. Futásnak eredtem az erdőben, és menekülésem útvonalát úgy számítottam ki, hogy betűket írjak le, a nyomomban robogó csorda pedig rendre ledöntötte a fákat. Így keletkezett a nyolcvan méter szélességű bevágás. Ismétlem, egyszerű volt, de kissé fárasztó, ugyanis több mint harminc kilométert kellett szaladnom, és ráadásul meglehetősen gyorsan.

Szívből sajnálom, hogy ezúttal sem találkozunk személyesen, kérem, fogadja meleg kézszorításomat és őszinte nagyrabecsülésemet. Az ön erényeinek és bátorságának tisztelője.

Tarantoga

P. S. Melegen ajánlom, este menjen el a városban egy hangversenyre – remek.

T.

Átvettem az irodában a nekem szánt csomagot, elvitettem a szállodába, magam pedig nekivágtam a városnak. Eléggé érdekes látvány volt. A bolygó annyira gyorsan forog, hogy a napszakok óránként változnak. Az így keletkezett centrifugális erő hatására a szabadon függő mérőón nem merőleges a talajra, mint a Földön, hanem 45 fokos szöget alkot. Minden házat, tornyot, falat, általában minden épületet úgy készítenek, hogy 45 fokos szöget zárjon be a talajhoz viszonyítva, és ez furcsa kép az emberi szem számára. Az utca egyik oldalán a házak mintha hanyatt vetnék magukat, a másik oldalon, éppen ellenkezőleg, a járókelők fölé hajolnak. A bolygó lakóinak – nehogy felforduljanak – a természetes alkalmazkodás eredményeképpen egyik lábuk rövidebb a másiknál; az embernek járás közben egyik végtagját állandóan meg kell görbítenie, s ez idővel szörnyen kellemetlen és fárasztó. Olyan lassan haladtam tehát, hogy mire elértem a hangverseny színhelyét, már éppen csukogatták a terem ajtajait. Sebtiben jegyet váltottam és besiettem.

Alighogy leültem, a karmester kopogtatott pálcájával, és a közönség elnémult. A zenekar tagjai buzgón játszani kezdtek számomra ismeretlen hangszereiken, amelyek az öntözőkanna rózsájához hasonló, lyukacsos tölcsérekben végződtek, és trombitákra emlékeztettek; a karmester néha elragadtatva felemelte mellső végtagjait, időnként pedig mintha „pianó”-t vezényelt volna, de egyre jobban elképedtem, mert egy árva hangot sem hallottam. Lopva oldalt pillantottam, és felfedeztem szomszédaim arcán az önkívület jeleit. Egyre zavartabban és nyugtalanabbul, titokban megpiszkáltam a fülemet, de hiába. Végül már azt hittem, hogy megsüketültem, ezért az egyik körmömmel halkan rákoppintottam a másik körmömre, de ezt a halk neszt jól meghallottam. Most aztán igazán nem tudtam, mire véljem a dolgot, meghökkenve figyeltem magam körül az esztétikai élvezet megnyilvánulásait, és elüldögéltem a mű végéig. Förgeteges taps robbant ki; a karmester meghajolt, ismét kopogtatott néhányat pálcájával, és a zenekar nekilátott a szimfónia következő részének. Körös-körül mindenki el volt ragadtatva; rengeteg szipogást hallottam, és ezt a mélységes meghatódás jelének tartottam. Sor került végre a viharos befejezésre – erre csupán a karmester heves kitöréseiből és a zenészek homlokán gyöngyöző verejtékcseppekből következtethettem. Ismét felcsattant a mennydörgő taps. Szomszédom felém fordult, megdicsérte a szimfóniát és a zenészeket. Ötölve-hatolva válaszoltam, és teljesen megzavarodva kisurrantam az utcára.

Húsz-harminc lépést mehettem, amikor eszembe jutott, hogy az épület homlokzatára pillantsak. A ház, a többiekhez hasonlóan, éles szögben az utca fölé hajolt; a főbejárat fölött hatalmas felirat látszott: Városi Olfaktórium. Lejjebb a műsort hirdető falragaszok voltak, a következő szöveggel:

ODONTRON

PÉZSMA SZIMFÓNIÁJA

I. Preludium Odoratum

II. Allegro Aromatoso

III. Andante Olens

Vezényel

a nálunk vendégszereplő neves orrista

HRANTR

Dühösen elkáromkodtam magam, és sarkon fordulva a szállodámba rohantam. Tarantogát nem hibáztattam az elmaradt esztétikai élvezetért, hiszen nem tudhatta, hogy még most is a Szatellinán szerzett náthámmal bajlódom.

Csalódásomért kárpótolni akartam magam, ezért a szállodába érkezve, tüstént kibontottam a csomagot. Vetítőkészüléket, egy tekercs hangosfilmet és az alábbi tartalmú levelet találtam benne:

Kedves Kollégám!

Bizonyára emlékszik még telefonbeszélgetésünkre, amikor ön a Kis Medvén volt, én pedig a Nagy Medvén tartózkodtam. Akkor megjegyeztem, hogy feltételezésem szerint akadnak lények, amelyek megélnek a nagy hőségben, a forró, félig folyékony halmazállapotú bolygókon. Azt is közöltem, hogy ennek a kérdésnek a végére járok, ön kételkedett abban, hogy az efféle vállalkozás sikerülhet. Nos, itt vannak a bizonyítékok. Kiválasztottam egy tüzes bolygót, jól megközelítettem, majd hosszú azbeszt-zsinóron tűzálló filmfelvevő-készüléket és mikrofont eresztettem a mélybe; sok érdekes felvételt készítettem ezzel a módszerrel. Egy kis ízelítőt bátorkodtam levelemhez csatolni.

Az Ön Tarantogája

Lángolt bennem a megismerés vágya, úgyhogy mihelyt befejeztem az olvasást, haladéktalanul a készülékbe helyeztem a filmet, az ágyról lehúzott lepedőt az ajtóra akasztottam, és a lámpát eloltva, megindítottam a vetítőt. A rögtönzött vásznon először csupán színes foltok villództak, rekedt hangokat és pattogást hallottam, mintha fahasábok recsegtek volna a kályhában, majd élessé vált a kép.

Hanyatlófélben volt a nap. Az óceán felszíne remegett; apró, kékes lángok táncoltak rajta. A tüzes fellegek elhalványultak, egyre sűrűbbé vált az esthomály. Megjelentek az első, bágyadt csillagok. A napi feladataitól kifáradt ifjú Kralosz éppen előbújt, hogy elvégezze esti sétáját. Céltalanul ballagott, egyenletesen mozgatva csüdejét; élvezettel szívta az izzó ammóniák friss, illatos páráját. Kralosz feszülten szimatolt, de csak akkor ismerte fel barátját, amikor az már közvetlen mellette volt.

Gyönyörű este, nemde? – jegyezte meg Kralosz. Barátja egyik kettőséről a másikra nehezedve, félig kihajolt a tűzből és ráhagyta:

– Valóban, gyönyörű. Az idén kivételesen jó a szalmiáktermés, tudod-e?

– Igen, gazdag aratás ígérkezik.

Kralosz lustán himbálódzott, hasra fordult és kidüllesztve összes látóját, a csillagokra meredt.

– Tudod, kedvesem – jegyezte meg kisvártatva –, valahányszor a sötét eget szemlélem, mint most is, csalhatatlanul érzem, hogy ott messze, messze, a miénkhez hasonló más világok vannak, amelyeket ugyancsak eszes lények laknak...

– Ki beszél itt észről?! – hangzott fel mellettük. Mind a két ifjú háttal az érkező felé fordult, hogy felismerhesse a jövevényt. Flament görcsös, de még mindig erős alakját pillantották meg. Az agg tudós fennkölt mozdulatokkal közeledett, és jövendőbeli, szőlőfürthöz hasonló utódai már dagadoztak és kicsíráztak széles vállán.

– A más világokon lakó értelmes lényeket emlegettem... – felelte Kralosz, és üdvözlésképpen tisztelettel megemelte gülét.

– Kralosz más világok eszes lényeiről beszél? – csodálkozott a tudós. – No, nézd csak! Más világok... Ah, ez a Kralosz, ez a Kralosz. Már meg mit művelsz, gyermekem? Szabadjára ereszted a képzeletedet? Hogyne... megdicsérlek... miért ne, ilyen szép estén... Igaz ugyan, hogy érezhetően hidegebb lett, nem vettétek észre?

– Nem – válaszolta egyszerre a két ifjú.

– Természetesen, fiatal tűz, tudom. És mégis, alig van most 860 fok... Fel kellett volna vennem a kettős lávabélésű körgalléromat. Hiába, öregszem. Szóval, szerinted – folytatta hátat fordítva Kralosznak – más világokon is vannak értelmes lények? És milyenek ezek a te teremtményeid?

– Pontosan nem lehet tudni – rebegte félénken az ifjú. – Azt hiszem, hogy különbözők. Állítólag nem lehetetlen, hogy a hidegebb bolygókon a fehérjének nevezett anyagból élő szervezetek keletkeznek.

– Kitől hallottad ezt?! – kiáltott fel haragosan Flament.

– Imploztól. Attól a fiatal biokémikus hallgatótól, aki...

– Mondd inkább, hogy fiatal szamártól! – robbant ki dühösen Flament. – Élet fehérjéből?! Élőlények fehérjéből? Nem szégyellsz ekkora ostobaságot kiejteni tanítód jelenlétében?! Íme, ez az eredménye a tudatlanságnak és az önhittségnek, amely félelmetesen terjed manapság! Tudod, hogy mit érdemelne a te Implozod? Vízzel kellene lefröcskölni, bizony!

– De tiszteletreméltó Flament – kockáztatta meg a közbeszólást Kralosz barátja –, miért akarod ennyire megbüntetni Implozt? Vajon meg tudod-e mondani, milyenek lehetnek más bolygókon az élőlények? Lehet-e függőleges testtartásuk, és mozoghatnak-e úgynevezett lábakon?

– Ki mondta ezt neked?

Kralosz ijedten hallgatott.

– Imploz... – suttogja barátja.

– Hagyjatok már békében a ti Implozotokkal és agyszüleményeivel! – rivallt rájuk a tudós. – Lábak! Valóban! Mintha már huszonöt lánggal ezelőtt nem bizonyítottam volna be matematikailag, hogy a kétlábú lény, alighogy felállítanád, rögtön teljes hosszában elvágódna; sőt, a megfelelő modellt és rajzot is elkészítettem, de mit tudhattok ti erről, ti lustaságok? Hogy más bolygón milyenek az értelmes lények? Nem rágom a szátokba, okoskodj magad, tanulj meg gondolkodni. Először is, kell hogy legyen szervük az ammóniák feldolgozásához, igaz? Milyen berendezés alkalmasabb erre a csüdőnél? Vajon nem megfelelően ellenálló, megfelelően meleg környezetben kell mozogniok, úgy, mint minálunk? Ez is igaz, mi? No, látod! Miként tehetnék ezt másként, mint kettősökkel? Hasonlóan alakulnak az érzékszervek is – a látók, a gülök és a szagorok. De nemcsak alkatukban kell hasonlítaniuk ránk, ötneműekre, hasonlít az életmódjuk is. Ismeretes, hogy az ötnem családi életünk alapja – próbálj valami mást kieszelni, erőltesd meg képzeletedet, ahogy csak akarod, és kezeskedem érte, hogy kudarcot vallasz! Igen, mert a családalapításhoz, ahhoz, hogy utódok szülessenek, egyesülnie kell Dadának, Gagának, Mamának, Fafának és Hahának. Mit sem ér a kölcsönös rokonszenv, mit sem érnek a tervek és az ábrándok, ha az ötnemnek akár csak egy képviselője is hiányzik – efféle helyzet, sajnos, néha előfordul az életben, családi négyszögnek, vagyis boldogtalan szerelemnek nevezzük... Tehát, amint látod, ha elfogulatlanul okoskodunk, csakis a tudományos adatok alapján, ha igénybe vesszük a logika finom műszerét, ha hidegen és tárgyilagosan járunk el, arra a cáfolhatatlan következtetésre jutunk, hogy minden értelmes lénynek hasonlítania kell az ötneműre... No, remélem, meggyőztelek benneteket.

Huszonhatodik, egyben utolsó utazás

Tizenöt év telt el, amióta elhagytam a Földet, honvágyam egyre erősebben jelentkezett; végül elhatároztam, hogy felkeresem a hazai tájakat. Erre az elhatározásra Teropián, a Bálna-rendszer harmadrendű bolygóján jutottam. A rakéta-kikötőben népes csoportot pillantottam meg, az utasok komoran hallgatva olvasták az Űrhajózási Iroda tábláján közzétett hirdetést. Eszerint nagy meteorok raja tört be a rakéta-útvonalra; a jobb időjárásra várva, napjaimat alkalmi társaim körében töltöttem. Egyikük, egy ifjú szájhős, fűnek-fának történetkéket mesélt azokról a bolygókról, amelyeket állítólag személyesen meglátogatott. Az első szempillantásra felismertem, hogy közönséges csaló, és alkalomadtán lelepleztem hazugságait. Volt képe jelenlétemben az Orion csillaghalmazba tartozó Boréba bolygó állítólagos lakóit emlegetni; kijelentette, hogy hegynagyságú szörnyetegek élnek ott, ezeket csigaloknak nevezik csigalassú életműködésük miatt, amely a bolygó alacsony hőmérsékletének és eljegesedésének következménye.

– Képzeljék el, uraim – szónokolt –, Egyiptomban VI. Amenhotep, a tébai dinasztia tagja uralkodott, amikor Borélián összeakadt két csigái. Az első megszólalt: „Mi újság?” – Azután felépítették a piramisokat, Nagy Sándor meghódította Ázsiát, és elérte a Csendes-óceánt, Róma legyőzte Görögországot, megalakult a német-római császárság, lezajlottak a kereszteshadjáratok, az izlám harcolt a kereszténységgel, a fehér rózsa a vörös rózsával, elmúlt a harmincéves és a százéves háború... de a másik csigái még most sem felelt, csak amikor Németország Sedannál legyőzte Franciaországot, válaszolt a boréliai szörnyeteg: „Semmi.” Ilyen valószínűtlenül, hallatlanul lassan telik az élete ezeknek az elképesztő lényeknek; nyugodtan állíthatom, mert saját szememmel láttam és megfigyeltem őket.

Itt már elhagyott a béketűrés.

– Az ön meséje – vetettem oda hidegen – aljas hazugság.

Az általános érdeklődés középpontjába kerülve, megmagyaráztam:

– Nagy Sándor sohasem érte el a Csendes-óceánt, mert mint jól tudjuk, i. e. 325-ben, félútról visszafordult.

Megtapsoltak; ettől fogva a hazudozót mindenki megvetette. A jelenlevők között volt egy tiszteletet keltő aggastyán; hozzám lépett és elismerését fejezte ki azért, hogy síkraszálltam a pontosság és az igazság védelmében, majd Tarantoga professzorként mutatkozott be. Mérhetetlenül megörültem, hogy a szerencsés véletlen folytán végre összeakadtunk. Ettől kezdve teropiai tartózkodásunk befejezéséig el nem váltunk egymástól. Szellemi dőzsölés közben kellemesen telt az idő; a professzor beszámolt az Erydan-rendszerbeli gorgotoknál tett látogatásáról, a truvankokkal kapcsolatos kutatásairól – ezek a csodálatos panteluziai szervezetek az egész világegyetem legfecsegőbb növényei – megmutatta az odolegek fényképeit is. Ezek helyüket egész furcsa módon változtatják, minden lépésnél hol jobbra, hol balra végigvágódnak teljes hosszúságukban. Én is megosztottam a professzorral kétéves sztredogenciai tartózkodásom megfigyeléseit: a lakosság halottait az égbe temeti, ugyanis a megfelelő koporsókban elhelyezett holtakat óriási sebességgel kilövik a világűrbe; az egész bolygót kis holdakként keringő mauzóleum-rajok veszik körül. Ez a repülő temető jócskán megnehezíti a rakétahajózást. A professzor ezt a tájékoztatást a Meopser bolygóról és a rajta élő értelmes muciochokról írt, akkoriban még kiadatlan művének egy példányával hálálta meg. Igen gyakran emlegette félelmetes hasonlatosságukat az emberekhez, úgyhogy végül szörnyen kíváncsi lettem Meopserára. Egy ideig haboztam, hiszen elhatároztam, hogy visszatérek a Földre, de a kutató legyőzte bennem az embert. Az Űrhajózási Iroda előrejelzése éppen kitűnő időt jósolt, így aztán meleg búcsúzkodás után elváltam Tarantogától, és felkészültem az indulásra. Elláttam magam a szükséges dolgokkal, a légikikötő melletti könyvesboltban megvettem a térképet, amely a mennyboltnak a Meopserát is magában foglaló részét ábrázolja. Sajnos, újat nem kaptam, tehát használt példányt vásároltam. A balszerencse úgy akarta, hogy éppen a Meopsera közelében a felismerhetetlenségig elkopott, ugyanis éppen azon a helyen volt összehajtva. Bízva tapasztalataimban, vonalzóval meghúztam a legrövidebb csillagközi útvonalat és felkerekedtem.

Az út meglehetősen hosszúnak ígérkezett, ezért szép számmal vittem magammal könyveket, hogy olvasgatással kellemesen teljék az idő; ezek az útirajzok és tudományos művek különböző transzgalaktikus expedíciókkal, kozmodromiai elméletekkel, sport és turisztikai űrhajózással és ehhez hasonlókkal foglalkoztak. Olvasás közben nőttön-nőtt az elégedetlenségem, sok mindent kifogásoltam a szerzőknél; végül már felingerelt, mennyire lelkiismeretlenek, gyakran tévednek, pontatlanok, sőt, meghamisítják a dolgokat – elhatároztam, gyökeresen változtatok a helyzeten, és a rám jellemző hevességgel nyomban nekiláttam az írásnak, így született meg ez a napló. Négy hétig éjjel-nappal írtam, sőt, még akkor sem eresztettem el a tollat, amikor elnyomott az álom. Annyira belemélyedtem művembe, a bolygók tájképei olyan színesen jelentek meg előttem, a kézirat lapjaira kívánkozó szereplők tömege állandóan annyira elevenen rajzott íróasztalom körül, hogy teljesen megfeledkeztem arról, hol vagyok és hová repülök. Egy éjszaka fejem a kézirathalomra billent, és elnyomott a buzgóság; kurta, de mély álomból hatalmas rázkódás vert fel. Talpra szökkentem és az ablakhoz rohantam. Odakint szuroksötét volt az éj. Megvizsgáltam a rakéta belsejét, megállapítottam, hogy sértetlen, és arra a következtetésre jutottam, hogy nyilván egy meteor súrolta. Szememről elszállt az álom, visszatértem munkámhoz. Már több órája írtam, amikor észrevettem, hogy a rakéta belsejében oszlik a sötétség. Ismét az ablakhoz léptem, és elképedve láttam, hogy körös-körül buja növényzetű, tágas rétek terülnek el, és a pirkadat rózsásra festi az eget. Habozás nélkül kinyitottam a csapóajtót. Egyre jobban világosodott, magasan szálltak a fellegek, lágyan zúgó szellő ringatta a fák koronáit. Rakétám a nagy lendülettől törzse közepéig puha homokdombba fúródott; így tehát eléggé meglepetésszerűen értem földet a Meopserán. Szórakozottságomon mosolyogva megcsóváltam fejem, kéziratomat a szekrénykébe zártam, és elhagytam a rakétát, hogy megkeressem az ismeretlen glóbusz lakóit.

Elhaladtam egy apró növényekkel borított szelíd lanka mellett, és nyílegyenes, széles útfélére bukkantam. Nekivágtam és élveztem a friss hajnalt. Körülnézve a vidéken, arra a következtetésre jutottam, hogy Tarantoga professzor kissé túlzott. A bolygó valóban hasonlított a Földre, de a mennybolt halványabb, kevésbé kék. A felhők alakja is különbözött a földiekétől.

A kanyarban egy teremtmény került elő; amikor már kellőképpen megközelítettük egymást, láttam, hogy fiatal férfira emlékeztet; ebben igaza volt Tarantogának. Feljegyeztem megfigyelésemet, majd az idegenhez léptem, könnyedén térdet hajtottam, széttárt karommal kört írtam le – ez a szokásos köszöntés a Galaktika déli vidékein –, s megkérdeztem, a Meopserán vagyok-e, és egy muciochhoz van-e szerencsém. A teremtmény először kidüllesztette szemét, majd két lépést hátrált és megszólalt:

– Micsoda? Nem értem.

A nyelvet, amelyen beszélt, ismertem; de sehogy sem tudtam visszaemlékezni, hogy a mennybolt melyik tájékán dívik; nem is csoda egy magamfajta embernél, aki kis híján háromszáz galaktikus nép nyelvjárását érti. Noha nem tudtam emlékezetembe idézni, hol beszélik ezt a tájszólást, nyelvem mégis ráállt, megkérdeztem tehát, vajon a Meopserán vagyok-e, és megismételtem barátságos érzelmeimet jelző, köröző karmozdulatomat. A lény először lassan hátrahúzódott, majd hirtelen sarkon fordult, és hatalmas szökkenésekkel elvágtatott; egy pillanattal később eltűnt szemem elől.

„Félénk példány” – elmélkedtem, leírtam észrevételeimet, és folytattam utamat. Hamarosan újabb lényre bukkantam; ez is az úton haladt – az elsőnél sokkal kisebb, nyilván még fejletlen teremtés volt, egy tarka karikaszerűséget görgetett, és hangos kiáltásokat hallatott; lehet, hogy énekelt. Ezt is megszólítottam, mint az elsőt – megtorpant és nem válaszolt. Megismételtem kérdésemet és az üdvözlő mozdulatokat, ekkor hirtelen lekuporodott, ujjacskáit szájnyílásába dugta, ajkát szinte a füléig széthúzta, és szabad ujjaival orcája mellett kalimpált, mintha láthatatlan hangszeren játszana, később pedig talpra szökkent, és torkaszakadtából kiáltozva: „Med, med!” – elmenekült a réteken át. A „med” szó, amennyire visszaemlékeztem, tébolyodott-félét jelent, felírtam tehát, hogy a Meopserán az őrültek szabadon mászkálnak a közutakon, és elmeállapotukra kiáltásokkal hívják fel a járókelők figyelmét. Ezek után ismét nekivágtam az útnak.

Néhány kilométerrel odább, kis tó partján, élőlény üldögélt, zöld, kék, narancsszínű és lila csíkokkal tarkított fehér öltözékben. Horgászbothoz hasonló eszközzel halászott. Óvatosan megközelítettem, ügyelve arra, hogy mozdulatom és magatartásom kifejezze barátságos szándékomat, és még egyszer megkérdeztem, a Meopserán vagyok-e. A lény fürkésző pillantást vetett rám, majd így szólt:

– Miféle tréfa ez? Miféle Meopsera? Ez Merka.

– Hogyan? – érdeklődtem. Ilyen bolygót nem ismertem.

– Merka. Hogy kerültél ide?

– Nemrégen érkeztem – tértem ki a válasz elől; tapasztalatból tudom, hogy a bolygólakók néha nagyon bizalmatlanok az idegenekkel szemben. – És te ki vagy? – ezúttal én faggattam.

– Én? Én vagyok a helyi „dok”.

Letelepedtem a lény mellé, és vallatóra fogtam különböző dolgokról. Annyira gyorsan és tagolatlanul pergett a nyelve, hogy a felét sem értettem, végeredményben azonban megtudtam, hogy a bolygót Merkának hívják, lakói pedig merkaiaknak nevezik magukat; a „dok” az orvoshoz hasonló foglalkozást jelent.

Ez a harmadik lény udvariasabbnak bizonyult; a domb mögött várakozott a járműve, és felajánlotta, hogy elszállít a közeli településig. Javaslatát szívesen elfogadtam. Útközben a dok megválaszolgatta kérdéseimet, úgy, hogy nagyjából képet alkothattam a merkai helyzetről. A merkaiaknak fejlett civilizációjuk van; Merka közelében számos más bolygó, például Csajna és Rasa kering; az utóbbi és Merka között ellenséges a viszony. Beszélgetésünket csakhamar befejeztük, mert megérkeztünk a településhez. Itt a dok ajándékképpen néhány, náluk használatos fizetési eszközt adott át, és elintézve a formaságokat, beültetett egy vasjárműbe, amely a Nyuouk nevű nagyvárosukba tartott. A jármű fülkéjében néhány teremtmény tartózkodott. Egyikük, egy öregedő, kopasz hím, velem szemben ült. Ez a személy egész utazásunk alatt szüntelenül locsogott, hadonászott, sőt, nyálával lefröcskölt, amit megadással tűrtem. Figyelmesen hallgattam társalgásukat; ez nem volt könnyű, mert kiejtésük vakkantásszerű. Csak töredékeket értettem meg, de így is megtudtam, hogy a Merkán különböző színű lények élnek – feketék, fehérek, vörösek, sőt, zöldfülűek. Az utóbbiakról a kopasz hím egyik kijelentéséből szereztem tudomást: Mi, a társam? De hiszen az teljesen zöldfűlű.

A hím eldicsekedett vele, hogy bőségben él, mert feltalált egy új, rendkívül erős mérget.

– A gabona elégetése és elsüllyesztése – magyarázta – drága és körülményes eljárás, az én szerem tíz másodperc alatt elintéz mindent; egy negyed csészére való elegendő hat zsák gabonára vagy gyümölcsre; meghintjük és kész. Ha valaki megkóstolná, annak menten befellegzett.

Ez annyira meghökkentett, hogy megkérdeztem, vajon az élelmiszerek pusztítása náluk szórakozás vagy pedig nemzeti szokás?

Minden tekintet felém fordult, a hím pedig kézzel-lábbal hadonászva olyan üvöltést csapott, hogy egy szót sem értettem: egyre a „Rasa” és a „propaganda” kifejezéseket hajtogatta, majd elfulladt a lélegzete, és kiverte a verejték. Nem akartam ingerelni ezt a kötekedő személyt, elhallgattam. Egy darabig csend volt, majd ismét megindult a beszélgetés. Elhangzott egy új szó: „Ejbom”. A megbecsülésből, amellyel nevét kiejtették, arra következtettem, hogy ez istenségféle náluk; az égből leszálló tűz és füstfelhő formájában tisztelik. Az ószövetség Jehovájára emlékeztetett, így is jegyeztem fel, később azonban emberi áldozatokról tettek említést, felírtam tehát, hogy vallásos tiszteletük tárgya vérszomjas és rettenetes istenség, a babiloni Baalhoz hasonlít. Ez az értesülés nagyon nyugtalanított, de uralkodtam magamon.

Végre ablakunk előtt óriási felhőkarcolók jelentek meg; Nyuoukhoz közeledtünk. A pályaudvart bádogtető fedte, ezernyi gép zúgott, sistergett és süvített körös-körül; a merkaiak széles áradata zúdult ki a szüntelenül érkező járművekből, és a tömeg szaporán a kijárat felé tódult. Csatlakoztam hozzájuk; a sokadalomban állandóan lökdöstek és tuszkoltak; kikerültem az utcára, amely tele volt suhanó kocsikkal és rengeteg gyalogossal. Alig háromszáz lépésnyire lehettem az állomástól, amikor félelmetes szirénázás hasított a levegőbe; a merkaiak kivétel nélkül futásnak eredtek, így kiabálták az „Ejbom, Ejbom!” szót. A járművek megálltak, helyettük az utca közepén veszett gyorsasággal hatalmas vörös-ezüstcsíkos kocsik száguldoztak, amelyekből egy öblös hang felszólította a járókelőket, hogy arcra borulva tiszteljék Ejbomot. Ez méginkább eszembe juttatta a Baal-kultuszt, hiszen tudjuk, hogy a rettenetes, belül üres rézbálványból szóltak a papok a néphez, és véráldozatot követeltek. Az utca teljesen elnéptelenedett. Megzavarodva, balsejtelmektől gyötörve, előbb jobbra, majd balra rohantam. Néhány száz lépéssel odább, az utcakereszteződésben megállt egy nagy kocsi; négy fekete ruhás, álarcos lény magas fémhengert dobott a kövezetre, és meggyújtotta tartalmát. A nyomban kirobbanó hatalmas, fekete füstgomolyag az egész környéket elborította. Megértettem, hogy a papok megfüstölik azokat a helyeket, ahová hitük szerint Ejbom lép; nem akartam megsérteni vallásos érzelmeiket, hasra vetettem magam, és aggódva vártam a további fejleményeket. Kisvártatva közelgő szirénázást hallottam. Közvetlenül mellettem lefékezett egy hosszú, alacsony jármű; öt álarcos, fekete pap ugrott ki belőle. A legmagasabb rám kiáltott:

– Nagyon helyes, így kell szabályszerűen feküdni.

Két másik keményen megragadta a karomat és felemelt, a negyedik feliratos táblácskát tűzött a mellemre. Igyekeztem ellenszegülni, erre a mellettünk ácsorgó ötödik pap, aki az álarc fekete üvegén keresztül az egész jelenetet megfigyelte, szigorúan rám rivallt:

– Hulla vagy, feküdj le tüstént.

– Nem vagyok hulla – tiltakoztam rémülten.

– Ne butáskodj, azonnal lefeküdni – vezényelt a pap. Intett a segédeinek, akik erőszakkal ledöntöttek, és rákötöztek egy vászonból és rudakból összetákolt alkotmányra. Megértettem, hogy ütött az utolsó órám, kézzel-lábbal védekeztem. Valami reccsent a kezemnél, éles fájdalmat éreztem, és abbahagytam a kapálózást. A papok felkapták ezt az alkotmányt, felemelték velem együtt, és a jármű belsejébe lökték. Egy ideig csend volt, majd egészen közelről üvöltést hallottam és dulakodás zaját; újabb áldozatot fogtak. Csakhamar egy hozzám hasonlóan megbénított merkait dugtak a kocsiba, és elhelyezték fölöttem.

A legmagasabb pap megszólalt:

– Egy hulla, egy élő, harmadfokú égési sebekkel, háromszáz méternyire a nulla ponttól, indulás.

A jármű felüvöltött, és szédületes sebességgel eliramodott. A torkomon nem jött ki hang, szemembe könny szökött, hogy ilyen tragikusan kell elpusztulnom. Végül sorstársamhoz fordultam, és megkérdeztem, hogy mi lesz velünk.

– A mennykő csapjon belé – felelte –, legalább egy félnapot elpocsékolunk. Még hosszú szertartás vár ránk: mosdatás, fürdetés – pokoli!

Megremegtem. Nem volt kétséges: az aztékok is így bántak kiszemelt áldozatukkal.

– Vajon... nagyon megkínoznak bennünket? – érdeklődtem.

– Eléggé. Már másodszor esik ez meg velem ebben a hónapban; hogy a sistergős istennyila vágjon belé! Szabadság, a kutyafáját.

Kissé megvigasztalt, hogy a merkai életben maradt az áldozati szertartás után. Szerettem volna megtudni, mi lesz a sorsunk, de féltem, hogy megsértem vallásos érzelmeit, hát óvatosan faggattam, vajon a hívők közé tartozik-e.

– Igen – válaszolta –, na és aztán?

– Ó, semmi – nyugtatgattam –, csak érdekelne, hogy mit jelentett az a szertartás az utcán?

Előbb sokáig hallgatott, majd álmélkodva kijelentette:

– Talán az égből pottyant közénk? Ön bizonyára idegen, alighanem vidékről került ide?

– Igen – feleltem –, a Galaktika vidékéről származom; nemrégiben érkeztem, és nem ismerem a maguk szokásait, kérem tehát, hogy ne vegye rossznéven kérdéseimet. Ejbom talán az önök istene, és bennünket áldozatul szemeltek ki?

A merkai felnevetett a fejem fölött, majd hirtelen abbahagyta, és hangosan szitkozódott:

– Nagy kópé az úr – jegyezte meg –, de ez igaz. Valóban Ejbom az istenünk, de már torkig vagyunk az uralmával. Gondolja el – futotta el a méreg –, éppen engem kellett elkapniok, ráadásul másodízben. Minden héten megrendezik ezt a disznóságot, nem lehet nyugodtan kilépni az utcára, mindenütt szirénák, erőszak, fejvesztettség, igazoltatás – meg kell őrülni. Az eredmény pedig az egyre növekvő rémület. Na, itt vagyunk.

Valami megvillant az ablaknál, kitárult a hatalmas kapu, és behajtottunk egy óriási épület udvarába. Amint kicipeltek a járműből, felkiáltottam, hogy kificamodott a kezem; halványan reménykedtem, hogy ez talán megment az áldozati tűztől, mert történelmi tanulmányaimból emlékeztem rá, hogy a barbár törzsek betegeket nem áldoztak föl. Néhány perccel később beszállítottak egy sötét szobába, ahol három, tetőtől talpig fehérbe öltözött lény vett kezelésbe; megértettem, hogy ezek az Ejbommal küzdő istenség papjai, mert kijelentették, hogy nem esik bántódásom. Megtudtam, hogy eltört az orsócsontom. Bekötöztek és rövidesen megmosdatva, kopaszra nyírva, erős illatú olajjal bedörzsölve egy teremben hevertem, harminc merkai között. Mindannyian ijesztően káromkodtak. Kiderült, hogy ugyanúgy jutottak ide, mint én. Az egyiknek eltört a kulcscsontja, a másiknak a lába, a harmadikat megtiporták a földalatti vasút lépcsőjén. Egy idősebb személy pillanatonként felpattant ágyában és ordítozott, hogy kisgyermeket s nyílt tüzet hagyott otthon. Mégsem távozhatott.

Hozzám lépett egy fehérbe öltözött lény, megigazította párnámat és megnyugtatott:

– Ne törődjék vele, uram, minden egyes alkalommal többtucatnyi hasonló esetünk van; a múlt hónapban három anyókát tapostak halálra. Most alhatik, csak szíveskedjék megadni a címét, hogy elküldhessük a számlát.

Nem tudtam, mit válaszoljak, így hát fejfájásomra hivatkoztam. Magamra maradva, gondolatban még egyszer sorra vettem a néhány óra alatt átélt rendkívüli eseményeket; hasonló esetem még nem volt, noha sok ezer bolygót bejártam. Ebéd után tucatnyi termetes merkai hatolt be a terembe. Körülvették az ágyakat, és a véleményünk felől puhatolóztak. Egyikük megtudta, hogy külföldi vagyok, és feltámadt a kíváncsisága; kölcsönösen kérdéseket tettünk fel egymásnak. Tőle tudtam meg végre, hogy amit én vallásos szertartásnak tartottam, atomtámadási próba volt.

– Egy másik bolygóval háborúskodtok? – érdeklődtem.

– Nem.

– Akkor hát mire jó ez a gyakorlat?

– Mert veszélyben forgunk.

– Aha, tudom – visszaemlékeztem a dok szavaira –, Rasa fenyeget benneteket, igaz?

– Igen.

– Szörnyű. Rasa teremtette meg az atomfegyvert, ugye?

– Nem, a mi találmányunk.

– Ah, úgy – csodálkoztam –, de Rasa fenyeget benneteket? És nem tudtok valahogy megállapodni vele? Például, nem követelhetitek ennek a fegyvernek a betiltását?

– Volt már ilyen javaslat.

– No és?

– Elvetették.

– Értem, Rasa nem egyezett bele?

– Nem, mi utasítottuk el.

– Miért?

– Mert veszély fenyeget bennünket.

– Értem – bólintottam tűnődve. – Rasa már felhasználta valaki ellen ezt a fegyvert, és ti féltek, hogy most...

– Nem, mi használtuk először. Elpusztítottuk a dzsepek két városát.

– Úgy? De most bizonyára Rasa fenyegetőzik, hogy felhasználja ellenetek?

– Nem, azt hangoztatja, hogy békét akar.

– Békét?... Ez kissé furcsa – hümmögtem. – Várj csak... alighanem értem már: azt mondja, hogy békét akar, de ugyanakkor tömegesen efféle atom elleni védőgyakorlatokat tart az összes városaiban, igaz?

– Nem – felelte a merkai. – Jártam náluk egy hónappal ezelőtt; nem rendeznek gyakorlatokat.

– Nem rendeznek?

– Nem.

– Akkor hát ti minek rendeztek?

– Mert fenyegetnek bennünket.

– Kicsoda?

– Hiszen mondtam már. Rasa fenyeget bennünket.

– Úgy? – hüledeztem. – Bevallom, nem egészen értem. Úgy látszik, a ti logikátok más, mint a Földön.

Megfigyeltem, hogy már jó ideje fülét hegyezi mellettünk egy alacsony fickó, aki társam utolsó szavainál eltűnt.

Amikor mindnyájan eltávoztak, a szomszéd ágyon fekvő merkai megszólított:

– Ön elővigyázatlan; efféléket nem szabad feszegetni; keservesen megfizethet érte.

Annyi időm sem volt, hogy válaszoljak, mert dübörgő léptekkel négy sötétkék ruhás, szálas merkai rontott a terembe. Rám parancsoltak, hogy azonnal szedelőzködjem, és kövessem őket. Előkerült a fehér lény, és védeni próbált, arra hivatkozott, hogy beteg vagyok, eltört a kezem, de hasztalan. Sebtében felöltöztettek, és levezettek egy várakozó nagy, fekete kocsihoz. Elrobogtunk és néhány perc múlva megérkeztünk rendeltetési helyünkre. Bekísértek az épületbe, ahol nagy volt a sürgés-forgás. Kisvártatva belöktek egy világos szobába. Az íróasztalnál három merkai ült. A legmagasabb az irataimat követelte. Átlapozta papírjaimat, egész testében megremegett, az asztalra csapott és rám rivallt:

– Maga merkai?

– Nem – feleltem –, ember vagyok.

– Majd én megtanítlak gúnyolódni – üvöltötte talpra szökkenve. – Honnan csöppentél ide?

– Nemrégiben érkeztem...

– Érkeztél? Megvagy, jómadár. Beismered?

– Mit?... Mit jelent ez? – álmélkodtam.

– Hiába csűrsz-csavarsz, nem segít rajtad. Nem tetszik neked az atombomba, mi? Kémkedtél Rasa javára?

– Soha életemben – tiltakoztam –, nem is jártam azon a bolygón...

– Figyelmeztetlek, ne játszd a bolondot, mert megbánod – förmedt rám a legmagasabb. – Mit kerestél nálunk, mi?

– A Meopserára repültem, a muciochokhoz, a térképem kopott volt, így aztán idetévedtem a Merkára...

– Te csibész! – ripakodott rám a legmagasabb, majd váratlanul lecsillapodott, és így szólt: – Ha rács mögé kerülsz egy időre, majd elmegy a kedved a mókázástól.

Nagyon jól tudod, hogy nem vagy te semmiféle Merkán, hanem az Amerikaellenes Tevékenységet Vizsgáló Bizottság előtt, az Egyesült Államokban. Először bírálod külpolitikánkat, majd megjátszod az ártatlan bárányt? Ne félj, majd én szóra bírlak. Különbeknek is megoldottam már a nyelvét.

Lehullott szememről a hályog. Amióta az első lénnyel találkoztam, egyre csak izgatott, hogy semmiképpen sem jut eszembe, mire emlékeztet a helybeliek nyelve. Most világosság gyulladt agyamban: hát persze, eltorzított, elcsúfított angol nyelv volt. Tévedés áldozata lettem, amelyet nagyrészt a kiejtési különbség okozott: Merka – Amerika volt, Rasa – Russia, Csajna – China, Ejbom – A-Bomb és így tovább.

Égnek meredt minden hajamszála; még sohasem voltam ilyen kutyaszorítóban. Sejtettem, hogy siralmas sors vár rám, és nem tévedtem. Soraimat a New York-i börtönben írom, negyedik hónapja tartanak itt vizsgálati fogságban. Félek, hogy meopserai utazásomat meghatározatlan időre el kell halasztanom.

LÉTEZIK ÖN, MR. JOHNS?

Bíró: A bíróság megkezdi a Cybernetics Company kontra Harry Johns-ügy tárgyalását. A felek jelen vannak?

Ügyvéd: Igen, bíró úr.

Bíró: ön kit képvisel?

Ügyvéd: A Cybernetics Company jogtanácsosa vagyok, bíró úr.

Bíró: És hol az alperes?

Johns: Itt vagyok, bíró úr.

Bíró: Tessék bemondani a személyi adatait.

Johns: Készséggel, bíró úr. A nevem Harry Johns, 1917. április hatodikán születtem New Yorkban.

Ügyvéd: Elvi kérdésben szót kérek, bíró úr. Az alperes nem mond igazat: egyáltalán meg sem született.

Johns: Kérem, tessék a születési bizonyítványom. És a teremben jelen van a bátyám, aki...

Ügyvéd: Ez nem az ön születési bizonyítványa, és az a személy önnek nem bátyja.

Johns: Hát kié, talán az öné?

Bíró: Csöndet kérek. Ügyvéd úr, egy pillanat türelmet. Tehát, Johns úr?

Johns: Apámnak, néhai Lexington Johnsnak, autójavító műhelye volt, és ő oltotta belém az autószakma szenvedélyes szeretetét. Tizenhét éves koromban vettem részt először autóversenyen. Azóta mint hivatásos versenyző nyolcvanhétszer rajtoltam, és a mai napig tizenhatszor végeztem az első helyen, huszonegyszer a másodikon...

Bíró: Köszönöm, ezek a részletek nem tartoznak az ügyhöz.

Johns: Három aranyserleget, három aranyserleget...

Bíró: Mondtam már: köszönöm.

Johns: És ezüstkoszorút.

A Cybernetics Company elnöke, Donovan: No, már elakadt!

Johns: Azt ön nem éri meg.

Bíró: Csöndet kérek! Van jogi képviselője?

Johns: Nincs. Magam védekezem, az ügyem világos, mint a nap.

Bíró: Tudja-e, hogy milyen követeléseket támaszt önnel szemben a Cybernetics Company?

Johns: Tudom. Alattomos harácsolók vetették ki rám piszkos hálójukat.

Bíró: Köszönöm. Jenkins tanácsos úr, szíveskedjék ismertetni a bírósággal követelésük tárgyát.

Ügyvéd: Igenis, bíró úr. Két évvel ezelőtt az alperest a Chicago környéki verseny során baleset érte, és elvesztette a fél lábát. Akkor cégünkhöz fordult. Mint ismeretes, a Cybernetics Company műlábakat, műkezeket, művesét, műszívet és egyéb pótszerveket gyárt. Az alperes részletre vett egy bal műlábat, és befizette az első részletet. Négy hónappal később ismét felkeresett bennünket, ezúttal két műkezet, műmellkast és műnyakat rendelt.

Johns: Hazugság! A műnyakat tavasszal kértem, a hegyi verseny után.

Bíró: Ne tessék közbeszólni.

Ügyvéd: A második ügylet után az alperes cégünknek már kétezerkilencszázhatvanhét dollárral tartozott. További öt hónap elteltével az alperes nevében a bátyja fordult hozzánk. Az alperes akkoriban a New York melletti Monte Rosa gyógyintézetben tartózkodott. Az új rendelést elfogadtuk, cégünk, miután megkapta az előleget, számos műtestrészt szállított, amelyeknek részletes kimutatását csatoltuk az ügyirathoz. Többek között szerepel ott egy huszonhatezer-ötszáz dolláros, Géniusz márkájú elektromos agy, amely helyettesíti az egyik agyféltekét. Felhívom a tisztelt bíróság figyelmét arra a körülményre, hogy az alperes a Géniuszt luxuskivitelben rendelte meg nálunk, acélfoglalatú lámpákkal, természetes színű álomkép-kiváltó készülékkel, bajszűrővel és bánattompítóval, noha ez nyilvánvalóan meghaladta pénzügyi lehetőségeit.

Johns: Persze, jobban szeretnék, hogyha most az önök sorozatban gyártott kisagyával küszködnék!

Bíró: Csöndet kérek!

Ügyvéd: Az alperes tudatosan, rosszhiszeműen cselekedett, és eleve elhatározta, hogy nem fizeti meg cégünknek a megvásárolt alkatrészeket; ezt bizonyítja többek között az is, hogy nem közönséges, hanem különleges műkezet rendelt nálunk, beépített, tizennyolc köves schaffhauseni órával. Amikor az alperes adóssága elérte a huszonkilencezer-nyolcszázhatvanhárom dollárt, követeltük az összes nálunk vásárolt műtestrészek visszaszolgáltatását. A kerületi bíróság azonban elutasította keresetünket, azzal az indokolással, hogy a műtestrészek visszavétele lehetetlenné tenné az alperes további létezését, ugyanis ebben az időszakban az egykori Mr. Johnsból már csupán agyának fele maradt meg.

Johns: Mit jelentsen az, hogy „az egykori Johns”-ból?! Talán jutalmat kap a cégtől, ha becsmérel, maga pörvesztő!

Bíró: Csöndet kérek. Mr. Johns, ha továbbra is sértegeti a felperest, megbírságolom.

Johns: De hiszen ő sérteget engem!

Ügyvéd: Mérlegelve Mr. Johns helyzetét, vagyis, hogy tetőtől talpig eladósodott és a Cybernetics Company alkatrészeiből van összeállítva, cégünk roppant jóindulatot tanúsított iránta, és tüstént teljesítette minden kívánságát, mégis az alperes lépten-nyomon, nyilvánosan gyalázta gyártmányainkat, és szidta minőségüket. Ennek ellenére újabb három hónap múlva ismét megjelent nálunk. Elpanaszolta rengeteg kínját, baját, amelyek forrása, szakértőink szerint, az a körülmény volt, hogy agyának eredeti féltekéje rosszul érezte magát az új, hogy úgy mondjam, műanyag-környezetben. Emberbaráti érzelmektől vezérelve, cégünk még egyszer teljesítette az alperes kérését, és vállalta a teljes géniuszosítást, azaz a régi, eredeti agyrésznek egy másik Géniusz ikerkészülékre való kicserélését. Az új hitel igénybevétele folytán az alperes huszonhatezer-kilencszázötven dollár összegű váltót állított ki javunkra, amelyből a mai napig alig kétszázharminckét dollárt és tizennyolc centet törlesztett. Ilyen körülmények közt... kérem, tisztelt bíróság, az alperes szándékos süvítéssel, sistergéssel és csikorgással akadályozza és fojtja el a beszédemet. Szíveskedjék rendreutasítani!

Bíró: Johns úr...

Johns: Ez nem én vagyok, ez a Géniuszom. Mindig így viselkedik, ha erősen gondolkodom. Talán én tehetek a Cybernetics Company hibáiról? A tisztelt bíróság rendreutasíthatná Donovan elnököt selejtgyártásért!

Ügyvéd: Ilyen körülmények közt a bírósághoz fordulunk, és kérjük, ismerje el teljes tulajdonjogunkat a cégünk által gyártott és itt a teremben látható, bitorló műtestrész-kollekcióra, amely jogtalanul Harry Johnsnak nevezi magát.

Johns: Micsoda pimaszság! És ön szerint hol van Johns, ha nem itt?!

Ügyvéd: Itt a teremben nincsen semmiféle Johns, mert az ismert versenyző földi maradványai Amerika különböző autósztrádáin szétszórva hevernek. Így tehát a javunkra szóló bírósági ítélet fizikai személyt nem károsít meg, mert a cég csupán azt kapja vissza, ami – a nylon huzattól kezdve az utolsó kis csavarig – jog szerinti tulajdona!

Johns: Hogyne! Darabokra, művégtagokra akarnak engem szétszedni!

Donovan elnök: Semmi köze hozzá, hogy mit csinálunk a tulajdonunkkal!

Bíró: Elnök úr, kérem szíveskedjék megőrizni nyugalmát. Köszönöm, ügyvéd úr. Mr. Johns, mit óhajt előadni?

Ügyvéd: Bíró úr, szeretném még elvileg megjegyezni, hogy az alperes tulajdonképpen egyáltalán nem alperes, hanem csupán bizonyos tárgy, amely azt hangoztatja, hogy a maga ura. A valóságban azonban, miután nem él...

Johns: Jöjjön csak közelebb hozzám, akkor meggyőződhetik róla, hogy élek-e.

Bíró: Igen... Hm, ez valóban szörnyen furcsa eset. Hm, ügyvéd úr, a kérdés eldöntését, hogy az alperes él-e vagy sem, egyelőre függőben tartom az ítéletig, mert másképp ez megzavarná a tárgyalás megszokott menetét. Öné a szó, Mr. Johns.

Johns: Tisztelt bíróság és ti, amerikai polgárok, akik láthatjátok, miként igyekszik egy nagy konszern alattomosan tönkretenni egy szabad, gondolkodó egyént...

Bíró: Kérem, csak a bírósághoz szóljon. Ez nem népgyűlés.

Johns: Igenis, bíró úr. A helyzet a következő: valóban vásároltam a Cybernetics cégnél néhány művégtagot...

Donovan elnök: Néhány művégtagot! Ez jó!

Johns: Kérem a tisztelt bíróságot, utasítsa rendre ezt az urat. Szóval megvettem a művégtagokat. Ne firtassuk, hogy milyenek. Ne firtassuk, hogy akár járok, akár ülök, akár eszem, akár alszom, a fejemben állandóan olyan zümmögés van, hogy külön szobába kellett költöznöm, mert éjszakánként felébresztettem a bátyámat. Ezeket az agyba-főbe dicsért Géniuszokat raktáron maradt számológépekből alakították át; ennek folytán számolási kényszerem támadt, állandóan számolnom kell a kerítéseket és a macskákat, az oszlopokat és a járókelőket, és isten tudja, még mi mindent. Nem akarok erről hosszan beszélni. Mindenesetre becsületesen törleszteni akartam minden tartozásomat, de pénzhez csakis akkor juthatok, ha versenyeket nyerek. Sajnos, hullámvölgybe kerültem, búskomor lettem, elvesztettem a fejem és...

Ügyvéd: Az alperes maga is elismeri, hogy elvesztette a fejét! Kérem a bíróságot, hogy ezt vegye figyelembe.

Johns: Ne szakítson félbe! Ezt képletes értelemben mondtam. Elvesztettem a fejem, játszani kezdtem a tőzsdén, vesztettem, adósságot csináltam. Közben kutyául éreztem magam. Állandóan nyilallt a bal lábam, a szemem szikrázott, bárgyú álmaim támadtak varrógépekről, harisnyakötőgépekről, kötőgépekről, lélekelemző orvosokhoz jártam, akik Ödipusz-komplexumot fedeztek fel bennem, mert anyám varrógépen varrt, amikor gyermek voltam. Legyengültem, jártányi erőm sem volt, és ekkor a cég meghurcolt a különböző bíróságokon. Az újságok megírták, és a rosszindulatú rágalmak eredményeképpen a metodista egyházközség – mert metodista vagyok – kitiltott a templomból.

Ügyvéd: S ön ezt sérelmezi? Ön hisz a túlvilági életben?

Johns: Hiszek. Miért érdekli ez önt?

Ügyvéd: Érdekel, mert Mr. Harry Johns jelenleg már túlvilági életet él, ön pedig közönséges bitorló!

Johns: Válogassa meg a szavait!

Bíró: Kérem a feleket, őrizzék meg nyugalmukat.

Johns: Tisztelt bíróság, ilyen sanyarú körülmények között voltam, amikor a cég beperelt, és hogy arcátlan keresetével a bíróság elutasította, megkörnyékezett egy sötét alak, bizonyos Goas, akit Donovan elnök küldött a nyakamra. De akkor ezt még nem tudtam. Goas villanyszerelőként mutatkozott be, és közölte velem, hogy fájdalmaimnak, a nyilallásnak és a szikrázásnak csupán egyetlen orvossága van, géniuszosíttassam magam tetőtől talpig. Akkori egészségi állapotomban még csak nem is álmodhattam autóversenyzésről, tehát mi mást tehettem? Beleegyeztem, tisztelt bíróság, és Goas másnap elvitt a Cybernetics szerelőrészlegébe...

Bíró: Ez annyit jelent, hogy önnek kivették?...

Johns: Persze.

Bíró: És a helyébe betették...?

Johns: Persze, csak azt nem értettem, miért csinálták meg olyan készségesen, előnyös feltételekkel, hosszúlejáratú részletfizetésre. De most már jól tudom! Azt akarták, tisztelt bíróság, hogy megszabaduljak a régi agyféltekémtől! Mert korábban a bíróság azon az alapon utasította el keresetüket, hogy régi fejemnek az a szegény darabkája, ha elvennék tőlem a többit, önmagában nem vegetálhatna, tehát a bíróság semmit sem ítélt meg nekik! Ezért kihasználták jóhiszeműségemet és szellemi képességeim balesetek okozta csökkenését, és rám szabadították azt a Goast, hogy egyezzem bele a régi darabka eltávolításába, és így essem a pokoli kelepcéjükbe! De őrületes tervüket homokra építették! Mert, kérem, mérlegelje a tisztelt bíróság, mennyit ér az okoskodásuk? Azt állítják, hogy joguk van a személyemhez. Milyen címen? Mondjuk, hogy valaki hitelbe élelmiszert vásárol a boltosnál – lisztet, cukrot, húst és így tovább, és egy idő múlva a boltos a bírósághoz fordul, hogy adják tulajdonába az adóst, hiszen az orvostudomány tanítása szerint az anyagcsere során a test alkotórészeit az élelmiszerek állandóan újjáépítik; néhány hónap elteltével az egész adós, beleértve a fejét, a máját, a kezét, a lábát, abból a zsírból, fehérjéből, tojásból és szénhidrátból tevődik össze, amelyet a boltostól vásárolt hitelbe. Akad-e olyan bíróság a világon, amely helyt ad a boltos követelésének? Talán a középkorban élünk, amikor Shylock egy fontnyi élőhúst követelt az adósától? Itt azonos a helyzet! Én Harry Johns autóversenyző-bajnok vagyok, nem pedig gép.

Donovan elnök: Nem igaz! Ön gép!

Johns: Úúgy? No, akkor tulajdonképp kit perel a cég? Kit idézett meg a bíróság? Egy gépet, vagy engem, Mr. Johnst? Bíró úr, talán volna szíves tisztázni ezt a kérdést?

Bíró: Hm... nos – az idézés címzettje Harry Johns, New York, 44 Avenue.

Johns: Hallja, Mr. Donovan? És ezenkívül, bíró úr, engedje meg, hogy még egy kérdést tegyek fel a perrendtartással kapcsolatban: vajon az Egyesült Államok törvényei egyáltalán lehetővé teszik, hogy bírósági eljárás induljon egy gép ellen? Hogy bíróság elé idézhessék, bármivel megvádolhassák...

Bíró: No... ö... Nem. Nem, ezt a törvény nem teszi lehetővé.

Johns: Tehát az ügy teljesen világos: vagy gép vagyok, és akkor ez a tárgyalás nem tartható meg, hiszen egy gép nem lehet ügyfél a bírósági eljárás során, vagy nem vagyok gép, hanem élő személy, és akkor miféle igényeket támaszt velem szemben bármelyik cég? Talán legyek rabszolgája? Mr. Donovan talán fel akar csapni rabszolgatartónak?!

Donovan elnök: Micsoda pimaszság... És mégis... ezek a mi géniuszaink... Nemde?

Johns: Fityisz az öné! Tisztelt bíróság, a cég módszereire jellemző, hogy amikor betegen, úgy-ahogy összedrótozva, elhagytam a kórházat és a strandra mentem, hogy friss levegőt szívjak, észrevettem, hogy csődület jár a nyomomban, mert – mint kiderült – a hátamra nyomtatták „A Cybernetics Comp. gyártmánya” feliratot. Úgyhogy a saját költségemre kellett kivágatnom, és a vállamat megfoltoztatnom. Most pedig üldöznek! Igen, a szegény ember mindig céltáblája a gazdagok haragjának, mindig mondta felejthetetlen anyám és apám...

Donovan elnök: Az ön apja és anyja a Cybernetics Company.

Bíró: Csöndet kérek! Befejezte, Mr. Johns?

Johns: Nem. Hangsúlyozni kívánom először is, hogy a cégnek hozzá kell járulnia eltartásomhoz, mert nincs miből élnem. A Motorklub vezetősége egy hónappal ezelőtt érvénytelenítette a pánamerikai versenyen elért eredményemet, arra hivatkozva, hogy gépkocsimat „önműködő szerkezet” vezette! Ki bánt így el velem?! Ők! A Cybernetics cég, amely rágalmazó levelet küldött a Motorklubnak! A kenyeremre törnek, hát tartsanak el, és lássanak el cserealkatrészekkel. Talán az én hibám, hogy folyton kiégek, hol itt, hol ott?! Sőt – valahányszor személyesen találkozunk, a cég tisztviselői, különösen pedig a tulajdonosok, nyakra-főre sértegetnek!

Donovan elnök javaslatot tett nekem a kérdés barátságos elintézésére – legyek a reklámbábujuk, és napi nyolc órán át rostokoljak a kirakatban! Mikor közöltem vele, hogy ez méltatlan egy versenyzőhöz, és hogy tömesse ki magát az ötleteivel, azt válaszolta, hogy ő már kitömött engem, és ez ötvenhatezer dollárjába került. Ezért és a hasonló sértésekért beperelem a céget! És most kérem a tisztelt bíróságot, szíveskedjék tanúként kihallgatni a bátyámat, mert ő töviről hegyire ismeri az ügyet.

Ügyvéd: Bíró úr, tiltakozom az alperes bátyjának tanúként való megidézése ellen.

Bíró: A rokonság miatt?

Ügyvéd: Igen is, nem is... A helyzet az, hogy az alperes bátyja a múlt héten repülőszerencsétlenség áldozata lett.

Bíró: Aha, és nem jelenhetik meg a bíróság előtt.

Johns bátyja: Dehogynem, itt vagyok.

Ügyvéd: Hogyne, megjelenhet, de a helyzet az, hogy a szerencsétlenség tragikusan végződött, és a felesége megrendelésére cégünk elkészítette az alperes új bátyját.

Bíró: Új micsodát?

Ügyvéd: Új bátyját, egyúttal pedig a volt özvegy férjét.

Bíró: Ja úgy...

Johns: No és aztán? Miért ne vallhatna a bátyám? Hiszen a sógornőm készpénzzel fizetett.

Bíró: Csöndet kérek! Tekintettel arra, hogy a bíróságnak további részleteket kell kivizsgálnia, a tárgyalást elnapolom…

VILÁGVÉGE – NYOLCKOR (Amerikai történet)

1

Az „Evening Star” szerkesztője lapjának új számát nézegette, amelyen még meg sem száradt a nyomdafesték. Kedvtelve olvasta végig a vezércikket – ő maga írta –, helyeslő bólogatással átfutott a legfrissebb híreken és a sportrovaton, csak az utolsó oldalnál borult el az arca. A Volt Szenátorok Klubjának találkozójáról készült fénykép olyan volt, mintha egy csomó összelapított svábbogarat ábrázolna.

– A kutyafáját, micsoda klisé! – horkant fel a szerkesztő, és ösztönösen a házitelefon felé nyúlt. Még idejében megállapította, túlságosan meleg van ahhoz, hogy most a műszaki szerkesztővel csevegjen, abbahagyta a megkezdett mozdulatot, és inkább megnyomta a klímaberendezés második gombját. Szeme közömbösen átsiklott a pénzügyi hírek hasábján, majd hirtelen felvillant és tágra nyílt. A szerkesztő felnyögött, előrehajolt és olvasni kezdte a „Kiontott vér” című, vastagbetűsen szedett cikket. Eltelt egy perc, kettő, a szerkesztő váratlanul az asztalra csapott, felpattant, kigombolta a gallérját, még tíz sort elolvasott, és vadul rávetette magát a házitelefonra.

– Halló! Adminisztráció!... Eileen kisasszony, kérem, küldje be Roughtont. Nem, ne mondja, hogy nincs ott. Egész áldott nap magával szemez, ahelyett, hogy becsületesen dolgozna! Jöjjön, de tüstént!

A feleletet meg sem várta, csak levágta a kagylót, és visszatért a cikkhez. Még egyszer elolvasta, és dörmögve szitkozódott; egyszer csak kopogtattak.

– Bújjon be! Mióta szokott maga kopogtatni, és mit jelentsen ez?! – csapott a kiterített lapra. – Maga aztán jól elbánt velem! Köszönöm!

Roughton alacsony termetű férfi volt, szürkés-sápadt arcát mintha megaszalták volna; hideg, apró szeme álmosan pislogott. Szürke öltönyt viselt, fejébe csapott szürke kalapja mintha a hajához nőtt volna. Rágógumiját lassan rágta, mint aki menten elbóbiskol.

– Mi a baj, főnököm? Eperoham?

– Csönd! Miért írta törvényszéki tudósításában, hogy ahhoz az asszonyhoz férfiak jártak?

– Főnök úr kifogásolta, hogy újabban kevés csípős, borsos dolgot közlünk.

– Hallgasson, mert megüt a guta! Ezért nevezte ki azt a nyolcvanéves anyókát a gyilkos szeretőjévé?

– Ugyan, kinek árt az? A férfit úgyis fellógatják, a nő meg beadta a kulcsot, tehát nem pöröl be minket.

– És a többi újság?! Ránk húzzák a vizes lepedőt, kiröhögnek bennünket...

– Üzletember rá se hederít a konkurrencia rágalmaira. Ön kijelentette: körítés kell hozzá, fűszerezni kell kissé – tessék, itt a körítés és a fűszer. Még meglehetősen finoman csináltam, mert úgy írtam, hogy az a fojtogató igaz szerelemmel szerette.

– Elég! Ne részletezze! Csak annyit mondok – a szerkesztő ökle ütemesen csapkodta az asztalt –, ha még egyszer ilyen bajnak teszi ki a lapot (hiszen a bíró ismeri az ügyet, és helyreigazítást kérhet), akkor szárnyakat kap tőlem! Huszonnégy másodperc alatt kirepül innen! A szenzációt meg kell szervezni, nem pedig kieszelni! Uff, micsoda hőség!

A szerkesztő megtörölte verejtékes homlokát.

– Kész. Most pedig van egy ügyem a maga részére.

Roughton a fotelbe rogyott, lábát átvetette a karfán, hátát az íróasztalnak támasztotta, és benyúlt a szerkesztő szivaros-fiókjába. Sorra tapogatta a szivarokat, végül kiválasztott egy jófogásút, leharapta a végét, felkattintotta az öngyújtóját, és a fotel mélyébe húzódva, igyekezett közömbösen viselkedni.

– Adok magának még egy lehetőséget. A nagy esélyt. Érdekes dolgot tudtam meg. Aranybánya lehet számunkra. Megindítjuk minden gépünket, megnő a példányszám, csak használja a fejét. És ne hantázzon! Hall engem?! – rivallt rá, mert a riporter lehunyta szemét, és olyan átszellemült, elégedett arccal fújta a füstöt, mintha saját jachtja fedélzetén üldögélne.

– Tehát ide figyeljen. Néhány nap múlva értekezletre ülnek össze a fizikusok, hogy megtárgyalják Farragus professzor felfedezését. Állítólag rendkívüli találmányról van szó – halálsugarak, rakéták, holdak vagy ehhez hasonló dolgok. Nem lehet pontosan tudni, a konferencia szigorúan titkos. Körülbelül harminc tudós vesz részt. A sajtót kizárják, hallja?

– Hallom.

– Be kell jutnia. De nehogy valami szamárságot csináljon!

Szigorú pillantást vetett a tudósítóra, de az – mivel szemét még most is lehunyva tartotta – mit sem vett észre.

– Nem húzom ki magát, ha csávába kerül. Saját erejéből kell boldogulnia. Járjon el okosan – ha ugyan képes rá – és diplomatikusan. Lapunk dögrováson van – tudja jól. Ez közös esély mindkettőnk számára. No, Roughton...

A tudósító némán kinyújtotta kezét, a szerkesztő megkísérelte, hogy szívélyesen megszorítsa, de ez a barátságos mozdulat eredménytelen maradt. Roughton undorító fintorral elnyomta, és cigarettatárcaként használt lapos bádogdobozba tette szivarját, majd ismét rágógumit tett a szájába.

– Van kedve ekkora hőségben tréfálni? – kérdezte. – Csak semmi elérzékenyülés, főnököm. Azt hittem, hogy csekket nyom a markomba.

– Csekket? Hiszen még azt sem tudja, hol lesz az értekezlet? Jöjjön ide!

A falon függő hatalmas térképhez léptek. A szerkesztő vörös ceruzával kis kört rajzolt.

– Nyomban Los Angelesbe utazik. A város határában, a keleti kerületben van az egyetem fizikai intézetének Központi Kísérleti Állomása – ott szaglássza ki, hol és mikor lesz az értekezlet.

– És ki fizet? A mormonok?

A szerkesztő hosszas keresgélés után kopott csekkfüzetet halászott elő a zsebéből, és nekilátott egy csekk kitöltésének; az összegnél habozva megállt a keze.

– Csak bátran, bátran – biztatta a riporter –, van róla fogalma, mibe kerül a repülő Los Angelesbe? Mert hiszen nem vesztegethetem az időt vonatozással! És milyen drága ott az élet!

Rápillantott a csekkre, ajkát füttyre csücsörítette, egyet szisszentett, és megvakarta fejét, anélkül hogy a kalapját levette volna.

– Ez még patikára sem elég, ha valami félreértés esnék – jegyezte meg. – De fogjuk rá, hogy az útra elég. Most kérem a tiszteletdíjamat.

Sullivan szerkesztőt, úgy látszik, szíven találta ez a példátlan szemtelenség.

– Tiszteletdíjat? És miért? Honnan tudjam, hogy utazását nem valamelyik rendőrőrszobán fejezi-e be? Ha szenzációt szállít, akkor kap... akkor kap...

– Három darabot – segített a tudósító.

Főnökének torkán akadt a szó. A némán mosolygó Roughton visszafordult az ajtóból.

– Egyébként – fűzte hozzá, mélyen elgondolkodva – a „Chicago Sun” megadna érte annyit, amennyit én kérnék. A bőrük alatt is dollár van.

Ezzel magára hagyta a porig sújtott szerkesztőt, és óvatosan becsukta az ajtót.

Másnap délután Sullivan, a postát átnézve, Los Angelesben feladott táviratot fedezett fel, és sietve felszakította a papírszalagot.

„Megeerkeztem borzalmas draagasaag ooriaasi kiadaasok peenzt keerek” – jelentette elektromos úton a jeles tudósító.

Sullivan bekapcsolta a házitelefont.

– Halló! Eileen kisasszony, adjon le, kérem, egy táviratot: „Roughton, Los Angeles, 33 Avenue. Hogy van a nagynénje? Minek a pénz? Sullivan.” Feljegyezte? Kérem, jelezze sürgősnek.

Estefelé a szerkesztő bekukkantott az irodába. Távirat várta. Ismét Roughton! Mint kiderült, a titkárnő – akinek gyengéje volt a tudósító – a táviratot „fizetett válasszal” küldte, tehát a tízszavas felelet így hangzott:

Neeneem haldoklik egyetlen segitseeg pénz peenz peenz peenz peenz peenz.

Sullivan felnyögött, és a szívéhez kapott; ezen a tájon lapult a csekk-könyve.

2

Roughton egy kis szállodában rendezte be „hadműveleti támpont”-ját, majd ténferegni kezdett az egyetemi épületek között. Előzőleg gondosan néhány rendjelszalagot varrt kabáthajtókájára, gomblyukába pedig kitűzte egy híres baseball-csapat jelvényét. Így könnyebben barátkozhatott a diákokkal és az altisztekkel.

Az egyetemi év nemrégiben kezdődött el, és a fiatalok csapatai megtöltötték az ódon egyetem vén vörösfenyőkkel övezett téglaépületeit. A tudósító a Fizikai Intézetnek szentelte minden figyelmét. Megvette az előadások tanrendjét, sőt – bármennyire is hihetetlen – tervbe vette, hogy beiratkozik a matematikai tagozat első félévére. Szorgalmasan tanulmányozta az összes kifüggesztett közleményeket, még azokat is, amelyekben különbejáratú szobát kerestek, vagy a szünidő előtt kölcsönadott jegyzeteket követeltek vissza.

Efféle foglalatossággal két napja telt el, és még mindig nem akadt nyomra. Számított rá, hogy az értekezlet idejére a professzor lemondja előadásait vagy a gyakorlatokat; de hát a konferenciát megtarthatják valamelyik szabadnapon vagy vasárnap is, és úgy látszik, ez a helyzet, mert nem sikerült felfedeznie semmiféle lemondó hirdetményt. Ráadásul kiderült, hogy Farragus csak kedden és csütörtökön ad elő. Roughton meghallgatta a hullámmozgások mechanikájára vonatkozó előadását, és hála vasakaratának, kibírta a két és fél órás, teljességgel érthetetlen locsogást (magában így nevezte a professzor beszédét), csak azért, hogy az első padból az öreg tudósra szegezhesse érdeklődéstől ragyogó, okos szemét, és buzgón jegyezzen a külön erre a célra beszerzett füzetbe; a matematikai képleteket egyébként meglehetősen szabad értelmezésben vetette papírra.

Az előadás után a tanári asztalhoz lépett, és félénken (a jó riporter, ha kell, még félénk is tud lenni) megkérdezte, fogadhatná-e a professzor másnap délután, egy bizonyos elméleti problémával kapcsolatban, amely néhány napja szöget ütött a fejébe.

– Az ötlet a professzor úr „Az általános térelmélet sztereometrikus invariánsainak transzmutációja” című munkájának olvasása közben merült fel bennem – bökte ki hibátlanul Farragus művének címét; a könyvet alig egy-két órája forgatta az egyetemi könyvtárban.

Az idős professzor érdeklődését felkeltette a szorgalmas diák, és bár láthatóan sietett, mégis mentegetőzni kezdett: másnap nem fogadhatja, mert pótvizsgákat tart.

– Akkor talán pénteken? – kérdezte Roughton, egész lényével elárulva mélységes csalódását és bánatát.

– Sajnos, pénteken sem... reggel fel kell készülnöm... van egy kis... szóval, hm, nem érek rá, és délután is végig foglalt vagyok. Esetleg késő este, de nem kezeskedhetem érte, hogy mikor ér véget az ért... hogy mikor érek haza. Talán keressen fel szombaton, a dolgozószobámban...

Roughton felvidulva köszönetet mondott, szombatra ígérkezett, és fütyörészve csatlakozott a lépcsőn lótó-futó diákok tömegéhez.

„A derék öreg szíve a nyelvén – elmélkedett. – A fejemet teszem rá, hogy az ülés pénteken délután lesz. Szinte sajnálom, hogy ennyire könnyen ment. No, csak így tovább. Azért mindenesetre ellenőrizni kell a dolgot.”

Üstökösként végigszáguldott a Fizikai Intézet szakintézményein, laboratóriumain és épületein. Kiderült, hogy az összes péntek délutáni foglalkozásokat áttették szombatra vagy hétfőre. Mit jelenthet ez? Csakis azt, hogy a docensek és a professzorok foglaltak, de – miért?

„Vagy ez az az értekezlet, vagy én vagyok a sziámi császár” – villant át Roughton agyán, és találékonyságáért kitűnő ebéddel jutalmazta magát, Sullivan költségére. ’gy is eleget megtakarított, mert már nem szállodában lakott, hanem szobát bérelt egy mexikói politikus özvegyénél; voltaképpen kamra volt ez, amelyet öreg bútorok, elsősorban poloskás, rozoga fotelek töltöttek be. De erről Roughton nem tudott, amikor kivette a szobát. Most álmatlanul teltek éjszakái, s ez megkönnyítette számára haditervének kidolgozását. Az ágyában hemzsegő, szívós férgek annyira kétségbeejtették, hogy fel-alá járkált holdfényes szobájában, s azt mormolta:

– Három matematikus, nyolc fizikus és egy vegyész lesz jelen. Ezenkívül biztosan idecsődülnek más városokból is a szakemberek. Most aztán – hogyan jussak be?

Először igen komolyan foglalkoztatta a gondolat, hogy turbánban, agg hindu tudós képében jelenik meg a tisztelt értekezlet előtt, borbéllyal kibodoríttatja ősz szakállát, aranykeretes pápaszemet tesz fel, és egy négerrel legyezteti magát, de menten elismerte, hogy ez bizony halvaszületett ötlet. A poloskák nem engedték, hogy lehunyja szemét, s ily módon hatékonyan meggyorsították a helyes elgondolás érlelődését; hajnali háromkor terve már kikristályosodott, és végleges formát öltött.

A hadüzenet megtörtént – már csak a háborút kellett megvívnia, s ezt Roughton gyerekjátéknak tartotta. Belemerült az egyetemről készített jegyzeteibe. Ezekben gyűjtötte össze adatait a professzori kar minden egyes tagjának szokásairól és jellemvonásairól. Tudta, hogy Farragus professzor köztük a legidősebb, agglegény, egyedül lakik, hozzá hasonlóan koros szolgájával; a Fizikai Intézettől egy kilométernyire levő rózsaszínű házacskáját hatalmas gesztenyefák övezik. A megfelelő rovatban még olyan megjegyzések is akadtak – a diákoktól hallotta –, hogy a professzort csakis magas barométerállásnál ajánlatos felkeresni, mert köszvénye és reumája van, s alacsony légnyomásnál nyilallások gyötrik; ilyenkor teljességgel elviselhetetlen és embertelen. Általában – a diákok egyöntetű véleménye szerint – Farragus a vizsgákon kegyetlen hóhérként viselkedik, és idős kora ellenére kitűnően megőrizte kolerikus természetét.

Mindezt megfontolva, a tudósító reggel hét előtt bukkant fel a professzor házának környékén, és hóna alatt irattáskát szorongatott, amelynek tartalma a kevéssé élénk képzeletet is lángra lobbanthatta. Szép egyetértésben megfértek ott egymás mellett a következő tárgyak: Efferson és Webster „A nukleáris erők elméleté”-nek második kötete, a „Csirketenyésztés” című kézikönyv, egy csomag rágó-dohány, bilincsek, a Milwaukee-i Vízművek ellenőrének igazolványa, három cédula, egy darab kréta, egy üres műanyag tojáshéj és egy mocskos kendőbe csavart, szörnyen nehéz csomag; ebben ólompáncélos gumikesztyű lapult – röntgenorvosok használnak ilyet –, továbbá egy légmentesen záródó ólomtubus, „Radioaktív jódkáli izotóp – csakis különleges gyógyintézetekben használható” felirattal.

Így felszerelve érkezett Roughton a városkörnyéki egyetemi lakótelepre; éles szeme megállapította, hogy Farragus házának redőnyeit még nem húzták fel, és a bokrok sűrűjében nekiállt almát majszolni; a gyümölcsöket útközben szakította le a kerítéseken áthajló, roskadozó ágakról.

Éppen befejezte egészséges, bár kissé egyoldalú táplálkozását, amikor föltűnt a professzor, és fél nyolckor, rendes szokása szerint, elindult a Fizikai Intézet felé. Magas, ösztövér, erősen hajlott hátú aggastyán volt; széles képe szederjes színben játszott, álla alatt löttyedten fityegett a bőr. Gyanútlanul elvonult a sűrűben rejtőzködő tudósító előtt. Amikor eltűnt a láthatárról, Roughton kis gödröt ásott zsebkésével, elültetett néhány almamagot, majd lesimította haját, és a tettek mezejére lépett. Az öreg szolgával akart szót érteni. Ez a szemmel láthatóan jólelkű öreg – pompás, ősz pofaszakáll díszítette pirospozsgás ábrázatát – lassan sétálgatott a házat övező kertben, és a virágokat öntözte. Roughton gondolatban már kitervezte társalgásuk első mondatait, és most száguldó cirkálóként a kerítésajtóhoz rohant.

– Jó reggelt – kezdte, áthajolva a kerítésen.

Sovány, szürke, tizenhárompróbás kandúrhoz hasonlított, amely hízelgéssel kísérletezik.

– Jó reggelt.

A vén szolga égkék szeme csodálkozva meredt az idegenre.

– Ön a professzor úr? – érdeklődött Roughton.

– Nem, a professzor elment előadni. Mindig ilyenkor távozik.

– A bátyjához van szerencsém?

A szolga elég jól fogadta a dolgot. Roughton kiolvasta ezt abból a mozdulatból, ahogy az öreg letette a kannát.

– Nem... A professzor úr háztartását vezetem. És ön mit óhajt?

A tudósító nagyon jól tudta, hogy az öreg szolga tavaly még a fizikai tanszék altisztje volt. Amikor hajlott kora miatt már nem bírt a gyakorlatoknál segédkezni és készülékeket cipelni, Farragus professzor – aki több mint huszonöt éve tanított az egyetemen – magához vette, miután óriási ricsaj közepette elkergette a házvezetőnőjét. „A professzor csípős mustár – gondolta a riporter –, ez a kis öreg pedig szelíd balzsam. No, jól van.”

– Hallatlanul fontos dologról van szó – jelentette ki hangosan és hozzáfűzte: – A Szövetségi Nyomozó Irodától jöttem, a washingtoni Külügyminisztérium utasítására.

A szolga sietve betessékelte a kiváló vendéget. Letelepedtek a szépséges kis lugasban, a virágok között, és Roughton, Igazi demokratához illően, szívélyesen társalogni kezdett a szolgával. Úgy látszik, hogy ezt a különleges kormánymegbízott nem tartotta méltóságán alulinak.

– Annak a hm... rendezvénynek az ügyében jöttem, amelyre holnap kerül sor – kezdte. – Nem tudom, hogy önt beavatták-e? – fűzte hozzá gyorsan, mintha sajnálná, hogy eljárt a szája.

Az öreg altiszt megsimogatta ősz pofaszakállát.

– Tudom, uram, mindenről tudok. A professzor úrnak előttem nincsen titka. Tizenhét éve élünk együtt – tette hozzá bizalmasan. Ez az „együtt élünk” nagyon megtetszett a tudósítónak.

– No, ez nagyszerű. És tudja, hol lesz az ülés?

– Hát hogyne.

A tudósító hitetlenkedést színlelt.

– Ezt is megmondta magának a professzor? Istenem, hiszen ez majdnem államtitok, ön eligazodik az ilyen bonyolult kérdésekben is? Habár... bizonyára eligazodik... ha olyan kiváló embernek viseli gondját, mint Farragus...

A szolga egyre gyengédebben simogatta szakállát.

– Hát igen... Az biztos, hogy tudok egyet-mást. A megboldogult Hoveri rektor úr idejében, amikor a relativitás-elmélet alapjairól tartott előadást... és az akkoriban újdonság volt, uram... fiatalabb voltam. Azután, amikor hozzánk került Tarleton – az, aki ma docens New Yorkban –, már a tanszéknél voltam három beosztott segéddel. No és kilenc évvel később megérkezett a professzorom... Akkor még csak tanársegéd volt. Mindig idegeskedett. A dékáni határozat után belemártotta a krétát a tintatartóba, és a táblán keresztbe felírta: „Nem értek egyet.” Akkoriban körülbelül húszéves lehetett...

– Miért a tintatartóba? – kérdezte a riporter, hogy mondjon valamit, egyébként csak fél füllel figyelt oda.

– Nem tudom – nyilván, hogy vastagabban fogjon? Nagyon tehetséges volt, gyorsan lett magántanár. Segítettem neki. És micsoda előadó! Ha a mátrix-számításról beszélt, még más évfolyamokról is átjöttek a diákok, és olyan bemutatókat rendeztünk, hogy annak párja nem volt.

– No igen, igen – helyeselt a tudósító, és szeme se rebbent az érthetetlen szavaknál. – És a professzornak az a felfedezése? – tapogatózott.

A hal bekapta a horgot.

– Ö, az nagy, rettentő nagy dolog...

– Micsoda? Ön ismeri a részleteket? Nem, ezt nem hiszem. Hiszen ez rendkívül bonyolult ügy.

Az öreg szerényen elmosolyodott.

– És az integrál- vagy differenciálszámítás, azt hiszi, nem nehéz? És mégis eligazodik rajta az ember. Vizsgák idején mindig kértek engem a fiúk: „John, állj az ajtó közelébe, és amikor a professzor szétosztja a témákat, súgj... segíts megcsinálni a feladatot... és ezt meg amazt...” Hihihi... Igen, így volt, uram... miért tetszett idejönni, ha szabad megkérdeznem? Talán csak nem várja meg a professzort? Ö csak tizenkettőkor tér haza.

– Nem, természetesen nem. Azért jöttem, tudja, mert bizonyos jelek... arra vallanak, hogy a professzort... veszély fenyegeti.

– Mit beszél? – rémült meg az öreg altiszt.

– Sajnos, igen. Ez tudja, egy... ee... kémszolgálat akciója. Az értekezleten a tudósokon kívül más nem lesz jelen, igaz? – szegezte hirtelen a kérdést az öregnek.

– Nem... A professzor említette, hogy csak szakemberek lesznek.

– Remélem, a sajtóból sem lesz senki? Azt a csürhét nem szabad beengedni.

– No, persze.

– Arról van szó – folytatta a riporter –, hogy a professzort meg kell védeni. Visz magával az ülésre irattáskát vagy effélét?

– Igen... A papírjait... Hogyne, a munkáját.

– Éppen erről van szó – ismételte meg a tudósító –, ez nagyon fontos. És hol van a professzor gépkocsija? Csak nem megy gyalogosan olyan messzire?

– Hogyhogy messzire? Ön nem ismeri a várost? Igaz, igaz, most érkezett. Nem, nincsen gépkocsink. A professzor nem szereti.

– Meg kell néznem az útvonalat... – jegyezte meg mintegy önmagának a tudósító. – Merre menjek?

– Mármint hová?

– Nos hát arra a holnapi értekezletre.

– Ön nem tudja, hol van a Fizikai Intézet? – kérdezte leplezetlen csodálkozással a szolga.

– Ja persze. Azt se tudom már, hol áll a fejem. Hogyne tudnám, láttam a város térképén.

A szolga hosszú, kimerítő magyarázkodásba fogott, mutatóujjával az asztal lapján rajzolt, a tudósító agya lázasan dolgozott.

„Mi itt a teendő? Magam sem tüdőm, hogyan támadt ez az ötletem a Külügyminisztériummal... Most már ezt a lovat kell lovagolni, amíg lehet."

– Kérem – szólalt meg komolyan, szinte komoran –, látom, hogy értelmes, okos emberrel van dolgom, aki megérti, mit jelent Farragus professzor a mi amerikai hazánk számára. Ezért elmondok önnek mindent... Minisztériumunknak tudomása van, hogy idegen hatalmak kémei el akarják csór... el akarják rabolni a professzor "munkájának gyümölcsét. A veszedelem holnap lesz a legnagyobb, amikor a professzor elmegy arra az értekezletre. Lehet, hogy mikrofont szerelnek a falba, vagy pokolgépet helyeznek el, vagy a vízvezeték csövein keresztül beengednek egy bizonyos plasztikus anyagot...

A tudósító hirtelen elharapta szavát, mert miközben összevissza fecsegett, ahogy éppen eszébe jutott, váratlanul rádöbbent, hogy társa ért a fizikához.

– Tehát – vonult vissza gyorsan a veszedelmes terepről –, minisztériumunk előre akarta értesíteni minderről a professzort, és néhány embert küldeni, hogy megvédjék ebben a válságos időszakban, de attól tartottunk, hogy a professzor lebecsüli figyelmeztetésünket. Hiszen ön ismeri... igaz...? Mi azonban nem engedhetjük meg, hogy egy ilyen embernek baja essék, és ezért küldtek ki engem, repülőgépen, különleges meghatalmazással. Jó, hogy éppen önre akadtam. A professzor kiváló férfiú, de... nagyon ideges, ugye?

– Jaj, nagyon – sóhajtott a szolga –, igen jó ember, de ha a fejébe vesz valamit, akkor annak törik-szakad úgy kell lennie, és ha megdühösödik – mentsen meg tőle az ég.

– No, ez az. Mi ezt jól tudjuk. Ez a kötelességünk. Tehát ezért kell jelen lennem az értekezleten, hiszen állandóan őriznem kell a professzort, de ő erről nem tudhat. Megértett?

– Megértettem... – az altiszt most huzigálta és ujjára tekergette pofaszakállát. – Biztosan szükség van rá, de...

– Nincs semmiféle „de”, ha ilyen nagy ügyről van szó. Holnap hánykor megy el hazulról a professzor?

– Este hatkor.

– Aha, no, ez természetes, ha az értekezlet hat-harminckor kezdődik.

– Nem, hat-negyvenötkor…

– Ja igaz, megbotlott a nyelvem. De mivel a professzor ismeri a kollégáit, el kell bújnom a teremben, hogy senki se lásson, érti? Különleges készülékét viszek magammal és automata revolveremet – a riporter rácsapott a farzsebére, ahol fogkeféjének tokja lapult.

– Akkor most mi a teendő?

– Nem ismer véletlenül valakit, aki beengedhetne a terembe?

– Hogyne ismernék! – vidult fel a szolga. – Persze hogy ismerek. Stevensre gondolok, most ő az épület első altisztje, és nála vannak az összes kulcsok.

A tudósító felállt.

– Vajon a professzor egész délután itthon marad?

– Nem... Nővérénél lesz a városban. Szólt nekem, hogy nyolckor megy el hazulról, az értekezletre a városból indul, és csak éjszaka tér haza.

– Remek. Fél hatkor itt leszek gépkocsival, és elviszem a Fizikai Intézethez, ott szót értünk azzal a hogy is hívják, Ste...

– Stevens, Stevens. Egy évvel ezelőtt még hivatalsegéd volt a tanszéken.

– Az ön beosztottjaként?

– No, igen.

– Tehát idejövök az autóval, és elszállítom önt – ismételte meg a tudósító, hanyagul felemelkedett helyéről, ujjával megbökte kalapjának karimáját, és szaporán kifordult az útra. A szolga bámulattal tekintett utána. Életében először esett meg vele ilyesmi.

A tudósító vígan fütyörészve, rózsás hangulatban autóbusszal a városba utazott, egy garázsban biztosíték ellenében két órára gépkocsit bérelt, kiválasztott egy fekete, kompresszoros Buickot, új szőnyeget tétetett a hátsó padlóra, és kifogásolta, hogy a vázában hervadtak a virágok; végül harminc-centiméteres szivarral a szájában a kormánykerékhez ült, és teljes gázzal kirobogott a városból.

Már lemenőben volt az őszi nap, amikor a hatalmas gép gorombán megtaposott fékje közvetlenül a professzor háza előtt felcsikordult. A szokatlan várakozástól izgatott, ünneplőbe öltözött öreg szolga már a kerti pádon üldögélt. A tudósító az autóban várakozott, amíg a szolga bezárta a ház minden ajtaját, és kilépett az utcára. Végre elindultak.

A tárgyalás Stevensszel simán ment. Az altiszt nagy tisztelettel tekintett a különösen fontos ügyben kiküldött rendkívüli kormánymegbízottra.

Amikor az altiszt kis szolgálati szobájában ültek, a bemutatás pillanatában (az öreg szolga megmagyarázta Stevensnek a dolog lényegét) a hallgatag, szivaros gentleman hirtelen kinyitotta a táskáját, kirántott belőle egy nagy, fekete igazolványt, amelynek a címlapján aranyos címer díszelgett (ilyen szép igazolványokkal látta el munkavállalóit a Milwaukee-i Vízművek), és villámgyorsan kinyitva a könyvecskét, mintha fényképezőgépét kattintaná el, meglobogtatta a kábult Stevens orra előtt. Ha a lelkiismeretes férfiú szívében a gyanúnak akár árnyéka is fészkelt volna, ez most végleg eloszlott. Egy nagy, üveges szekrényből kikereste a megfelelő kulcsot, és megmutatta a kormánymegbízottnak.

– Jól van. Egy órával a kezdés előtt eljövök – jelentette ki a tudósító –, vagyis holnap, most pedig mutassa meg a termet, hogy megfelelően tájékozódhassam. Lehet, hogy beállítok egy komprimátort.

Szemtelenségétől szinte szárnyakat kapott. Stevenst már kurtán lemagázta, és időnként érthetetlen szavakat vetett oda, mint például a komprimátort. Az épület ebben az időben szinte teljesen néptelen volt. Hosszú, homályos folyosókon haladva, a három összeesküvő az oldalszárny felé vonult, és megállt egy mélyen a falba épített, hatalmas ajtó előtt. Stevens a pillanat fontosságának tudatában meglehetősen sokáig piszmogott a kulccsal a zárban, míg végül az ajtó engedett.

Székekkel telizsúfolt kis terem volt; az első sorba foteleket állítottak. Előttük volt az alacsony dobogó, rajta az asztal, földig érő zöld posztóval letakarva. A tudósító gondosan szemügyre vette az egész berendezést, felemelte a posztót, és jól megnézte az asztal alatti kuckót. Szemléjét befejezve, elégedetten köhintett.

– Itt lesz az én helyem – jelentette ki határozottan.

– Ja és még valami – fordult a mozdulatlan altisztekhez –, milyen utasításokat kaptak a meghívottak ellenőrzésére?

– Mindenkinek meg kell mutatnia a meghívóját, még ha ismerem is – tájékoztatta Stevens.

– Ki adja ki a meghívókat?

– A fizikai kar dékáni hivatala... Kérem, uram, és ha a professzor úr vagy valaki más az urak közül észreveszi önt, akkor mi lesz? Nem fognak kidobni? – támadt fel hirtelen az aggodalom Stevensben, akinek nem fért a fejébe, hogy egy kormánymegbízott három óra hosszat kuporogjon az asztal alatt.

– Csigavér. Nem teszik ki a szűrét, és ha mégis valami baj esnék, én mondom – a tudósító jóságosan elmosolyodott, akár egy Rockefeller –, olyan állásba dugjuk magát, amelyhez képest ez kismiska.

– De én szeretnék itt maradni az egyetemen.

– No hát akkor itt marad, ne aggódjék. Ahol én vagyok, ott senkinek egy hajaszála sem görbülhet meg a tudtom nélkül. Nos, mindent elintéztünk. Holnap este itt leszek – fordultában még gyorsan rákacsintott Franklin magasból letekintő, komoly arcképére.

A nyájas kormánymegbízott, fáradságot nem kímélve, hazaszállította a vén szolgát.

– Egy hangot se a professzornak – figyelmeztette nyomatékosan az autóból kikászolódó öreget. – Nem akarjuk, hogy feleslegesen idegeskedjék. Megárthatna neki. No, a viszontlátásra. Hála az ön segítségének, helyes vágányon halad az ügy. Jó szolgálatot tett az Egyesült Államoknak.

Gázt adott, és a fekete kocsi beleveszett az esti félhomályba, mintha elfújták volna. A szolga még hosszan, mozdulatlanul bámulta, miként tűnnek el nagy távolban a kis vörös fények. A tudósító szavai a lelke mélyéig meghatották.

3

Roughton verejtékezett. A posztó alatt fullasztó volt a meleg, és a zsúfolt teremben egyre nőtt a hőség. Rengeteg hangot hallott, mintha hordóban fülelt volna. Mindez olyan hosszú ideig tartott, hogy többször átcsoportosította töröküléshez nem szokott végtagjait; a zsibbadás kínozta, mintha valami hangyabolyban ülne.

Végre megkezdődött az ülés. Valaki megrázta az asztmás csengőt, közvetlenül a feje fölött. Megrezzent, mert öt centiméternyire a térdétől egy fekete félcipő orra jelent meg a posztó alatt.

– Tisztelt kollégáim! – szólalt meg az asztal fölött egy erős, öblös hang. – Megnyitom a rendkívüli zárt értekezletet, amely Farragus kartársunk beszámolójával foglalkozik. Farragus kollégáé a szó.

Meglehetősen erős csoszogás, köhécselés, a padló megreccsent, a szónok valamit az asztalra helyezett – bizonyára az iratait. A teremben krákogás és igazi professzoros orrfúvások hallatszottak – harsogva és hosszan csinálták.

– Tisztelt kollégák!

Roughton az asztal alatt kis gyorsírótömböt és különleges, hegye alatt parányi égővel ellátott töltőtollat szorongatott, amely lehetővé tette, hogy sötétben is írjon. Alig szólalt meg a professzor, a toll veszett táncba fogott, és sebesen rótta a fehér papírlapot. De borzalom! A professzor csakhamar elhallgatott, és számításokba fogott. Hátat fordított, ellépett az asztaltól, és kréta csikorgása hallatszott.

Vérbeli szerencsejátékos létére, Roughton nem bírt nyugodtan ülni. Tekintet nélkül arra, hogy matematikai ismeretei a négy alapműveletre korlátozódtak, és az idevágó szakirodalmat számára a Szövetségi Bank dollárbankjegyei jelentették, törik-szakad, látni akarta, mit ír Farragus a táblára. Közvetlenül a föld fölött lassan fölemelte a zöld lepel csücskét. Már sikerült kisebb rést nyitnia, amikor reccsent a kréta, elpattant – és egy kis töredék egyenesen a szemébe repült.

Kis híján elkáromkodta magát. Zsebkendőjével megtörölte könnybe lábadt szemét, és lemondva a felmerülésről, az óceán mélyében leskelődő tengeralattjáróként figyelt a zöld posztó hullámai alól. A professzor rettenetesen bonyolult fejtegetéséből kiderült – már amennyire megértette –, hogy a tudós, kutatásai közben, olyan matematikai képletet fedezett fel, amelynek „anyagi megvalósítása egyenlő volna a világ végével”. Roughton híven leírta, úgy, ahogy a professzor megfogalmazta, noha nem értette, hogy egy matematikai képlet miképpen befolyásolhatná az emberiség sorsát. Mégis, a beszéd további részéből kiderült, hogy ez lehetséges.

– Kerestem – folytatta a professzor – a feltételeket, amelyek teljesítenék ezt az elméletileg meghatározott programot. Eleinte úgy láttam, hogy ez lehetetlen. De huszonkét évi fáradságos kutatásomat végül is pozitív eredmény jutalmazta.

– Tisztelt kollégáim!

Farragus hangja megcsuklott.

Sikerült megteremtenem azt a vegyületet, amelynek létezését megjósolta ez a képlet itt a táblán... Ez a vegyület... a legrettenetesebb, leghatalmasabb erő, amelyet a természet az ember kezébe adott... Ez a vegyület... elpusztíthat a földön minden élőlényt, hamuvá változtathatja mindazt, ami él, és végül megsemmisítheti a földgolyót, izzó gázok gomolyagává változtatva a világot... és azután a planetáris láncreakció következtében széthullhat az egész naprendszer... az egész galaktika... milliónyi csillag és nap... az egész világegyetem... s ez a vegyület... ez a vegyület itt van!!

Farragus valami kemény tárggyal az asztalra koppintott; a tudósító összerezzent, mert azt hitte, hogy a lelkes kísérletező azonnal bebizonyítja apokaliptikus jóslatának helyességét.

– Ebben a kémcsőben van az a fehér por, amely alacsony hőfokon tökéletesen közömbös és ártalmatlan, sőt – nem lép semmivel sem vegyi reakcióba: sem savak, sem lúgok nem hatnak rá! – a professzor hangja egyre jobban harsogott. – De nyolcszáz Celsius fokra, viszonylag jelentéktelen hőfokra hevítve, ez a készítmény pokolian megváltozik. Ez nem azonos azzal a kémiai reakcióval, tisztelt kollégák, mint amilyen a dinamittal töltött lövedékben végbemegy... Ez nem maghasadás, mint az atombombában... mert itt is, ott is korlátozott robbanással van dolgunk, még akkor is, ha a hatás – mint a hidrogénbomba esetében – több tucatnyi kilométerre kiterjed, hiszen mi ez a szárazföldek és a tengerek végtelenjéhez képest?

– Az én készítményem, amelyet itt látnak az urak, finom, fehér, laza por, nyolcszáz fokra hevítve FELROBBANTJA AZ ANYAGOT!!! Mit jelent az, hogy „felrobbantja az anyagot”? Annyit jelent, hogy míg az atombombában az anyag századrésze robbanó energiává alakul át – az én készítményem két ellenkező pólusra hasítja az anyagot: matériára és antimatériára, és a jelenség eredményeképpen nyomban egyesül az anyagi lét ezen két pólusa, megsemmisülnek s egyesülnek, miközben óriási energiamennyiség szabadul fel... a protonok, az antiprotonokkal egyesülve, sokszázmilliárd elektronovolt erősségű sugárzás forrásaivá lesznek... A robbanás középpontjából kiinduló folyamat a természetben ismert legnagyobb sebességgel terjed... a fény sebességével...

– Ezért, ha bármikor, az egész látható csillagkozmosz bármelyik pontján valaki megindít egy ilyen reakciót, ha valaki FELROBBANTJA AZ ANYAGOT, akkor a világvége, az igazi, elkerülhetetlen és végleges világvége, amelyen minden anyagnak állandóan robbanó kozmikus energiává való átalakulását értjük, elháríthatatlan valósággá válik...

– Ha ebből a fehér porból csak egy csipetnyit elégetnénk, felrobbannának az anyagi részecskékben összesűrűsödött energiamennyiségek... A hőmérséklet sok milliárd, sőt, több trillió fokra emelkedne... tehát ez a csipetnyi ártalmatlan fehér por megsemmisítheti a világmindenséget!

„Nem rossz duma!” – a tudósító tolla őrült iramban vágtatott, a teleírt lapok halma egyre nőtt. Roughton úgy örvendezett, mintha a professzor az örök paradicsomot ígérte volna a földön.

– A találmányomat... a készítményemet Genetonnak neveztem el, vagyis Teremtőnek. Miért Teremtőnek? Azért, tisztelt kollégáim, mert mától kezdve nem lesz többé háború, hiszen a háború a teljes, szó szerinti, visszavonhatatlan világvégét jelentené; a háború elpusztítaná ezt a földgolyót a talpunk alatt, az összes napokat és csillagokat, amelyek szép éjszakákon a fejünk fölött fénylenek... és abban biztosak lehetünk, hogy soha egyetlen ember, egyetlen nemzet, egyetlen állam sem vetemedik ilyen pokoli tettre! Ezért hiszem, hogy az én Genetonom megalkotásának tényével megnyitja a népek örök békéjének korszakát.

Hangos papírzörgés, székrecsegés, krákogás hallatszott a teremben; valaki nem messze harsogva és tüntetőén kifújta az orrát, úgyhogy a tudósító összerezzent.

„Micsoda cécó!” – villant át agyán, amikor megszólalt a csengő és az elnök nyekergő hangja:

– Ki óhajt hozzászólni?

– Én, kérem... – jelentkezett a közelben egy mély, ünnepélyes basszus.

– Kérem, kollégáim – dördült fel ugyanez a basszus kisvártatva, közvetlenül a tudósító felett –, van egy igen találó mondásunk, amely szerint az emberi gondolatokat rendkívül gyakran a vágyak, nem pedig a valóság vezérlik... Farragus kollégánk ismertetett itt egy bizonyos hipotézist. Ez a hipotézis legalábbis annyira bátor, mint amennyire érdekes. Felkeltheti ugyanis a tudományos-fantasztikus történetekkel foglalkozó írók figyelmét De csakis az írókét! Mert tudósnak nem szabad olyan tanokat hirdetnie, amelyeket kísérletek nem támasztanak alá. A táblán egy képletet látok. És azt állítom, hogy ez a képlet megvalósíthatatlan, hogy a valóságban nincs megfelelője, mert az egyenletek indikátorjait mesterségesen és önkényesen határozták meg. Miután ez a képlet csupán afféle játék a számokkal, matematikai tréfa...

– Hogy merészel! – csattant fel közvetlen közelből Farragus heves kiáltása.

A szónok úgy tett, mintha nem hallaná.

– A végsőkig, sőt, a világvégig feszített elméleti premisszából levont következtetés önkényes, elhamarkodott, sőt, könnyelmű...

A terem felmorajlott.

– Ettől a testtől – mutatóujja megkoppant a táblán – nem bomolhatik fel az anyag... még kevésbé hozhat létre proton és antiproton párokat... Mit látunk itt? Hőmennyiségek és hőfokok összekeverését látjuk. És a termodinamika második törvénye? Úgy vélem, kollégáim, hogy mindez világos. Számomra a Geneton-ügy lezárult.

– Micsoda, ön azt hiszi, hogy ez szemfényvesztés?! Csalás?! – üvöltött Farragus, túlkiabálva a terem zsibongását. – Húsz évi kutatás egyetlen nagy tévedés lett volna? Akkor hát mi ez itt ebben a kémcsőben? Ez a készítmény, amelyet itt látnak az urak?!

– Az, amit ön szintetizált – felelte előkelő könnyedséggel a dübörgő basszus –, ha valóban szintézis eredménye, egyike annak a tizenötezer új, nem túlságosan hasznos kémiai vegyületnek, amelyet évről évre feljegyeznek a kísérleti kémia almanachjai...

Megindult lefelé az emelvényről. A terem zsongott, mint a méhkas.

– Tehát akkor a bizonyítás, a pontos számítás önnek semmi?! – rikoltozott Farragus, teljesen elvesztve önuralmát. – Hogyan győzhetném meg? Valószínűleg csak úgy, hogy ezt a kémcsövet gyertyalángba dugnám, csak egy ilyen katasztrófa bizonyíthatná, hogy nem vesztegettem el haszontalanul életem jelentős részét?

– Igen, csakis egy ilyen kísérlet... félek azonban, hogy tisztelt kollégám erősen túlbecsüli egy efféle kísérlet veszedelmét. Felajánlhatom az öngyújtómat?...

Általános nevetés robbant ki. A terem zúgott.

– Azonnal engedjenek el! – süvített fel Farragus elvékonyodó, izgatott hangja. – Majd én megmutatom Önnek, hogy igazam van, még ha rámegy is mindenem!

Egy feldöntött szék reccsent, majd éles csattanással becsapódott az ajtó.

4

Doktor Gray, a Los Angeles-i egyetem Fizikai Intézetének tanársegédje, Farragus professzor első munkatársa, késve érkezett munkahelyére. Egyre gyorsabban róva az utcákat, a vén fák terebélyes koronái alatt rejtőző egyetem felé rohant. Amikor kilépett a Washington térre, már messziről észrevette a vaskerítés előtt összeverődött tömeget. Egyesek békésen ácsorogtak, mások öklükkel az intézet sötét ablakait fenyegették. A tanársegéd álmélkodva lassított.

„Tüntetés? Itt?" – hüledezett. Majd futólépésben nekiiramodott.

Felvillant agyában, hogy ez voltaképpen szerencse: a professzor, aki általában a legkisebb késésért is maró megjegyzésekkel gyötörte, ma talán ügyet sem vet rá – hiszen szokatlan dolog történt.

Nagy üggyel-bajjal átfurakodott a magas kapuhoz, amelynek aranyozott-hegyű rácsa védőpalánkra és vaslándzsákra emlékeztette. Közvetlenül a bejáratnál Stevens altiszt és négy segédje sorakozott, mellettük pedig – a tanársegéd szeme fennakadt bámulatában – egyenruhás rendőrtiszt.

– Jó reggelt, doktor úr – üdvözölte a kapus. – Azonnal kinyitunk, csak szíveskedjék átnyomakodni.

Kinyitották a nehéz rácsos ajtót, és a tanársegéd a tömeg ellenséges kiáltozása közepette besurrant. A közelállók tétlenül nézték, csupán pillantásuk volt sötét, de hátulról fenyegető rikoltások harsantak fel, sőt, egy kő is süvített a levegőben, de szerencsére több nem követte.

– Az ég szerelmére, mi ez? Munkanélküliek? Mit akarnak itt? – fordult Gray doktor a tiszthez.

– Ön doktor Gray? – kérdezte a tiszt. – Nagyon jó, hogy megérkezett, uram.

– Felügyelő úr, mi történik itt? Mit akarnak ezek az emberek? Valami baleset történt? – érdeklődött a rémült doktor.

A felügyelő aggódott is, meg dühös is volt.

– Ugyan, dehogy... mindez a miatt az átkozott cikk miatt van, tudja.

– Miféle cikk miatt?

– Ön nem látta a reggeli lapot?

– Nem.

– No, akkor olvassa.

A tiszt előrántotta zsebéből az „Evening Star” gyűrött és négyrét hajtogatott példányát.

Gray egy pillantást vetett az első oldalra, és elhűlt benne a vér. Felkiáltójelekkel ellátott nagybetűs felirat tárult elébe:

BECSVÁGYÓ PROFESSZOR

LEVEGŐBE RÖPÍTI AMERIKÁT!

Alatta pedig nem sokkal kisebb betűkkel:

GENETON rettenetes robbanóanyag

MILLIÁRDSZOR hatékonyabb a hidrogénbombánál!

Majd:

SZENZÁCIÓS RIPORT

A TUDOMÁNYOS VILÁG KIVÁLÓSÁGAINAK

TITKOS KONFERENCIÁJÁRÓL

Saját tudósítónktól

Az egész cifra történetet sűrűn megtűzdelték számokkal, és a résztvevők – isten tudja, honnan előkotort – fényképeivel; az értekezlet leírása félelmetes volt. El kell ismerni, hogy Roughton jól kiaknázta az esetet. Szemléletes, véres hőskölteményt alkotott, amelynek hősei Farragus és a professzor fő ellenfele voltak (a tudósító kikutatta az illető nevét). Egymás torkát szorongató fanatikusokként mutatta be őket, akik elgondolásuk helyességének bizonyítása kedvéért, dühükben készek elpusztítani az egész világegyetemet. Az értekezletről kirohanó Farragus utolsó szavait a tehetséges újságíró nem érezte eléggé nyomatékosnak, szerinte nem tükrözték eléggé a világot fenyegető rettenetes veszedelmet, ezért tiszta lelkiismerettel kiegészítette a hallottakat:

„... Farragus professzor a kijárathoz viharzik, magasra emelve a genetonos edényt és fölkiált: – A világ hamarosan meggyőződik róla, hogy készítményem az emberi történelem legborzalmasabb pusztító anyaga.”

– Ó, a Geneton... – döbbent meg Gray.

– Igaz lehet ez? Beszéltem a professzorral – azt állítja, hogy ezeket a szavakat nem mondta, ön is jelen volt a gyűlésen?

– Hogy micsoda? Ja, nem, nem voltam Los Angelesben... Jaj istenem, mi lesz itt? Tehát ezek az emberek...

– Doktor úr, figyeljen ide... ér az a készítmény valamit? – faggatta a felügyelő, bizalmasan megragadva Gray kezét.

– Mi? Hogyan?

– No, hogy valóban felrobban-e, ha tűzbe teszik? Ön látta már?

– Ugyan, mit képzel? Isten mentsen... Nem láttam, mert többé már az életben nem látnék semmit! Hogy miket firkált össze az a riporter? A készítmény hatására szimmetrikusan kettéhasad az anyag... érti? Nem? Az anyag lángralobbanása ennek már közvetlen következménye... olyan ez, mint a szikra a puskaporos hordóban, tűzvész keletkezik, egyre nagyobb és nagyobb, és semmi sem fékezheti meg. Elég volna egyetlen gramm ebből a porból, sőt, egy tizedgramm, továbbá egy gyertyadarab meg egy doboz gyufa, hogy végezzen a világgal.

– Tehát ön egészen biztos benne, hogy...

– Hogy biztos vagyok-e! Kérem, hagyjon békében. Hol a professzor?

Gray remegett izgalmában.

– Hol van? – fordult Stevenshez. Hirtelen a fejéhez kapott.

– Istenem, talán csak nem mondta ezt komolyan!

– A professzor? Meg akarták lincselni, amikor reggel az intézetbe jött – mindez a miatt az átkozott riporter miatt, aki világgá kürtölte a dolgot.

– Hét évig együtt dolgoztam ezen a professzorral... hát ez rettenetes... – mormogta önmagának Gray.

A tömeg nőttön-nött, és nekiesett a vasrácsnak. Egy heves hang odakurjantotta:

– Hé, emberek, húzódjanak odább!!!

Az egymás mellé zsúfolódott fejek közt tucatnyi markos fickó vált láthatóvá; egy kidöntött távíróoszlopot cipeltek, és faltörő kosként a kapu ellen fordították. A felügyelő a kapuhoz ugrott, egyik kezével sípját szorongatta, a másikkal szolgálati revolvere markolatát.

– Hozzá ne nyúljanak a kapuhoz! – rivallt rájuk. – Hallják? Hopkins! – förmedt a puskájára támaszkodó rendőrre. – Fuss és telefonálj, hogy küldjenek néhány rendőrt meg egy motoros fecskendőt, kettőt pedig tartsanak még készenlétben.

Gray még mindig bódultán, mintha éhgyomorra felhajtott volna egy nagy kancsó bort, belépett az épületbe. A professzor dolgozószobájában csend volt. Bekopogtatott – válasz nem érkezett. Lenyomta a kilincset. A professzor hátra se fordult, hiába köszörülte Gray a torkát. A tudós, fejét lógatva, ült a fotelben, jobbjával az íróasztal lapján dobolt. Apró betűkkel teleírt papírlapok halmai hevertek szerteszéjjel az asztalon. Csak amikor Gray már egészen a közelébe került, rebbent meg a professzor rövidlátó, álmatlanságtól dagadt és fáradt szeme.

– Á, Gray? Ön nem volt tegnap az ülésen, ugye?

– Professzor úr, a körülmények végzetes összjátéka – kezdte Gray –, az unokahúgom...

– Ugyan, hagyja. Mit szól ahhoz, hogy Coonor üres szemfényvesztésnek nevezte művemet? Az adataimat hamisaknak minősítette, a tisztelt értekezlet pedig kinevetett... Csorda, átkozott csorda!

– Minden új, nagy felfedezés... – kezdte félénken Gray.

– Jó, tudom, tudom: ellenségesen és kelletlenül fogadják mindet. Na és?

– A vita, professzor úr, természetes dolog. Coonor véleményének nincs jelentősége a tényekkel szemben. Merő ostobaság...

– Hogyhogy ostobaság! – a professzor talpra szökkent. – Ha Coonor megsért engemet, a munkámat, az ostobaság? A készítményemről azt állítja, hogy ártalmatlan por, és azok az emberek, akiket a legilletékesebbnek hihetnénk, tapsolnak neki. Ez ostobaság?

Farragus hirtelen az asztalnak támaszkodott, elsápadt és a melléhez kapott.

Gray megrémült.

– Hol a nitroglicerin? Itt van? Mindjárt... én mindjárt...

Átnyújtotta az öregnek az üvegcsövecskét, vízért szaladt, remegő kézzel megtöltötte a poharat, és visszatért az íróasztalhoz. Farragus ernyedten ült a fotelben. Sárgás képén téglavörös foltok ütöttek ki.

– A szívem... a szívem... – suttogta alig hallhatóan. Legyintett, amikor Gray vízzel kínálta. Magához tért, felemelkedett, tántorogva az ablakhoz lépett, és letekintett a parkba; a lomb-függöny mögül tompa kiáltozás szűrődött át.

– Micsoda aljasság – motyogta –, reggel kis híja, hogy agyon nem vertek, amikor bejöttem. Én a Genetonból a béke jelképét és zálogát akartam csinálni, és egy ilyen Coonornak, aki a tudománynak... bocsánatot kérek, ön is tudja, hogy mit adott... van képe, csak azért, mert jó összeköttetései vannak Washingtonban...

Ekkor szerény kopogtatás hallatszott, és a szobába besurrant egy középkorú férfi; a jövevény szeme villámgyorsan felmérte a helyzetet. Viseltes szürke nadrágjának hátsó zsebéből vastag gyorsírótömböt húzott elő, és így felszerelve közeledett a professzorhoz, kecses meghajlással üdvözölte a tudóst.

A professzor visszafordult az ablaktól, és csak akkor vette észre a betolakodót.

– Mi az? Mit óhajt?

– Roughton vagyok, az „Evening Star”-tól – mutatkozott be újabb meghajlással a jövevény –, a különösen fontos ügyek tudósítója – fűzte hozzá tapintatos mosollyal. – Professzor úr – kezdte –, bátorkodtam tegnap egy cikket írni...

– Úgy, szóval maga csinálta ezt az egész kalamajkát! – rivallt rá Farragus, és olyan lendülettel indult a tudósító felé, mintha menten ki akarná tenni a szűrét. – És még van mersze a szemem elé kerülni?!

– Szíveskedjék meghallgatni. A helyzet a következő: a professzor úr méltóztatott kijelenteni, hogy ez a készítmény, a Geneton, ha tűzbe teszik vagy más módon nyolcszáz fokra hevítik, előidézi, hogy úgy mondjam, a világvégét. Ezzel kapcsolatban interjút kértem Coonor professzortól... ma reggel a lakásán. Megkérdeztem, mit gondol, milyen eredménnyel járna, ha a professzor úr készítményét tűzbe tartanánk?

– Úgy? És mit felelt? – érdeklődött Farragus és a füléhez tartotta kezét, hogy jobban halljon.

– Coonor professzor úr – a tudósító szinte énekelte a választ, és tekintetét gyorsírótömbjére szegezte, akárcsak egy imakönyvre – kijelentette, hogy az eredmény ugyanaz volna, mintha egy csipetnyi burnótot tennénk a tűzbe. Lehetséges, hogy a kísérletet végző személy tüsszent... és ez minden – szegezte le Coonor professzor. Ezzel kapcsolatban szeretném megkérdezni, mi a tisztelt professzor úr álláspontja?

Farragus elkékült.

– A kísérletező tüsszent... – suttogta –, tüsszent...

Keze izgatottan ökölbe szorult, majd ismét kinyílt.

– Ön... ön meg akarja tudni az álláspontomat? – kérdezte. Rekedt hangja remegett, de ennek ellenére acélos volt. – Jó. Mondja meg az olvasóinak, mondja meg azoknak az üresfejűeknek, azoknak a mafláknak... hogy még ma este nyolckor, amikor a toronyóra az utolsót kondítja, készítményemet a lángba tartom... és akkor isten irgalmazzon Coonor professzornak... az egész emberiségnek... és azoknak a felfuvalkodott szamaraknak, akik engem kigúnyoltak!! Kinevettek!! Elkergettek!!!

Egy pillanatig néma csend volt; majd az eltorzult arcú professzor megragadta a kulcsot, és kirohant a dolgozószobából. A zárban megcsikordult a kívülről ráfordított kulcs. Gray egy másodpercig kővé dermedt, majd kábultan körülnézett a szobában.

– Professzor... professzor úr! – bődült fel hirtelen.

A tudósító még mindig írt. Majd gondosan becsavarta töltőtollát, zsebre vágta jegyzetfüzetét, mintha drága kincs volna, és meg sem kísérelve, hogy kifeszítse az ajtót, ügyesen felszökkent a párkányra. A földtől négy méternyi távolság választotta el. Átvetette lábát a párkányon, és diadalmasan Grayre mosolyogva, odavetette:

– Rendkívüli kiadás!

Ezzel eltűnt.

Gray kétségbeesett kiáltozással futkározott a szobában, végül felkapott egy széket, és megpróbálta szétverni az ajtót. Ez természetesen nem sikerült, de a dörömbölés odacsalta a felügyelőt. A professzor a zárban hagyta a kulcsot, a rendőrtiszt kinyitotta az ajtót, belépett és tüstént félreugrott, mert Gray feléje sújtott az összetört szék csonkjával.

– Mit jelentsen ez? Mit csinál? – förmedt rá a rendőrtiszt, látva a szétszórt papírokat, a feldöntött tintatartót és a fölöttük hadonászó tanársegéd csapzott haját, réveteg tekintetét, falfehér, verejtékező arcát.

– Az a tudósító.... Farragus... professzor... a Geneton... elszökött... – makogta Gray.

– Na, nyugodjék már meg. Hol a professzor?

– Jaj, istenem, mi lesz itt?

– Beszéljen végre!

Gray egy székbe rogyott.

– A tudósító Coonortól jött, felizgatta a professzort... feldühítette, mert Coonor kijelentette, hogy a Geneton soha fel nem robban... hogy értéktelen... a professzor ekkor odakiáltotta... hogy ma este nyolckor tűzbe veti a Genetont.

A felügyelő hosszan füttyentett. Villámgyorsan körültekintett a szobában.

– Hol a professzor?

– Elrohant, nem tudom, hová; talán haza.

– Hol az a por?

– A professzor üvegcsőben tartotta.

– Hol az üvegcső?

– Itt volt a fiókban...

Az íróasztalhoz ugrottak. A fiók üres volt.

A felügyelő váratlanul felüvöltött:

– Uramisten, hol az a tudósító?

– Kiugrott az ablakon!

A felügyelő levegő után kapkodott.

– No – állapította meg –, most aztán igazán itt a világvége.

Kiszaladt a folyosóra. Hallani lehetett, hogy a telefonnál tárcsázik, és a kagylóba ordítva, mozgósítja az egész kapitányságot.

– Fogjátok le, amint meglátjátok! – parancsolta. – Mi? Mi? Jól van.

Már majdnem felakasztotta a kagylót, amikor eszébe ötlött valami.

– Halló, Bradley? Ide figyelj, ha a kezetek közé kerül az a Roughton, az „Evening Star” tudósítója, akkor simogassátok meg egypárszor a gumibottal, és tegyétek hűvösre, hogy lehűljön... A fickó ugyanolyan veszedelmes, mint a professzor!

Gray az utolsó előtti lépcsőfokon ült, és a kulcsával játszott.

– És ön miért üldögél itt? – szólította meg a rakétaként felfelé száguldó felügyelő.

A tanársegéd ráemelte közömbös tekintetét.

– Ebédelnem kellett volna, de van értelme?

– Miért?

– No, mert este nyolctól többé már nem kell ennünk.

– Az ördög vigye el magát! – kapta le a felügyelő és továbbviharzott.

5

A miniszter a kis ezüst szabadság-szobortól balra helyezte az itatósnyomót, majd jobbra, végül maga elé, és hosszan bámult a tapper kristálygombjába.

Felpillantott.

– Nos?

– Harvey tábornok éppen helyére tette a telefonkagylót, és nagyot nyelt. Mindent megtettünk, ami módunkban állott.

– Semmit sem tettek.

– Kettőkor megszálltuk az összes pályaudvarokat, a magasvasút és a földalatti állomásait, az utcákat és tereket; Farragus fényképeivel felszerelt repülő-őrjáratok fésülik át a várost. Állandó rádióösszeköttetésben vannak a főparancsnoksággal. Megszálltuk az egyetemi épületeket is... házkutatást tartottunk a professzorok lakásán.... háromkor falragaszokon tudattuk, hogy ötezer dollárt kap, aki tájékoztatást ad a professzor hollétéről. Egyetlen autó, egyetlen repülőgép, teremtett lélek sem hagyhatja el tudtunk nélkül Los Angelest...

A miniszter dühödten csapkodta vonalzójával az itatósnyomót, mintha mindennek ez a tárgy lett volna az oka.

– És mi haszna! – robbant ki. – Mi haszna?

Harvey megtörölte az orrát.

– Bármelyik pillanatban hírt kapha... – ekkor megszólalt a telefon, a miniszter felvette a kagylót.

– Mi? – érdeklődött. – Aha, önt kérik.

Átadta a kagylót a tábornoknak. A tiszt, fülére szorított kagylóval, hallgatta egy percig, tarkója kivörösödött.

– Micsoda? Folston Los Angelesből? Mi? Mi?? Mii??? Ne engedjék! Fordítsák vissza! Riadóztassák az összes tartalékokat!

Tenyerét rátapasztotta a mikrofonra.

– Ez elkerülhetetlen volt – jegyezte meg fojtott hangon –, a városban kitört a pánik... azaz, a nyugtalanság... – helyesbített. – Az emberek a szélrózsa minden irányában tömegestül kifelé tódulnak a városból.

– Mit bánom én! – dühöngött a miniszter. A kristálygombos itatósnyomó befejezte pályafutását, és az íróasztal alá hullva, pozdorjává tört.

– Hiába, Mr. Davies... a rendőrségi erők nem elegendők. Kénytelen vagyok a hadsereg segítségét kérni.

A miniszter előhalászta zsebkendőjét.

– Katonaságot! De hisz ez lehetetlen...

Felpattant és az ablakhoz rohant.

– Micsoda pokoli botrány! Telefonok a brit nagykövetségről kérdezősködés... a tőzsdei árfolyamok zuhannak, némelyik részvénynél tizenhat dollár áresés... egyébként a tárgyalások... nem, lehetetlen – saját erejéből kell boldogulnia.

A tábornok visszafordult a telefonhoz.

– Folston? Halló, felügyelő? Jól figyelje, amit mondok. Vezényeljék át Pasadenából és San Diegóból az ottani legénységet, általában az egész kerületből, lefoglalhatják az autóbuszokat... Mi? Mi?

Arcszíne az eddiginél is szederjesebbé vált.

– Ott... ugyanaz...? – dadogta. – Akkor vizsgálják meg, miért nem mozognak azok a tökfilkók? Vonjanak rendőrkordont, ellenőrizzék az iratokat, és a rádió közölje, hogy ez mind csak szemfényvesztés. Az autósokat végeredményben átengedhetik, hadd menjenek a fészkes fe... Mit álruhában? Hogy álruhában jár? Ezzel is én foglalkozzam? Hát cibálják meg mindenkinek a szakállát, nekem pedig ne beszéljék tele a fejem zagyvaságokkal! Erre könnyen ráfizethet, figyelmeztetem! Jó, jó.

Lecsapta a kagylót.

– Nos? – A miniszter abbahagyta a járkálást, és megállt az íróasztalnál.

– Reggel óta hatszáztizennyolc embert állítottak elő – kezdte a tábornok.

– Ne folytassa – értem, csupa Farragust. Hagyjuk. Egyéb sikerek?

Megszólalt a másik telefon. A miniszter felvette a kagylót.

– Mi? A Fehér Ház?... Rendben, várok.

– Az elnök irodája – súgta Harvey felé, és megsemmisítő pillantást vetett rá. Arckifejezése csakhamar nyájassá vált.

– Mister President? Igen, én vagyok. Hallgatom. Az teljesen biztos. Nem csaphatunk túl nagy lármát, ezért korlátozott erővel cselekszünk, de válogatott egységeket vetettünk be. Igen. Estére a kezünkben lesz, az biztos. Nyomban jelenteni fogom.

Letette a kagylót. A magabiztos kifejezés mintegy varázsszóra eltűnt a képéről.

– Na igen, már nyakunkon a Fehér Ház. Ez a tárcámba fog kerülni. Képzelje – a harmadik telefon reggel óta. Micsoda szégyen. Az emberek őrjöngenek az utcán.

Ismét felcsendült a telefon.

– Miféle hölgy? A brit nagykövetségről? Kérem, közöljék vele, hogy értekezleten vagyok az elnöknél, egy óra múlva rendelkezésére állok. Ezt mondják, és kész.

A telefon kurtán csörrent.

– Még csak ez hiányzott... – kezdte a miniszter, de a tábornok furcsa, merev tekintete elhallgattatta.

– Miért bámul így rám?

– Engedje meg... de ha... ne adj’ isten... nem sikerülne elfogni, akkor nem állásokról lesz szó, hanem... élet-halálról!

– Tessék?

A miniszter egy hosszú percig úgy állt, mintha villám sújtotta volna. Hirtelen kelletlenül felnevetett.

– Ez eszembe se jutott – ismerte el. – Szép kis eset – állapította meg kisvártatva. – Harmincezer rendőr, három és fél ezer rádió-autós őrjárat, kutyák, különleges brigádok, repülőgépek, helikopterek... és nem képesek megtalálni egy szívbajos aggastyánt...

A telefon még egyszer megszólalt. A tábornok úgy hallgatta a jelentést, mintha a kagylóból pillanatonként hosszú tű böködné a fülét; keze annyira szorongatta a hallgatót, hogy az ujjai beléfehéredtek.

– Nos, nincs más megoldás – jelentette ki váratlanul, a miniszterre tekintve –, hiába. Szükségem van a katonaságra, másként semmiért se felelek.

A miniszter az íróasztalára telepedett, és napóleoni mozdulattal a mellényébe dugta kezét.

– Kérem, csináljon, amit akar.

Az íróasztal fölé hajolt, amelyet elborítottak az újságok; a hatalmas vörös és fekete címeken még frissen ragyogott a nyomdafesték.

A tábornok egyik számot a másik után tárcsázta.

– Halló? Wilby tábornok? Tábornok úr, Davies miniszter dolgozószobájából beszélek... Ismeri ugyebár a helyzetet?... Kitört a pánik... zavargásokra, fosztogatásra kerülhet sor... nincs már elég emberem a rend fenntartására. Szükség van... igen... nagyon jól értett. Nem, nem gyalogságra. Inkább gépesített egységeket szeretnék, az jobb lesz. Hogy mondja? Jó.

– Hát ez hogy lehet? – a miniszter a csuklójára pillantott. – Már hat óra? Még két óránk van?

Kihúzta az íróasztal fiókját, és fejfájás elleni port szedett elő. Mialatt bevette, a tábornok visszahelyezte a kagylót.

– őrület – háborgott –, őrület. Ha legalább tudnánk, mi az igazság ezzel az átkozott Genetonnal.

– A szakértők egyik fele azt állítja, hogy ez szemfényvesztés, a másik fele szerint hatásos lehet – felelte a miniszter.

– És mi Coonor véleménye?

– Ne is emlegesse. Hiszen végeredményben miatta van az egész.

– Voltaképpen mindezt az a riporter keverte fel, hogy is hívják?

– Roughtonnak – vetette oda a tábornok. Ismét felemelte a kagylót, és a számtárcsára bámult, amelyen egy ujjal játszadozott.

– Igaza van. Elfogták végre?

– Nem tudom, mindjárt odaszólok.

Ismét tárcsázni kezdte a számot.

6

Roughton első útja a nyilvános telefonállomáshoz vezetett. Nyolc perccel később már összeköttetést kapott a szerkesztőséggel. Miután rábízta a legfrissebb híreit a rotációs gépekre, megkönnyebbült, fellélegzett. Bizakodva, rózsás hangulatban lépett ki az utcára, és megállapította, hogy az árnyékok már erősen hosszabbodnak. Kis híján hat óra volt.

– Elsősorban – szólt önmagához – meg kell találni a professzort. Még egy interjút lehetne vele készíteni. Igaz ugyan, hogy a robbanással végződő történet csattanós volna, de ha ez valóban a világvégét jelentené, a különkiadásnak már nem volna olvasója. Nem, ezt nem engedjük. Csak a rendőrség ne lépjen közbe.

Roughton végignézett az utcán. Alig néhány óra telt el a professzor eltűnése óta, és a városban csak úgy rajzott a sok gépesített és gyalogos őrjárat. Minden utcasarkon igazoltatták a negyvennél idősebbnek látszó járókelőket.

A tudósító belépett egy kis cukrászdába. Rendszerint fagylalt mellett támadtak a legjobb ötletei. Rendelt egy mandulás-habos adagot, és elmélkedni kezdett.

„Tulajdonképpen követhettem volna Farragust. Megvolt az előnyöm, hiszen kiugrottam az ablakon – latolgatta. – De a tudósítást továbbítanom kellett. Na, még semmi sem veszett el. A kenőcs megteszi a magáét.”

Elmefuttatását ezzel a titokzatos következtetéssel lezárta, és a professzor felkutatásának ügyét egyelőre félretette. Akadtak még egyéb megoldandó problémák.

– Kisasszony, hol van itt a telefon? – fordult a kiszolgálóhoz, kanalát nyalogatva.

– Ott a fülke.

A tudósító be sem csukta maga mögött az ajtót. Feltárcsázta doktor Gray lakásának számát, és türelmesen várakozott. Végül megszólalt a kagylóban egy távoli hang.

– Halló, doktor Gray? Jó, hogy otthon találtam. Itt Humpty professzor beszél Texasból. Kolléga úr, repülőgépen érkeztem, külön ennek a végzetes Genetonnak az ügyében... Nem ismer engem?... Mindnyájan nem ismerhetjük egymást. De az időm drága. Kérem, magyarázza el nekem, milyen volt az a csövecske, amelyben az öreg... azaz, Farragus professzor azt a port tartotta... Mi? Igen, ez fontos. Talán csak elég, ha én mondom, hogy fontos? Aha... üveg... és milyen hosszú? Jó, és a por fehér volt, mi? Sárgás árnyalatú vagy egészen fehér? Mint a só? Remek.

Gray most valóságos szóáradatot zúdított rá.

– Sajnos, kollégám, nem találkozhatom önnel. A rendőrfőnök főhadiszállásáról beszélek... igen. Én is megrendültem. De az én magas koromban... nem, nem. A viszonthallásra.

A kiszolgáló tágrameredt szemmel bámult a riporterre, de az rá sem hederített. Egy dollár vetett a márványlapra, és az ajtóban megtorpanva megkérdezte:

– Hol van itt a legközelebbi gyógyszertár?

– A sarkon.

– És élelmiszerüzlet?

– Mindjárt mellettünk.

– A viszontlátásra, és ne csináljanak rossz fagylaltot, mert a SAJTÓ elbánik magukkal.

Egy automatánál két rágógumit vásárolt, egy kioszkban pedig szivart és a Pipakedvelők Klubjának tekintélyes, aranyozott jelvényét; ezt a kabátja hajtókája alá tűzte és rohant tovább. A gyógyszertárban nem sok időt vesztegetett. Csak egy patentzáras üvegcsövet vett, majd az élelmiszerboltban késhegynyi sót kért, egy grammot a csőbe szórt, a többit elhajította.

– A hadak lobogó zászlóval kivonultak a csatamezőre – mormogta. – Most támadni kell.

Egy könyvkereskedésben megvette a város térképét, és gyorsan körülnézve, a távolban felfedezte egy rádiótechnikai bolt hatalmas reklámját. A földalatti vasút lejáratánál elhelyezett villanyórára pillantott. Hat óra harminc volt.

– Igyekeznem kell – állapította meg, és szinte futólépésben rontott az üzletbe. A pult mögül egy vörös hajú ifjú emelkedett fel láttára; jól szabott, gyöngyházgombos, fehér köpenyt viselt.

– Adjon egy rádióaktivitás-mérőt, egy kis Geiger-készüléket, érti? – rendelkezett a tudósító, és éles szeme végigfutott a nikkeltől és fényezett lapoktól ragyogó üzleten.

A vörös hajú eladó sajnálkozva nemet intett.

– Fájdalom, mindet szétkapkodták... ma délután nagy volt a kereslet...

– Egy sincs?

– Egy sincs – felelte visszhangként az elegáns eladó.

Roughton nyájas mosollyal szemlélte.

– Talán nincsen közönséges halandóknak – jegyezte meg nagyon halkan és nyugodtan –, de számomra majd csak akad. No mozgás, fiatalember... Nem dugott el semmit a saját részére, nehezebb napokra? Vagy különleges eszközöket alkalmazzak?

Könnyedén felemelte kabátja hajtókáját. Az aranyozott jelvény megcsillant és eltűnt. Az eladó szó nélkül kifordult a bársonyfüggönnyel elválasztott szomszédos szobába, és visszatért egy kicsiny, de szemmel láthatóan súlyos csomaggal, amelyet letett a pultra.

– Huszonhat dollár.

– Tessék a pénz, és isten önnel. A használati utasítás benne van?

– Igen, uram. A viszontlátásra, köszönöm, uram.

– Nincs miért. Mérőkészülékkel vagy anélkül, a világvége mindenesetre nagyon valószínű – szólt vissza a válla fölött a tudósító. Az utcán táskájába dugta a készüléket, és ugrásra készen megtorpant, mintha az éppen arra haladó autóbuszra készülne fellépni.

– Most a második felvonás következik – villant át agyán, és belépett egy játékkereskedésbe.

Nem fecsérelte az idejét – csakhamar pompás harckocsit szorongatva jelent meg az utcán. A játékszer alkalmas volt arra, hogy megdobogtassa minden tizennégy éven aluli ember szívét, villanymotorral, elemmel működött, és távolból lehetett irányítani.

– Most már csak egy médiumra van szükségünk – határozta el Roughton. Az utcát róva, be-bepillantott a kapuk alá; végre egy tágas udvaron felfedezte, amit keresett.

– Harry, gyere csak ide egy pillanatra – kiáltotta a lépcső árnyékából. Az udvaron futkározó hat év körüli fiúcska – hosszú cowboy nadrágot, vérvörös tigrissel díszített citromsárga szvettert viselt, kezében fából készült atompisztolyát szorongatta – megállt a felszólításra, majd néhány lépést tett a riporter felé.

– Engem nem hívnak Harrynek – közölte komoran, sanda pillantással szemlélve az idegen férfit.

– Hát hogy hívnak?

– Tom.

– Na, látod. Tommy, szeretnél egy ilyen harckocsit, mi?

Tóm még hármat lépett, és most már annyira közel volt a pompás játékszerhez, hogy eszébe sem jutott a visszavonulás. Képére kirajzolódott az izgalom.

– Ez kié? – firtatta halkan.

– A tied – válaszolta Roughton –, csak segítened kell nekem, érted? Én mesterdetektív vagyok. Bizonyára hallottál már ilyenekről, igaz? Nos, hát én is éppen az vagyok. Egy gonosztevőt üldözök radioaktív sugarak segítségével, de egyedül nem boldogulok. Ha segítesz, a harckocsi a tiéd.

Feszült csend támadt.

– És nem csap be a bácsi? – érdeklődött alig hallhatóan a fiú.

– Nem csaplak be. Csapjon belém az atombomba, ha rászedlek, Tommy.

– Becsületszóra?

– Becsületszóra.

– Akkor hát mit csináljak?

– Először szerződést kötünk – jegyezte meg a tudósító, Kinyitotta táskáját, és előszedte a Geiger-készüléket. – Látod, fiacskám – magyarázta, miközben felszakította a papírt –, ez a mi vérebünk. Az üldözött gonosztevő cipőkenőcsébe radioaktív készítményt kevertem, úgyhogy mindenütt megtalálhatjuk a Geiger-számláló segítségével. Érted?

– De mennyire.

– No, látod. Csakhogy, ugye elismered, nem mászkálhatok az utcán vállamra akasztott készülékkel. A gengszter cinkosai nyomban kinyírnának. Ezért kell a segítséged. A Geiger-készüléket a harckocsiba dugjuk... így ni... te mégy elöl, én pedig ezt a mutatót fogom figyelni ezen a mérőtárcsán. A kutya se hederít ránk. A legfurcsább a dologban, hogy ez nem kitalált történet. Most pedig az udvarra megyünk... de nincs itt a közelben az anyád?

– A nagybácsimhoz ment, és azt ígérte, hogy egy óra múlva visszajön.

– No, ez éppen jó nekünk. Itt szemügyre vesszük a térképünket... figyelsz?

Roughton a szemétláda tetején kiterítette a térképet.

Egy hosszú pillanatig némán tanulmányozta.

„A professzor nyilván még a dolgozószobájában kieszelte, hogy hol lesz a tett színhelye – latolgatta. – Ez a legvalószínűbb. Feltételezem, hogy már többször kitervezte, de önmagát is áltatta, hogy csak a játék kedvéért; közeli, egyúttal pedig olyan helynek kell lennie, hogy senki se keresztezhesse útját. A közlekedési eszközök közül melyiket is válasszuk? Gépkocsi? – nemigen jöhet számításba; kerékpár? – ez sem lehetséges, mert az emberiség érdekében kilyukasztottam a gumiját; az apostolok lova? – maradjunk a lábnál.”

– Gyere, fiacskám – hívta fennhangon –, autóval felkeressük a gonosztevő barlangját. Nem félsz?

A kisfiú felháborodott, egyúttal pedig rajongó pillantást vetett a tudósítóra, A sarkon taxit fogtak. Roughton betuszkolta Tomot, és berakta a harckocsit, majd beugrott a sofőr mellé.

– A Fizikai Intézethez, de gyorsan.

A tér sarkán, az intézettől kellő távolságban, fizetett, és Tommal együtt kiszállt. Sajnos, még elég világos volt, és ezért szükség volt a színjátékra a harckocsival és a gyerekkel; különben a rendőrség néhány percen belül felfigyelt volna szokatlan viselkedésére. A harckocsi, a gyártó cég dicséretére legyen mondva, derekasan csikorogva gördült az aszfalton, Roughton pedig a fiúcskával – a gyerek, kívánsága szerint, bácsikának szólította – a játékszer mögött szaladt, szemmel tartva a sugárzásmérő számlapját. A mutató jellegzetes ingadozása hamarosan jelezte, hogy nyomra akadtak. A professzor, radioaktív jódkáli nyomokat hagyva, az Intézetből a belváros felé szökött. Ez szörnyen aggasztotta és csodálkozásra késztette Roughtont. Nyugtalansága a tetőfokára hágott, amikor a nyomok – nyilvánvalóan a földalatti legközelebbi állomása felé tartottak.

– Elbánt velünk a gonosz öreg – mordult fel haragosan a tudósító –, a földalattiba nem szállhatunk a harckocsival. Hiába, ismét munkába kell állítani a gondolkodógépet.

A közeli tér padján a térkép segítségével ismét elemezte a helyzetet, mialatt Tom, tökéletesen megfeledkezve a tudósítóról, a fűben szórakozott a harckocsival.

Időközben leszállt a szürkület – az esthomály egyre sűrűbbé vált. Roughton hosszas fontolgatás után kiemelte a készüléket a harckocsi tornyából, az üres játékszert a fiú markába nyomta, megpaskolta a gyerek arcát, és a térbe torkolló utca felé iramodott; kézzel-lábbal hadonászva, vészes kiáltásokkal egyszerre két taxit is megállított.

– Az állomásra! – vetette oda a sofőrnek. – De a teherpályaudvarra, ne a személyre – fűzte hozzá nyomban.

– Tehervonattal akar olajra lépni? Már késő, félóra múlva nyolc – jegyezte meg a sofőr.

– Minden tanácsért levonok öt centet a díjszabásból – utasította rendre kurtán a tudósító. – Hajtson, ahová mondtam, különben nem kezeskedem magamért.

A teherpályaudvar előtt a sofőr nyitott tenyerébe szórta az előkészített aprópénzt, és nekilódult, mintha lába alatt égne a talaj. A nagy óra háromnegyed nyolcat mutatott.

– Rengeteg időt elfecséreltem a gyerekkel – szidta önmagát Roughton, amikor lihegve átmászott a magas drótkerítésen. Könnyedén leereszkedett, és talpra esett a rakodó gerendáin. A vasúti kocsikkal telizsúfolt vágányok csendesek és elhagyatottak voltak, csak a város felől hallatszott a gépkocsik sohasem szűnő zúgása.

„Mentik a bőrüket a jó emberek, de ha én nem volnék, semmi sem segítene rajtuk – villant át Roughton agyán –, és ha nem lesz szerencsém, átszállunk az örökkévalóságba.”

A drótokon lazán leeresztette a készülék lapos felsőrészét, és a kezében szorongatott mérő világító mutatóját figyelve, megindult a növekvő sötétségben, ahogy csak a lába bírta. Igyekezett minél nagyobb ívet leírni. Arra számított, hogy – ha nem tévedett – valahol keresztezi majd Farragus nyomát, és az öreg valóban ezt a tágas, vagonokkal telt és néptelen pályaudvart választotta az utolsó ítélet színhelyéül.

Hét perccel nyolc előtt már verejtékben gyöngyözött a tudósító homloka. Útjának háromnegyed részét befutotta, és a készülék mutatója meg se rezzent. Most a hosszú mellékvágányokhoz közeledett. Ritkultak a lámpák. Itt már szinte teljesen sötét volt. Végül már alig bírt botorkálni – csupán a váltók lámpái felől derengett némi fény.

Egyszerre csak a mutató táncra perdült, és majdnem egyidejűleg fénypásztát fedezett fel a kavicsos talajon. Megkönnyebbülten felsóhajtott, csendesen letette a földre a feleslegessé vált készüléket és kiegyenesedett. Az egyik vagon ajtaja kissé nyitva volt – imbolygó sárga láng pislákolt odabent.

„Gyertya” – lélegzett fel Roughton, és olyan jóleső meleg árasztotta el belsejét, mintha százdolláros bankjegyekkel simogatták volna.

Lábujjhegyen a vagonhoz lopózott, és belesett a deszkák közötti résen. A professzor egy nagy láda mellett kuporgott. A léc szélén meglehetősen vastag viaszgyertya égett.

„Halotti gyertya” – fordult meg a tudósító fejében.

A gyertya mellett óra hevert; ketyegését felerősítette az üres láda, úgyhogy egészen világosan hallható volt. Farragus a mocskos padlón ülve a láda szélének támaszkodott, és szaggatottan lélegzett. A kezében üvegcsövet szorongatott.

A tudósító egyetlen pillantással megállapította, hogy még hat perc van.

„Nem kevés – villant át agyán –, de ha rendőr volna a helyemben, üvöltve az ajtóhoz rohanna, a professzor a lángba tartaná a csövecskét, és szervusz, világ. Valami jobbat kell kieszelni.”

„Csak meg ne ijesszem, az ég szerelmére – folytatta elmélkedését. – Miért is nem hoztam magammal egy vizifecskendőt, elolthatnám a gyertyát.”

De fecskendője nem volt, az óra meg ketyegett. Átkozottul gyorsan – méltatlankodott Roughton.

Észrevette, hogy a vagon másik oldalán, a láda magasságában, alig fél méternyire a láda szélétől, ökölnyi négyszögletes nyílás feketéllik.

Négykézláb átmászott a vagon alatt. A sínpár másik oldalára érve megállapította, hogy kartávolságra van a neki háttal ülő professzor fejétől. A gyertyát, sajnos, eltakarta egy kiálló deszka. Elfújni nem tudta. Egyébként is az efféle váratlan cselekedet szívrohamot válthatott volna ki az aggastyánnál. A tudósító mozdulatlanul várakozott. Hirtelen valami gyengéden a lábához simult. Először megrezzent, majd lenyúlt a sötétbe. Kiéhezett kismacska dörgölte a hátát a lábához, és halkan dorombolt.

Roughton felemelte a macskát, karjára vette és gyengéden megcirógatta.

„Mit szeretnek a vén, kiaszott könyvmolyok? – tanakodott. – A macskákat. Tehát mentsd meg a világot, cicus.”

És gyengéden a nyílás szélére állította a cicát, megfricskázva a farka környékét.

A kismacska halkan felnyávogott, és a vagonba ugrott, a tudósító szeme pedig az egykori csomó helyén támadt lyukra tapadt, így leste a kocsiban lezajló eseményeket.

A professzor hevesen megrezzent, felkapta a kémcsövet, de észrevette, hogy a zajt egy macska okozta, és visszaült.

Szörnyen fáradt, kesernyés mosolyféle jelent meg kicserepesedett, szederjes ajkán.

– Cccic – suttogta –, cccic... cicus...

A macska a professzorhoz surrant. A tudós kinyújtotta kezét. A kémcső zavarta, ezért letette a ládára. Alig két tenyérnyire csillogott a tudósítótól, akinek elakadt a lélegzete. Kivette zsebéből a sóval töltött csövet, és döntő támadásra készült. Baljával felkapott egy kavicsot, és áthajította a vagon tetején, úgy ahogy May Károly műveiből tanulta. Könnyed, kurta koccanás hallatszott, és a professzor akaratlanul is a nesz felé pillantva, elengedte a macskát. Legfeljebb egy másodpercig tartott az egész.

A tudós csakhamar megnyugodott. Tekintete visszatért az órához, és látva, hogy közeledik a kijelölt idő – három perc híján nyolc óra volt –, a cicát a deszkára helyezte, és a kémcsőért nyúlt.

– Jó estét – szólalt meg Roughton.

A professzor talpra szökkent, a szívéhez kapott, és a falhoz hátrált, de a következő pillanatban erőt vett magán.

Felkapta a kémcsövet, és a láng felé tartotta.

– Pfuj, megszegi a szavát – korholta a tudósító –, hiszen... még hátra van három perc.

A professzor hüledezve bámult a sötétbe. Példátlanul vakmerő ember beszélhet csak így, vagy talán fegyvere van, és már célba vette?

– Hiába van revolvere – kockáztatta meg találomra –, láthatja, hogy a kémcső alja két centiméternyire van a lángtól. Még ha meg is húzza a ravaszt, lesz időm, hogy a tűzhöz érintsem.

– Látom – felelte Roughton –, de nincs revolverem.

– Kicsoda ön, mit akar?

– Beszélni szeretnék önnel.

– Menjen innen.

– Nem mindegy, hogy hol ér a világvége? Miért ne társaloghatnánk egy kicsit?

– Megőrült? Távozzék! Két perc múlva pokoli, szörnyűséges dolog történik, – olyan kataklizma, amilyet még nem láttak sem a csillagok, sem az emberiség.

– Jó – hagyta rá a tudósító – az emberiség hagyján, de mit akar a macskától?

– Mi? Hogyan?

– Mit vétett önnek ez a macska, hogy meg akarja ölni?

– Én... a macskát?

– Professzor létére milyen nehéz felfogású – érvelt anyai hangon Roughton –, hiszen ha felidézi a világvégét, a macskát is megöli.

– Takarodjék! – kiáltotta a professzor, és csövet szorongató keze megremegett. – Távozzék! Másfél perc múlva... másfél perc múlva...

Levegő után kapkodott, és lángoló tekintete az órára tapadt. Hatalmas verejtékcseppek verték ki homlokát, és lecsurogtak az arcán.

– Talán lemondana róla? – javasolta szelíden Roughton. – Fontolja meg. Annyi szép dolog van a világon: madarak, hegyek, nők, gyerekek, nagy részük nem is tudja, hogy meg kell halnia. Nem szép öntől, hogy magánügye miatt nyilvános világvégét rendez.

– Mit ért ön ehhez! – horkant fel a professzor.

A stopperóra mutatója körülfutotta a számlapot; még egy perc és húsz másodperc.

– Nem tudok annyit, mint ön, de egy keveset mégis. Gondoljon a csillagokra. Emberek ezrei bámulják őket minden éjszaka. Férfiak az óceánon úszó hajókról, eszkimók a sarkvidék jegéről... négerek miért akarja őket mindettől megfosztani? Elvenni csak azt szabad, amit adtunk, és az is illetlenség.

– Menjen az erkölcsi prédikációjával – lihegte a professzor –, mert... mert

– No, mert akkor mi van? Hiszen úgyis a legrosszabbra készül, tehát semmi bajom sem eshetik. Igazán a lángba tartja a csövecskét? De voltaképpen miért? Hiszen még elégtétele sem lesz. Coonort nem győzi meg – a legjobb esetben porrá változtatja.

– Mars! – förmedt rá Farragus.

Már csak ötven másodperc hiányzott.

– Nyugodjék meg, uram. Rendkívül kellemetlen dolgot kell önnel közölnöm.

A professzor gúnyosan felnevetett – ha ugyan fojtott, elcsukló hangját nevetésnek lehetett nevezni.

– Kíváncsi vagyok, hogy mi érinthet engem kellemetlenül – tamáskodott. – De bökje ki szaporán, már csak negyven másodperc van hátra.

– Ne siessen annyira. Ráérünk. Nos, tudja... de igazán készüljön fel a legrosszabbra.

– Ostobaság. Nem csap be – morogta Farragus.

– Nem csapom be. Roughton vagyok az „Evening Star”-tól, én írtam a cikket, érti?

– No és? Azt akarja, hogy a csövet ezért ne dugjam a tűzbe?

– Azt nem... De ez a por az ön kémcsövében nem egészen a Geneton.

A professzor szeméhez kapta a csövecskét.

– Hazudik! Mi az, hogy „nem egészen”?

– Csak azért fejeztem így ki magam, hogy ne izgassa fel magát... Azt beszélik, hogy ön szívbeteg... tudja, uram, én elvettem azt a port.

– És ez micsoda? Talán cukor? – gúnyolódott Farragus. – No, elég ebből. Annyi ideje van még, hogy gyorsan imádkozzék, amennyiben hívő. Számomra ez felesleges.

Az óramutató útjának végéhez közeledett. Már csak tíz másodperc volt hátra.

– Nem, nem cukor, hanem só – világosította fel a tudósító. – Ügyeljen, amikor a kémcsövet a tűzbe tartja, mert a száraz só pattog, megégetheti magát.

Farragus felüvöltött, és a lángba tartotta a csövecskét.

– Csillapodjék... csillapodjék... – nyugtatgatta a tudósító, akár egy gyereket. – Minden jóra fordul... látja, uram elmúlt nyolc óra.

A láng körülnyaldosta a csövet, a por valóban csupán sercegett kissé. Ennyi volt az egész.

– Nem robban... – nyögdécselt a professzor. – Gazember mit tett?!

– Hiszen megmondtam. Kicseréltem a csöveket.

– Igaz ez? Mikor?

– Itt, egy pillanattal ezelőtt, amikor ön elfordult. Én dobtam azt a kavicsot. Sose búsuljon. A Geneton bizonyára jó találmány, de inkább ne próbáljuk ki.

– Igazán nem robban... – a professzor még jobban a lángba tartotta a csövet.

– Még nem tapasztaltam, hogy a só robbanna, ráadásul ez nem finomított fajta... rosszul van? – aggódott a tudósító. Villámgyorsan átmászott a vagon alatt a vágány túlsó felére, teljes erővel megnyomta a tolóajtót, és felugrott a vagonba.

Farragus tompán felkiáltott, megtántorodott, és elvágódott. Keze ösztönösen a zsebébe nyúlt. A tudósító megtámasztotta, bedugta kezét a professzor zsebébe, és orvosságos üvegre akadva, néhány csöppet az ájult ember szájába erőltetett. A professzor lélegzete hamarosan egyenletessé vált.

Amikor felnyitotta szemét, felfedezte, hogy az inge nyitva van, a feje alatt pedig puha holmi – Roughton kabátja. Valami meleg gomolyag hevert a szívén. Jobban megnézte – a cica volt. A tudósító a mellére fektette.

– Maguk, tudósok, szörnyen idegesek – korholta Roughton. – No, most már jobban van, igaz? Megyünk sétikálni? És talán mondana valami érdekeset az olvasóinknak? Mindjárt rohanok a telefonhoz. Különkiadás lesz. Egyébként ez nem is szükséges, ne fáradjon, majd én kieszelek ön helyett valamit.

– Meglopott, meglopott engem... – suttogta a professzor, akinek annyi ereje sem volt, hogy felemelkedjék. – Távozzék... micsoda szégyen...

Lehunyta szemét, és úgy feküdt, mintha elszállt volna belőle a lélek. Apró könnycsepp jelent meg a szeme sarkában, és lecsurgott a padló mocskos porába.

– Igen, megloptam – ismerte el tárgyilagosan a tudósító –, de valami azt súgja, hogy helyesen cselekedtem. Ezt egyébként majd ön is elismeri – később.

Felállt.

– Most szép lassan elballagunk a legközelebbi taxiállomáshoz – jelentette ki –, a macskát pedig, ajánlom, tartsa meg. Lesz egy hűséges teremtés a közelében. Magam is szívesen elvinném, de kellemetlen háziasszonyom van. Esetleg bántalmazná.

– Hová tette a Genetonomat? Mit csinált vele? – suttogta a professzor, miközben a tudósító felsegítette.

A port? Még sehová sem tettem. Itt van az órazsebemben. Biztosan egymilliót is megkapnék érte, de nem az enyém. Természetesen csak akkor adom vissza önnek, ha a becsületszavát adja. Nos? Különböző kiadásaim voltak ezzel a világvégével kapcsolatban: a harckocsi hat dollárba kerül, a Geiger-készülék majdnem harmincba, azonkívül a fagylalt, a taxi – a radioaktív kenőcsöt sem osztogatják ingyen az utcán, de ez már az én dolgom, ön csak a szavát adja. Megteszi, ugye? A szavával beérem.

A PRÓBA

1

– Pirx kadét!

Szamárlegelő hangja megzavarta elmélyült álmodozását. Éppen elképzelte, hogy a szekrény alján pihenő öreg civilnadrágjának órazsebében egy kétkoronás pénzdarab lapul. Csengő, ottfelejtett ezüstkorong. Egy pillanattal ezelőtt még pontosan tudta, hogy nincs ott semmi, legföljebb egy régi postai feladóvevény, de lassacskán elhitette magával, hogy a dolog lehetséges, és amikor Szamárlegelő kiejtette a nevét, már teljesen biztos volt benne. Mondhatnánk, világosan érezte kerekségét, és látta, miként terpeszkedik a zsebben. Elmehetne a moziba – és még maradna fél koronája. És ha csak a híradómoziba menne, maradna másfél, ebből egy koronát félretehetne, a többiért pedig játszhatna az automatán. Ha aztán az automata elakadna és vég nélkül ontaná a rézérméket, egyenesen az ő nyitott tenyerébe, s alig győzné zsebre vágni, majd megint odatartaná a kezét... hiszen ez megesett Smigával! Görnyedezett a váratlanul rászakadt vagyon súlya alatt, amikor Szamárlegelő felriasztotta.

Az előadó, jellegzetes módján, hátratette kezét, és egészséges lábára nehezedve, nekiszegezte a kérdést:

– Mit tenne, kadét, ha őrjárat közben idegen bolygó hajójára bukkanna?

Pirx kadét eltátotta száját, mintha így akarná kihajtani a benne rejlő választ. Úgy látszott, hogy a világon ő tudja a legkevésbé, mit kell tenni, mikor az ember idegen bolygó rakétájával találkozik.

– Megközelíteném – felelte tompa, furcsán elmélyülő hangon.

Az osztály elnémult. Mindnyájan az előadásnál érdekesebb dolgot szimatoltak.

– Nagyon jó – bólintott atyailag Szamárlegelő –, és aztán?

– Megállítanám – bökte ki Pirx kadét, és érezte, hogy már réges-régen letért ismereteinek talajáról. Agya, melyből kiröppent minden tudása, lázasan kutatta a „Viselkedés az űrben” ideillő paragrafusait. Úgy érezte, hogy soha életében nem látta a „Viselkedés”-t. Szerényen lesütötte szemét, és ekkor észrevette, hogy Smiga ajka mozog – súg valamit. Leolvasta és hangosan megismételte szavait, mielőtt még értelmüket felfogta volna:

– Bemutatkoznék.

Az évfolyam egy emberként felbődült. Szamárlegelő küszködött egy pillanatig, de belőle is kitört a nevetés. Villámgyorsan elkomolyodott.

– Kadét, holnap jelentkezzék nálam a hajózókönyvével. Boerst kadét!

Pirx úgy ült le, mintha széke üvegből, sőt, forró üvegből lett volna. Nem is haragudott különösebben Smigára, ő már csak ilyen, nem bírja elszalasztani a kínálkozó alkalmat. Boerstnek egy szavát sem hallotta – látta, hogy görbéket rajzol a táblára, Szamárlegelő, szokása szerint, lehalkította az elektronikus Kalkulátor válaszait, úgyhogy a felelő végül belezavarodott a számításokba. A Szabályzat megengedte a Kalkulátor használatát, de Szamárlegelőnek ebben a tekintetben megvolt a maga elmélete: „A Kalkulátor is ember – hajtogatta –, és elromolhat.” Pirx még Szamárlegelőre sem neheztelt. Senkire sem neheztelt. Jóformán soha. Öt perccel később már a Dyerhoff utcai üzlet előtt ácsorgott, és a kirakatban levő gázpisztolyokat szemlélte, amelyekből vaktölténnyel, golyóval vagy gáztöltettel lehet lőni – az egész hat korona, száz tölténnyel. Természetesen képzeletben járt a Dyerhoff utcában.

Csengetés után az évfolyam elhagyta a termet, de nem ordibálva, dobogva, mint az elsősök vagy másodikosok – végeredményben már nem voltak gyerekek! Csaknem a fele ebédlőbe vonult – ilyenkor ugyan nem volt ott semmi ennivaló, de láthatták az új pincérnőt. Állítólag csinos. Pirx lassan ballagott a csillagos glóbuszokkal teli üveges szekrények között, lépésről-lépésre fogyott a  reménye, hogy abban a zsebben megleli a kétkoronást. Az utolsó lépcsőn már tudta, hogy a pénz nem is volt ott soha.

A kapu alatt Boerst, Smiga és Payartz álldogált; az utóbbival fél évig egy asztalnál ült kozmodézia-órán. Ahány csillag csak volt Pirx atlaszában, azt mind bekente tussal.

– Holnap próbarepülésed lesz – vetette oda Boerst, amikor elhaladt mellettük.

– Rendben – viszonozta egykedvűen. Ilyen könnyen nem szedik rá.

– Ha nem hiszed, hát olvasd el! – Boerst az ujjával rákoppintott a hirdetőtábla üvegére.

Szerette volna útját folytatni, de a feje valahogy magától visszafordult. A listán csupán három név szerepelt. „Pirx kadét” öklömnyi betűkkel feketéllett mindjárt a legtetején.

Egy pillanatig elsötétült előtte a világ.

Azután messziről meghallotta a saját hangját:

– No és? Hiszen mondtam, hogy rendben.

Faképnél hagyta őket, és végigbaktatott a virágágyak közötti úton. Abban az évben rengeteg nefelejcs volt, amelyet ötletesen, leszálló rakéta formájában ültettek. A kiáramló szikrákat boglárkák jelképezték, de már elvirágoztak. Nem látta a virágágyakat, az ösvényeket, a nefelejcseket, sem Szamárlegelőt, aki sietős léptekkel kifordult az Intézet oldalszárnyából. Kis híján beléütközött a kapunál. Közvetlenül az orra előtt tisztelgett.

– Á, Pirx! – szólította meg Szamárlegelő. – Kadét, maga holnap repül? Jó lökhajtást! Talán sikerül, kadét, találkoznia azokkal a – más bolygóbeliekkel.

A lakóépület a park másik oldalán, hatalmas szomorúfűzek mögött rejtőzött. A tó partján épült, az oldalszárny pedig közvetlenül a víz fölött nyúlt a magasba, kőoszlopok tartották. Ezekről a kőoszlopokról valaki elhíresztelte, hogy a Holdról kerültek ide – ez nyilvánvalóan mesebeszéd –, de az első évfolyam megilletődötten belekarcolta kezdőbetűit és a dátumot. Pirx neve is ott éktelenkedett valahol – négy évvel ezelőtt szorgosan bevéste.

A szobájában – annyira kicsi volt, hogy egyedül lakta – sokáig habozott, kinyissa-e szekrénykéjét. Jól tudta, hol hever az öreg nadrág. Tilos volt itt tartani, azért őrizgette eldugva. Egyébként semmi hasznát sem vette. Behunyta szemét, a szekrény előtt lekuporodott, a félig tárt ajtó nyílásán át bedugta kezét – és kitapogatta a zsebét. Természetesen – mindjárt tudta, üres volt.

2

Felfúvatlan kezeslábasban állt a híd acéllemezén, közvetlenül a csarnok teteje alatt, könyökével a korlátként kifeszített kötélre támaszkodott, és így tartotta magát, mert mindkét keze tele volt. Az egyikben a hajózókönyvet szorongatta, a másikban – a „súg”-ot. Ez puska volt, amelyet Smigától kölcsönzött – úgy beszélték, hogy ezzel repült az egész iskola. Igaz ugyan, titok maradt, miként került vissza, mert a tanulók a próbarepülés után elhagyták az Intézetet és Északra mentek, a támaszpontra, ahol megkezdődik a biflázás a záróvizsgákra. A jelek szerint mégis visszatért valahogy – talán ejtőernyőn dobták le? Ez természetesen csak tréfa volt.

Ott ácsorgott a rugózó acéllemezen, a negyven méteres szakadék fölött, és hogy könnyebben teljék az idő, azt latolgatta, vajon megmotozzák-e – ez, sajnos, néha megesett. A kadétok a legfurcsább és legszigorúbban tiltott dolgokat vitték magukkal a próbarepülésekre, a lapos pálinkás üvegektől egészen a bagóig és ismerős lányok fényképéig. Nem beszélve természetesen a „súg”-okról. Pirx elkeseredetten kísérletezett, hol s hogyan rejtse el. Vagy tizenötször eldugta – cipőjében a sarka alá, két harisnyája közé, a cipő szárába, kezeslábasa belső zsebébe, kis csillagatlaszába, az efféle atlaszt engedélyezték – nem lett volna rossz a szemüvegtok sem, de először is ehhez óriási tok kellett volna, másodszor – nem viselt szemüveget. Kissé később eszébe jutott, hogyha viselne, nem is vették volna fel az Intézetbe.

Ácsorgott tehát az acéllemezen, és várta a két oktatót meg a Főnököt, és mindhárman, nem tudni, miért, késtek, noha a rajt időpontját tizenkilenc-negyvenre jelölték ki, és már tizenkilenc-huszonhét volt. Átvillant agyán, hogyha volna egy darab ragtapasza, hóna alá ragaszthatná a „súg”-ot. Állítólag ezt tette a kis Yerkes, és amikor az oktató hozzáért, felvisított, hogy csiklandós, és megúszta a dolgot. De Pirx nem látszott csiklandósnak. Ezt tudta, és nem is áltatta magát. Tehát egészen egyszerűen jobb kezében tartotta a „súg”-ot, de amikor eszébe ötlött, hogy az üdvözlésnél háromszor is kezet kell fognia, áttette bal kezébe, a hajózókönyvet pedig baljából a jobbjába. Ezzel a művelettel akaratlanul is megmozgatta az acélhidat, amely rezgett, akár egy ugródeszka. Hirtelen lépteket hallott a másik oldalról. Csak lassan fedezte fel az érkezőket, mert a csarnok boltozata alatt sötét volt.

Szokás szerint mindnyájan egyenruhában voltak, mintha skatulyából húzták volna ki őket, különösen a Főnököt. Ő pedig, Pirx kadét, kezeslábast viselt, amely felfúvatlanul is olyan volt, mint húsz egymásra rakott rugby-kapus öltözék; ezenkívül magas gallérjának mindkét oldaláról lelógott az interkom és a belső rádiofon hosszú vége. Nyakánál ott himbálózott az oxigénkészülék csavarmenetben végződő csöve, hátán érezte a tartalékpalack nyomását, átkozottul izzadt kettős, verejtékhatlan fehérneműjében, legkeservesebben pedig az a bizonyos berendezés kínozta, amely lehetővé tette, hogy repülés közben ne kelljen kimennie (egyébként a próbarepüléseknél használt egyfokozatú rakétán amúgy sem volna hová kimennie).

Váratlanul az egész híd megremegett. Valaki hátulról közeledett – Boerst volt, ugyanolyan kezeslábasban, keményen tisztelgett hatalmas kesztyűjével, és úgy megtorpant, mintha rögvest a mélybe akarná lökni Pirxet.

Amazok elől haladtak, és Pirx meglepetten firtatta:

– Te is repülsz? Nem szerepeltél a névsorban.

– Brendan megbetegedett, helyette repülök – válaszolta Boerst. Pirx egy pillanatig kissé kínosan érezte magát. Végül is ez volt az egyetlen, egyes-egyedüli dolog, amely, ha csak egy milliméterrel is, közelebb vihette volna azokhoz a fellegekbe vesző tájakhoz, ahol Boerst otthon volt, noha egyáltalán nem törekedett erre. Az iskola legtehetségesebb hallgatója volt, ezt Pirx aránylag könnyen megbocsátotta, sőt bizonyos fokig tisztelte Boerst matematikai tehetségét – egyszer tanúja volt, hogy Boerst derekasan megbirkózott az elektronikus Kalkulátorral, és csupán a negyedfokú gyököknél maradt le. Boerst jómódú szülők gyermeke volt, úgyhogy nem kellett kopott nadrágokban kallódó kétkoronásokról ábrándoznia, és ráadásul kitűnő eredményeket ért el atlétikában, úgy ugrott, mint maga Belzebub, kitűnően táncolt, és valljuk be őszintén, nagyon jóképű volt, amit Pirxre nem lehetett ráfogni.

Végighaladtak a hosszú hídon, a mennyezet rácsos tartóoszlopai között, elhagyták a sorbaállított rakétákat, majd fény zúdult rájuk, mert a tetőnek ezt a részét kétszáz méteres darabon már eltolták. Az óriási betontölcsérekben – ezek fogják fel és vezetik el az induló rakéta tüzét –, egymás mellett két, kúp alakú kolosszus állt, legalábbis Pirx kolosszusoknak látta őket, mindegyikük negyvennyolc méter magas, és egészen lent, a hajtóműnél, tizenegy méter átmérőjűek.

A bejárati nyílás csavarjait már eltávolították, és a hídról kisebb híd vezetett a rakétáig, de az átjárást eltorlaszolták a középen felállított ólomnehezékek, mindegyiken hajlékony kis árboc és vörös zászlócska. Pirx tudta, hogy maga fogja félreállítani a zászlót, amikor megkérdezik tőle, hogy készen áll-e feladatának teljesítésére, és ő igennel válaszol; életében először kerül erre sor. És hirtelen szent meggyőződésévé vált, hogy a zászló félreállításakor belebotlik a huzalba, és egész biztosan teljes hosszában végigvágódik – az ilyesmi megesett néha. És ha valakivel megesett az ilyesmi, akkor vele biztosan meg kell hogy történjék, mert időnként úgy érezte, hogy nincs szerencséje. Az előadók ezt másképp nevezték – hogy bámész, mafla, és állandóan máson jár az esze, mint amin éppen kellene. Igaz, hogy Pirxnél sokminden könnyebben ment, mint a beszéd. Tettei és szavakba foglalt gondolatai között, ha nem is tátongott szakadék... mindenesetre felmerült valamilyen akadály, amely megkeserítette életét. Az előadók nem tudták, hogy Pirx álmodozó természet. Ezt senki sem tudta. Úgy vélték, hogy egyáltalán semmire sem gondol. Ez pedig nem volt igaz.

A szeme sarkából megfigyelte, hogy Boerst már felállt az előírásnak megfelelően, egy lépésnyire a bejárattól, a nyíláshoz vezető hídon, kihúzta magát, és felfúvatlan kezeslábasának gumigyűrűjére szorított kézzel várakozott.

Átvillant agyán, hogy Boerstnek jól illik még ez a furcsa öltözék is, amelyet mintha száz futball-labdából szabtak volna, és Boerst kezeslábasa igazán felfúvatlan, az övé pedig helyenként még jócskán tartalmaz levegőt – és ezért esik olyan nehezére a járás, kénytelen szélesen szétvetett lábbal haladni. Tőle telhetően igyekezett, de a két sarka nem akart egymáshoz közelebb kerülni. Miért engedelmeskedett a Boerst két sarka? Ez titok maradt. Egyébként, ha Boerst nem lett volna ott, teljesen megfeledkezett volna az alapállásról, háttal a rakétának, arccal a három egyenruhás férfi felé fordulva. Először Boersthöz léptek – mondjuk azért, mert „B” betűs volt, de ez sem volt egészen véletlen, helyesebben Pirx számára hátrányos véletlen volt, hiszen mindig sokáig kellett várnia a „felszólítás”-ra; izgult, mert jobban szerette, ha a baj egyszeriben bekövetkezik.

Feléből-harmadából hallotta a Boersthöz intézett szavakat, és Boerst feszes vigyázzban gyorsan felelgetett, annyira gyorsan, hogy Pirx egy kukkot sem értett belőle. Azután őhozzá léptek, és amikor a Főnök megszólította, Pirxnek hirtelen eszébe jutott, hogy ma hármuknak kellett volna repülniök, nem kettőjüknek, mi történt hát a harmadikkal? Szerencsére megütötte fülét a Főnök hangja, s az utolsó pillanatban, még jókor kibökte:

– Pirx kadét készen áll a repülésre.

– Hm... igen – bólintott a Főnök –, és Pirx kadét kijelenti, hogy testben és lélekben egészséges – ehem – lehetőségeinek határain belül?

A Főnök szívesen megtoldotta a szokványos kérdéseket efféle kedveskedéssel, megtehette, hiszen ő volt a Főnök.

Pirx kijelentette, hogy egészséges.

– A repülés idejére, kadét, kinevezem pilótává – mondta el a Főnök a szent formulát és folytatta: – A feladat: függőleges rajt, félerősségre kapcsolt hajtóművel. Az ellipszisen rááll 4 óra 26 perces keringési idejű állandó pályára. A pályán megvár két JO 2 típusú, közvetlen járatú hajót. A radarösszeköttetés valószínű zónája – III. szektor, PAL mesterséges hold, a megengedett elhajlás hat ívmásodperce. Fonia-összeköttetést teremt, és egybehangolja a gyakorlatot. A manőver: letér az állandó pályáról 60 fok 24 perces északi szélesség, 115 fok 3 perc 11 másodperc keleti hosszúság irányában. Kezdeti gyorsulás – 2,2 g. Véggyorsulás 83 perc múlva – nulla. A fonia hatósugarában maradva, mindkét JO 2-t elkalauzolja hármas alakzatban a Holdba, a Hold egyenlítői zónájában ideiglenes keringési pályára tér a Luna PELENG utasításainak megfelelően, meggyőződik róla, hogy a két kalauzolt hajó ott van-e a pályán, és tetszés szerinti gyorsulással és irányban letérve róla, visszatér állandó pályájára a PAL mesterséges hold körzetébe. Ott megvárja a további parancsokat.

A tanfolyamon azt beszélték, hogy az eddigi puskák helyett hamarosan megjelennek az elektronikus „súg”-ok, vagyis cseresznyemag nagyságú mikroagyak, amelyeket az ember a fülében vagy a nyelve alatt tarthat; ezek mindig és mindenütt megsúgják a szükséges tudnivalókat. De Pirx nem hitt bennük, mert úgy vélte – és némileg igaza volt – hogy mire ezek a mikroagyak rendelkezésre állnak, már nem lesz szükség kadétokra. Egyelőre magának kellett megismételnie az egész feladatot – megtette, csupán egyszer tévedett, de akkor istenigazában összekeverte az idő perceit és másodperceit a hosszúsági és szélességi percekkel és másodpercekkel. Ezek után várta az események további alakulását; verejtékhatlan fehérneműjében, a vastag kezeslábasban úgy megizzadt, akár a gőzfürdőben. A feladatot ugyan megismételte, de a lényeg még nem hatolt el a tudatáig. Egyetlen gondolat gyötörte makacsul az agyát: „De kitoltak velem!”

Bal tenyerében szorongatta a „súg”-ot, jobbjával átnyújtotta a hajózókönyvet. A feladat szóbeli megismétlése egyszerű akadékoskodás volt – úgyis megkapja írásban, berajzolt első útvonallal. A Főnök a feladatot tartalmazó borítékot bedugta a könyv védőhuzatának belső zsebébe, visszaadta és megkérdezte:

– Pirx pilóta, rajtra kész?

– Kész! – vágta rá Pirx pilóta. Ebben a percben már csak azt kívánta: bárcsak a kormányfülkében volna. Leghőbb vágya az volt, hogy kigombolhassa kezeslábasát, legalább a nyakánál.

A Főnök egy lépést hátrált.

– Rakétá-hoz! – kiáltotta pompás, érces hangján, amely harangkondulásként hasított az óriási csarnok tompa, szakadatlan zsivajába.

Pirx sarkon fordult, megragadta a vörös zászlócskát, megbotlott a kötélben, az utolsó pillanatban visszanyerte egyensúlyát, és mint valami Gólem, felmasírozott a keskeny hídra. A közepénél tartott, amikor Boerst (hátulról azért ő is futball-labdára hasonlított) már bebújt rakétájába.

Bedugta lábát, megragadta a bejárati nyílás tömör burkolatát, lecsúszott a ruganyos csatornán, anélkül hogy a keskeny fokokra lépett volna (a lépcsőfokok csak a haldokló pilótáknak valók – mondogatta Szamárlegelő), és nekilátott a csapóajtó becsukásának. Százszor, ezerszer gyakorolták ezt kísérleti és igazi zárólapokkal, amelyeket leszereltek a rakétáról, és felerősítettek a gyakorlóterem közepén. Rossz érzés volt – bal fogantyú, jobb fogantyú, fél fordulat, légmentesség ellenőrzése, mindkét fogantyú fordulatának második fele, meghúzzuk, ellenőrizzük a légmentességet nyomás alatt, a bejárati nyílást elzárjuk belső védőfedéllel, a meteor elhárító fedelet helyrecsúsztatjuk, kimászunk a bejárati csatornából, becsukjuk a fülke ajtaját, meghúzzuk, fogantyú, másik fogantyú, retesz, kész.

Pirx azon elmélkedett, hogy Boerst bizonyára már régen az üveggömbjében ül, ő pedig még csak a szorítószerkezet lendítőkerekét forgatja, és eszébe jutott, hogy úgysem rajtolnak együtt, rajtolni hatperces időközökben szokás, és nem volt miért sietnie. De azért jobb, ha már a helyén ül az ember, és bekapcsolja a rádiófonját – legalább hallaná a Boerstnek adott parancsokat. Vajon milyen feladatot kapott?

Mihelyt behúzta a külső fedelet, a fények automatikusan kigyúltak a rakéta belsejében. Bereteszelte az egész miskulanciát, majd a recés és nagyon puha műanyaggal bevont kis lépcsőn leereszkedett a pilótafülkébe.

Az ördög tudja, miért, ezekben a kicsi, egyszemélyes rakétákban a pilóta egy hatalmas, három méter átmérőjű üvegburában ült. A bura, noha teljesen átlátszó volt, természetesen nem üvegből készült, ruganyos anyaga vastag, nagyon kemény gumi tulajdonságaival vetekedett. Ez a hólyag – és benne a kényelmes pilóta-fotel – a tulajdonképpeni kormányfülke mélyén helyezkedett el – voltaképp enyhén kúpalakú helyiség volt, úgyhogy a „fogorvosi szék”-ben ülve – így nevezték – és a fotel függőleges tengelyén szabadon forogva, a pilóta a föléje boruló hólyag üvegfalán keresztül látta az összes óratáblákat, mutatókat, elülső-, hátulsó- és oldal-képernyőket, mindkét kalkulátor és asztrográf számlapját, továbbá – a legnagyobb szentséget – a trajektométert, amely vastag, erősen ragyogó sávval jelezte a fénytelen, domború tárcsán a rakétának az állócsillagokhoz viszonyított útvonalát, Harelsberger vetületében. Ennek a vetületnek az elemeit kívülről kellett tudni, és minden helyzetben, még fejjel lefelé csüngve is, érteni kellett a készülék leolvasásához. Amikor a pilóta elhelyezkedett a fotelben, kétoldalt a kezeügyében volt a főreaktor és a kormányzó fúvócsövek négy fogantyúja, három tartalék fogantyú, a „kis repülés”-re szolgáló hat állítókar, az indító és üresjárati forgattyúk, továbbá a fúvócsövek erejének, vonóerejének, átfúvásának szabályozója, közvetlenül a padlón pedig a hőmérsékletszabályozó és oxigénadagoló készülék nagy, küllős kereke, a tűzoltóberendezés és a reaktorkidobó fogantyúja (arra az esetre, ha ellenőrizhetetlen láncreakció indulna meg); a kormányostól kartávolságra volt egy hurkos kötél, amelyet a hőpalackokkal és élelmiszerrel megrakott szekrényke tetejéhez erősítettek, talpa alatt pedig a kengyelszíjjal ellátott, párnázott fékpedál és a kihajító biztosíték; az utóbbi egy lábnyomásra (először egy rúgással össze kellett törni a kupakját és beletaposni) fotelestül, pilótástul kihajította a hólyagot, valamint az utánuk kirepülő gyűrűs-szalagos ejtőernyőt.

A főcélon kívül – vagyis a pilóta megmentésén kívül, helyrehozhatatlan sérülés esetén – az üveghólyagnak még vagy nyolc igen fontos feladata volt, ezért szerkesztették meg ily módon, és Pirx kedvező körülmények között talán mindet felsorolta volna, de egyik sem hatott rá (sem a többi hallgatóra) meggyőzően.

Megfelelően elhelyezkedve, üggyel-bajjal előrehajolt, hogy becsavarja a ruhájából kiálló és lelógó összes csöveket, kábeleket és vezetékeket a fotelból meredező végekbe (valahányszor lehajolt, kezeslábasa puha gömbként hasba vágta), természetesen összecserélte a fonia kábelját a fűtés vezetékével; szerencsére különböző csavarmenetük volt, de tévedésére csak akkor figyelt fel, amikor már verejtékben úszott. Miközben a sziszegő sűrített levegő villámgyorsan megtöltötte kezeslábasát, sóhajtva hátradőlt, s mindkét kezével átvetette magán a comb- és vállrögzítő övet.

A jobb heveder azonnal beakadt, a bal makacskodott. Felfújt gumikerékhez hasonló gallérja miatt nem bírt hátrapillantani, így csak kínlódott, vaktában böködött az öv széles fémcsatjával – egyidejűleg a hallgatóból fojtott hang ütötte meg fülét:

– ... Boerst pilóta az AMU 18-on! Rajt fonia szerint nulla másodpercben. Figyelem – kész?

– Boerst pilóta az AMU 18-on fonia szerint nulla másodpercben rajtra kész! – hangzott máris a válasz.

Pirx káromkodott – a csat beakadt. A puha karosszék mélyébe rogyott, és olyan fáradt volt, mintha éppen most tért volna vissza egy szörnyen hosszú csillagközi repülésről.

– A rajtig – huszonhárom. A rajtig – huszonkettő. A rajtig – huszon... – duruzsolta a fejhallgató.

Állítólag egyszer megesett, hogy a dörgő nulla hallatára két tanuló egyszerre rajtolt – a soronlevő és a sorját váró –, egymástól kétszáz méternyire száguldottak függőleges tűzsugárral, és bármely pillanatban összeütközhettek volna – legalábbis így beszélték az iskolában. Azóta – állítólag – a gyújtó vezetéket az utolsó pillanatban, távolról kapcsolják be, maga a repülőtérparancsnok csinálja üvegezett irányítótornyában – és az egész számolás közönséges szemfényvesztés. De senki sem tudta biztosan, mi a való helyzet.

– Nulla!! – harsant föl a fejhallgatóban. Pirx fojtott, vontatott. dübörgést hallott, karosszéke könnyedén megremegett, a fények visszavert szikrái enyhén megrezdültek a föléje boruló üvegbúrán; elterpeszkedve a mennyezetet bámulta – vagyis az asztrográfot, a hűtés-cirkuláció, a fő- és segédfúvócsövek vonóerejének, a neutron-áramlás sűrűségének mutatóját, az izotóp-szennyeződés jelzőjét és még tizennyolc más mutatót, amelyeknek a fele csakis a hajtómű munkájával foglalkozott – a remegés gyengült, a tompa robaj fala valamerre oldalt eltolódott, és mintha a magasban szertefoszlott volna; egy láthatatlan függöny felgördült egészen az égig, a mennydörgés egyre távolodott és mint mindig, egyre jobban messzi vihar visszhangjára emlékeztetett, végül minden elcsendesült.

Valami szisszent, majd zümmögött – megijedni sem ért rá. Az önműködő biztosíték bekapcsolta az eddig elsötétített képernyőket, ezek kívülről bezáródtak, valahányszor valaki a közelben rajtolt, nehogy az atomerejű sugárhajtás vakító lángja megsértse a lencséket.

Pirxnek az járt az eszében, hogy az efféle önműködő berendezés nagyon hasznos – elmélázott és hirtelen rádöbbent, hogy minden hajaszála égnek áll a domború sisak alatt.

„Jézusmária, én repülök, én, most én repülök!!!” – villant át az agyán.

Viharsebesen előkészítette a rajthoz az állítókarokat – azaz ujjával a megfelelő sorrendben rájuk bökött és számolt: „Egy – kettő – a harmadik – és hol a negyedik? Azután ez – igen, ez az a mutató – és a pedál – nem, nem a pedál – aha, megvan – a vörös, a zöld fogantyú – azután az automata – igen – vajon a zöldet a vörös előtt kell?!”

– Pirx pilóta az AMU 27-en! – töprengéséből felriasztotta a fülébe bömbölő erős hang. – Rajt, fonia szerint nulla másodpercben! Figyelem – pilóta kész?

– Még nem!!! – kívánkozott a kiáltás Pirx pilóta ajkára, de ehelyett így szólt: – Boe... Pirx pilóta az AMU 27-en kész... e... rajtra kész, fonia szerint nulla másodpercben!

„Boerst pilótá”-t akart mondani, mert jól megjegyezte Boerst szavait. „Barom!” – förmedt önmagára a bekövetkezett néma csöndben. Az automata (vajon minden automatának őrmesteri hangja van?) tovább ugatott:

– A rajtig tizenhat – tizenöt – tizennégy...

Pirx pilóta verejtékezett. Valami rettenetesen fontosat igyekezett eszébe idézni, tudta, hogy ez élet vagy halál kérdése, de sehogy sem boldogult.

–... hat, öt, a rajtig négy...

Nedves tenyere az indítófogantyú markolatára fonódott. Szerencsére érdes volt. „Vajon mindenki így izzad? Úgy látszik” – fordult meg fejében, amikor a hallgató rávakkantott:

– Nulla!!!

A keze magától – teljesen önmagától – meghúzta a kart, félig eltolta és ottmaradt. Veszett süvítés hallatszott. Mintha ruganyos prés zuhant volna mellére, fejére. A hajtómű – suhant át agyán a gondolat, és elsötétült előtte a világ. Csak egy kissé és csak egy pillanatra. Amikor már jól látott, noha ugyanazt a makacs súlyt érezte egész testén, minden képernyő – legalábbis az a három, amely közvetlenül az orra előtt volt – milliónyi bögréből kifutó tejre emlékeztette.

– Aha, a felhőket szelem – állapította meg. Mintha kissé lassabban, álmosabban ment volna a gondolkodás, de teljesen nyugodt volt. Egy hosszú perc elmúltával kissé nevetséges jelenet külső szemlélőjének érezte magát – egy fickó elterpeszkedik a „fogorvosi székben”, keze-lába nem moccan, a felhők eltűntek, az ég még kissé kékes, de színét mintha tussal hamisították volna, csillagszerű dolgok látszanak – vajon csillagok?

Igen, csillagok voltak. A mennyezeten, a falakon táncoltak a mutatók, mindegyik másképp, mindegyik jelzett valamit, mindenre ügyelni kellett, és neki csak két szeme volt. Ennek ellenére bal keze a kagylóból fölhangzó rövid, ismétlődő füttyre magától – megint magától – meghúzta a hajtómű kikapcsolóját. Egyszeriben megkönnyebbült – 7,1 másodpercenkénti sebesség, magasság 201 kilométer, az előírt rajtgörbe véget ér, a gyorsulás 1,9, felülhet, és még csak most lesz rengeteg dolga!

Lassan felült, megnyomta a karfát, ezáltal a fotel támlája felemelkedett – és Pirx hirtelen megdermedt.

– Hol van a „súg”?!

Ez volt az a rettenetes fontos dolog, amely nem jutott eszébe. Szétnézett a padlón, mintha a körös-körül hunyorgó mutatók raja a világon sem lett volna. A „súg” közvetlenül a fotel alatt hevert – Pirx lehajolt, a hevederek természetesen fogva tartották, már nem volt vesztegetni való ideje; úgy érezte, mintha egy szörnyen magas torony tetején állna, és toronnyal együtt a mélységbe zuhanna; a térde feletti nadrágzsebből előhalászta a hajózókönyvet, kinyitotta, kiszedte a borítékból a feladatot – egy árva szót sem értett. „Az ördögbe is, hol van a B 63 pálya? Aha, ez lesz az!” – ellenőrizte a trajektométert, és lassan kanyarodni kezdett. Kissé csodálkozott, valahogy ment a dolog.

Az ellipszisen a Kalkulátor előzékenyen közölte vele a helyesbítő adatokat, megint manőverezett, letért a pályáról, túlságosan hevesen fékezett, tíz másodpercig mínusz 3 g-ja volt, de ügyet sem vetett rá, rendkívül szívós fizikuma volt („Ha olyan volna az agyad, mint a karizmod – hajtogatta gyakran Szamárlegelő –, akkor talán vinnéd valamire”), helyesbítéssel rátért az állandó pályára, fonián közölte az adatokat a Kalkulátorral, a Kalkulátor nem válaszolt, tárcsáján üresjárati hullámok szikráztak, Pirx még egyszer elüvöltötte az adatokat – természetesen megfeledkezett arról, hogy átkapcsoljon –, pótolta, a tárcsán nyomban előugrott a függőleges, villódzó vonal, és az összes ablakokon csupa egyes jelent meg. – „Rajta vagyok a pályán!” —ujjongott. Igen, de a keringési idő 4 óra 29 perc volt 4,26 helyett. Most már igazán nem tudta, hogy az eltérés megengedett-e, vagy sem. Törte a fejét, latolgatta, hogy kikapcsolja-e az öveket; a „súg” közvetlenül a fotel alatt lapult, de a nyavalya tudja, benne van-e ez a „súg”-ban – hirtelen eszébe jutott Kaahl professzor mondása: „A pályák 0,3%-os pontossággal vannak kiszámítva” –, mindenesetre közölte az adatokat a Kalkulátorral: a megengedett hibahatáron belül volt. „No, ez megvolna” – súgta önmagának, és csak most nézett körül igazában.

A nehézkedés megszűnt, de a fotelhez volt erősítve, ahogy illik – csak éppen nagyon könnyűnek érezte magát. Az elülső képernyőn csillagok, csillagok, és egészen az alsó szélen fehéresszürke csücsök, az oldalsó képernyőn semmi, csak sötétség és csillagok. Az alsó képernyő – aha! Figyelmesen szemlélte a Földet – 700-tól 2400 kilométerig változó magasságban száguldott fölötte pályáján –, óriási volt, egészen betöltötte a képernyőt. Pirx éppen Grönland fölött repült – alighanem Grönland? –, mire megállapította, mi az, már Észak-Kanada fölött volt. A Sark közelében szikrázott a hó, az óceán feketéskék, domború, sima volt, mintha vasból öntötték volna, furcsamód kevés felhő, mintha valaki híg pépet löttyintett volna imitt-amott a domborulatokra – órájára pislantott.

Már tizenhét perce repült. Most fognia kellett a PAL rádió jelzéseit, és ügyelnie a radarokra, amikor belép az övezetbe. Hogy hívják azt a két hajót, RO? Nem! JO – és a számuk? Tanulmányozta a feladatot, a papírlapot a hajózókönyvvel együtt zsebrevágta, és az ellenőrzés szabályozóját a melle felé húzta. Hatalmas fütyülés és recsegés hallatszott, a PAL – mi a jele? Morze – aha – feszülten hallgatózott, leste a képernyőket, a Föld lassan forgott alatta, a csillagok sebesen siklottak át a képernyőkön, a PAL mintha nem létezett volna, se nem hallatszott, se nem látszott. Hirtelen zümmögés ütötte meg fülét.

„A PAL? – fordult meg fejében, de rögtön elvetette ezt a feltevést. – Ostobaság, hiszen a mesterséges holdak nem zümmögnek – mi zümmög?”

„Semmi sem zümmög – felelte önmagának. – Hát akkor mi ez? Defekt?”

Egyáltalán nem rémült meg. Miféle hiba lehet kikapcsolt motornál? Önmagától szétesik a láda – vagy mi? Talán rövidzárlat? A, rövidzárlat! Édes istenem! Tűzoltási utasítás III/A: „Tűz az Űrben, röppályán” – paragrafus-száma – a mennykő csapjon belé! – valami csak zümmögött, csak zümmögött, alig hallotta a távoli jelzések füttyét.

„Szakasztott, mint egy légy a pohárban” – gondolta megrökönyödve, tekintete villámgyorsan ugrált egyik óráról a másikra – és akkor felfedezte.

Zöldes-fekete óriás-légy volt, abból az undorító fajtából, amelyet mintha az emberek bosszantására teremtettek volna, erőszakos, tolakodó, buta, egyidejűleg pedig ravasz és élelmes légy; csodával határos módon (mással nem magyarázható) bejutott a rakétába, most az üveghólyagon kívül repdesett, és zümmögő gömbje az órák világító lapjait böködte.

Közeledett a Kalkulátorhoz, Pirx a fejhallgatóban négymotoros repülőgépként hallotta, a Kalkulátornak ugyanis a felső keret fölött tartalék mikrofonja volt, hogy a fotel mögül laringofon nélkül is elérhető legyen, amikor a fedélzeti fonia vezetéke nincs bekapcsolva. Minek? Minden eshetőségre. Efféle berendezés több is akadt.

Átkozta a mikrofont. Félt, hogy nem hallja meg a PAL-t. Ráadásul a légy kezdett kirándulgatni. Tekintete akarata ellenére jó pár percig követte, míg csak szigorúan ki nem jelentette, hogy egy frászt érdekli a légy. Kár, hogy nem lehet ráhinteni valami DDT-félét.

– Elég!

A légy olyat zümmögött, hogy Pirx megrándult. Most a Kalkulátoron mászkált. Elcsendesült – a szárnyát tisztogatta. Micsoda undorító rovar!

A hallgatóból egyenletes, távoli sípolás hallatszott – három rövid, hosszú, két rövid, két hosszú, három rövid, hosszú –, a PAL.

„Na, most mereszd a szemed!” – biztatta magát, kissé felemelte a fotelt, így egyszerre három képernyő volt az orra előtt – még egyszer ellenőrizte, hogyan forog a radar foszforos vezérlősugara és várt. A radar semmit sem mutatott. De valaki jelentkezett:

– A hét Terraluna, a hét Terraluna, III. szektor, száztizenhármas útvonal, hívja PAL PELENG-et. Irányítást kérek. Vétel.

– Micsoda pech! Hogyan találjam én meg a JO-imat! – zavarodott meg Pirx.

A légy felüvöltött a hallgatóban és eltűnt. Egy pillanat múlva Pirxre árnyék borult felülről, mintha denevér telepedett volna a lámpára. A légy volt. Úgy mászkált az üveghólyagon, mintha a tartalmát vizsgálná. Közben az űr megélénkült – már látta a PAL-t (karóra emlékeztetett, a nyolcszáz méteres alumínium henger megfigyelő gömbben végződött); fölötte repült, talán négyszáz kilométernyi vagy valamivel nagyobb távolságban, és lassan megelőzte.

– PAL PELENG a hét Terralunának, száznyolcvan egész tizennégy, százhat egész hat. Lineárisan növekvő elhajlás. Vége.

– Albatrosz négy Areszterra hívja PAL Központit, PAL Központit, leszállók üzemanyagért, II. szektor, leszállok üzemanyagért, II. szektor, tartalékon haladok. Vétel.

– A hét Terraluna hívja PAL PELENG-et...

A többit nem hallotta, elnyelte a légyzümmögés. Azután csönd lett.

– Központi Albatrosz négy Areszterrának, üzemanyag felvét hetes kvadránsban, Omega Központin, az üzemanyag ellátást áthelyezték Omega Központira. Vége.

– Szándékosan összeverődtek, hogy semmit se halljak – kesergett Pirx.

Verejtékhatlan fehérneműjét facsarni lehetett volna. A zümmögő légy veszettül keringett a Kalkulátor tárcsája fölött, mintha a saját árnyékát üldözné.

– Albatrosz négy Areszterra, Albatrosz négy Areszterra, PAL Központinak, kilépek a hetes kvadránsra, kilépek a hetes kvadránsra, interkom kalauzolást kérek. Vége.

Hallani lehetett az interkom távolodó sípolását, amely beleveszett az erősödő zümmögésbe. Néhány szó kivehető volt:

– JO kettő Terraluna, JO kettő Terraluna hívja AMU 27-et, AMU 27-et. Vétel.

„Kíváncsi vagyok, kit hív?” – tűnődött Pirx, és hirtelen, az övék ellenére, csaknem felpattant.

– AMU – nyögte volna, de száraz torkán egy árva hang sem jött ki. A hallgató zümmögött. A légy. Lehunyta a szemét.

– AMU 27 JO kettő Terralunának. A négyes kvadránsban vagyok, PAL szektor, bekapcsolom a helyzetjelzőimet. Vétel.

Meggyújtotta helyzetjelző lámpáit – két vöröset kétoldalt, két zöldet az orron, egy kéket hátul, és várt. A légyen kívül semmi sem hallatszott.

– JO 2/a Terraluna, JO 2/a Terraluna, hívom... – zümmögés.

„Alighanem engem?” – találgatta kétségbeesve.

– AMU 27 JO 2/a Terralunának, a négyes kvadránsban vagyok, PAL szélső szektor, helyzetjelzőim égnek. Vétel.

Most mindkét JO egyszerre szólalt meg, bekapcsolta a sorrendszabályozót, hogy a másodiknak jelentkezőt kiszűrje, de a zümmögés nem szűnt, természetesen – a légy.

„Alighanem felkötöm magam” – gondolta. Eszébe sem jutott, hogy nehézkedés híján még ez a megoldás sem lehetséges.

Hirtelen fölfedezte a radar ernyőjén mindkét hajóját – párhuzamos útvonalon követték, egymástól alig kilenc kilométernyire, vagyis tiltott közelségben; mint vezetőnek kötelessége volt, hogy a megengedett tizennégy kilométeres távolságra parancsolja őket. A radaron ellenőrizte a hajókat jelző foltocskák helyzetét, amikor a légy rászállt az egyikre. Hozzávágta a hajózókönyvet, amely nem ért el odáig, nekiütközött a hólyag üvegének, és ahelyett, hogy lecsúszott volna, újra felrepült, nekikoppant az üvegbura tetejének, és ott lebegett jobbra-balra – nem volt nehézkedés. A légynek még elrepülni sem méltóztatott – gyalogszerrel távozott.

– AMU 27 Terraluna JO 2-höz és JO 2/a-hoz. Látlak benneteket. Hajóközeiben vagytok. Térjetek át párhuzamos útvonalra nulla egész nulla egy igazítással. A művelet végrehajtása után vételre készülj. Vége.

A két foltocska lassan szétvált, lehet, hogy válaszoltak valamit, de már csak a legyet hallotta. A rovar zümmögő sétát rendezett a Kalkulátor mikrofonján. Már nem volt mit hozzávágnia. A hajózókönyv fölötte úszott, és lapjai lágyan lengedeztek.

– PAL Központi AMU 27 Terralunának. Hagyja el a szélső kvadránst, hagyja el a szélső kvadránst, a transzszolárist fogadom. Vétel.

– Szemtelenség, a transzszoláris betolakodott... mit bánom én a transzszolárist?! Az alakzatban haladó hajóknak elsőbbségük van! – méltatlankodott Pirx, és üvölteni kezdett, kiadva a légy miatt érzett egész tehetetlen dühét:

– AMU 27 Terraluna PAL Központinak. Nem lépek ki a negyedből, a transzszoláris nem érdekel, hármas alakzatban repülök. AMU 27, JO 2, JO 2/a, Terraluna-raj, vezéregység AMU 27. Vége.

„Kár volt hozzátenni, hogy a transzszoláris nem érdekel – tűnődött –, természetesen: rossz pontok. A nyavalya törje ki valamennyit. És a légyért ki kap rossz pontot? Azért is én.”

Megállapította, hogy ilyen légy-eset is csak vele fordulhat elő. Légy! Nagy dolog! Elképzelte, hogy Smiga és Boerst hogyan pukkadozna a nevetéstől, ha megtudná ezt a buta légy-ügyet. A rajt óta először jutott eszébe Boerst. De pillanatnyi ideje sem volt – a PAL egyre világosabban elmaradt. Már öt perce röpültek hármasban.

– AMU 27, JO 2, JO 2/a Terralunának. Húsz óra nulla hét. A Terraluna parabolára való rátérést húsz óra nulla tízkor kezdjük. Irány száztizenegy... – Az adatokat felolvasta a papírlapról, amelyet kevéssel előbb akrobatikus ügyességgel sikerült lecibálnia a magasból. A hajói válaszoltak. A PAL már nem látszott, de még mindig hallani lehetett – vagy a PAL-t, vagy a legyet. Hirtelen, mintha megkettőződött volna a zümmögés. Szerette volna megdörzsölni a szemét. Igen, már ketten voltak. Honnan bújt elő a másik?

„Most végeznek velem” – gondolta jeges nyugalommal.

Szinte kellemes volt az a tudat, hogy nem érdemes kapálózni, az idegeit rongálni – úgyis elbánnak vele. Ez egy másodpercig tartott – azután az órájára pillantott, éppen elérkezett a művelet megkezdésének ideje, maga jelölte ki, és két keze még nem volt az emelőkarokon!

Úgy látszik, az ezernyi keserves gyakorlat mégis megtette a magáét – mindkét fogantyút vaktában megmarkolta, megmozdította a balt, azután a jobbat, és a trajektométert figyelte. A motor tompán válaszolt, majd süvített, valami úgy fejbe vágta, hogy feljajdult meglepetésében. A hajózókönyv sarka homlokon találta – közvetlenül a sisak pereme alatt! A könyv elfedte arcát, nem bírta ellökni – mindkét kezére szüksége volt. A hallgatókban vad zümmögés jelezte a Kalkulátoron tanyázó legyek szerelmi kettősét. „Revolvert kellene adniok” – méltatlankodott, érezte, hogy a hajózókönyv a növekvő gyorsulás eredményeképpen összelapítja az orrát. Veszettül kapkodta fejét – hiszen látnia kellett a trajektométert! Az arcára nehezedő súly lehetett vagy három kilogramm, váratlanul csattanva a padlóra hullott – na igen, majdnem 4 g volt. Nyomban csökkentette a gyorsulást, és a sebességet a szükséges határok közt tartotta, beállította a fogantyúk rúgóját – a gyorsulás most 2 g volt. Vajon a legyeknek nem árt a gyorsulás? Meg sem kottyant nekik. Vígan hancúroztak. Nyolcvanhárom percig kellett így repülnie. Megnézte a radaroszkóp tárcsáját – mindkét JO követte, a távolság köztük és hajójának tatja között körülbelül hetven kilométerre nőtt azáltal, hogy néhány pillanatig 4 g-je volt és megugrott. Nem baj.

Most ráért kissé – a gyorsulásos repülés végéig. Két g – nem nagy dolog, összevissza száznegyvenkét kilogramm volt most a súlya. Sokszor félórákat is eltöltött 4 g-nél a laboratóriumi forgószékben.

Más kérdés, hogy kellemetlen volt – kezére-lábára ólomsúly nehezedett. Fejét nem tudta moccantani – elsötétült a világ.

Még egyszer ellenőrizte a sarkában levő hajók helyzetét, és találgatni kezdte, mit művel most Boerst. Maga elé képzelte arcát – olyan lehet, mint a filmeken. Micsoda álla van a fickónak! Egyenes orr, szürke szempár – acélos –, egész biztosan nem vitt magával semmiféle „súg”-ot! Habár – egyelőre neki sem volt rá szüksége. A hallgatóban gyengült a zümmögés – mindkét légy fölötte mászkált az üvegbura tetején, árnyékuk megcirógatta arcát; első ízben szinte megrezzent. Felpillantott – fekete lábuk vége lepényszerűen kiszélesedett, potrohuk fémesen csillogott a lámpafényben. Undorító!

– Lökhajtásos nyolc Aresterra hívja Terraluna háromszöget, tizenhatos kvadráns, irány száztizenegy egész hat. Útirányunk tizenegy perc, harminckét másodperckor kereszteződik, kérem, változtassák irányukat.. Vétel.

– No, ezt kifogtam! – jajdult fel. – A tökfilkó, egyenesen idetolakszik – hiszen láthatja, hogy alakzatban repülök!

– AMU 27, a JO 2 és JO 2/a, Terraluna háromszög vezetője hívja lökhajtásos nyolc Aresterrát. Alakzatban haladok, nem változtatok irányt, kerülj ki. Vége.

Beszéd közben a radaron kereste az orcátlan lökhajtásost – ott volt! Alig másfélezer kilométernyire.

– Lökhajtásos nyolc AMU 27 Terralunának, megsérült a gravimetrikus kormányszerkezetem, haladéktalanul hajtsátok végre a kitérési műveletet, útvonalaink metszőpontja negyvennégy nulla nyolc, kvadráns Luna négy, szélső sáv. Vétel.

– AMU 27 lökhajtásos nyolc Aresterrának, JO 2, JO 2/a Terralunának, végrehajtom a kitérési műveletet húsz óra harminckilenckor, kanyarodás egyidőben a vezetőhajóval látótávolságban, északi elhajlás, Luna szektor egy nulla vessző hat, lassabbra állítom a motort. Vétel.

Szavaival egyidejűleg bekapcsolta mindkét alsó fúvócsövet. A két JO kettő tüstént válaszolt, fordultak, a csillagok átsuhantak a képernyőkön, a lökhajtásos megköszönte, Luna Központira repült, Pirxnek hirtelen ötlete támadt, szerencsés leszállást kívánt neki, ez udvarias dolog volt, különösen mert a másik megsérült; még látta, ezer kilométernyire meggyújtott helyzetjelzőivel – azután ismét a maga JO-it hívta, megkezdődött a visszatérés a régi útvonalra –, szörnyűség! Ismeretes, hogy semmi sem könnyebb, mint letérni az útvonalról – de a parabolának ugyanazt a részét megtalálni szinte lehetetlennek látszik. Más a gyorsulás, nem győzte a koordinátákat odavetni a Kalkulátornak, amelyen a legyek mászkáltak, majd a radaron kergetőztek – árnyékuk végigsepert a képernyőn. Hogy győzik erővel ezek a dögök? Jó húsz perc múlva a hajók végül ismét eredeti útvonalukon voltak.

„Boerstnek meg bizonyára olyan az útja, mintha kiporszívózták volna – elégedetlenkedett. – Egyébként – mi az neki! Úgyis fél kézzel végigcsinálja az egészet.”

Bekapcsolta a gyorsuláscsökkentő automatát, hogy az utasításnak megfelelően a nyolcvanharmadik percben nulla legyen a gyorsulása, és felfedezett valamit, amitől jeges borogatássá változott rajta a verejtékhatlan fehérnemű.

Az elosztó tábláról lassan lefelé csúszott a fehér fedél – milliméterről milliméterre. Úgy látszik, rosszul erősítették fel, és a kanyarodási műveleteknél fellépő rázkódás hatására (valóban hevesen megrángatta a hajót) a csappantyúk meglazultak. Közben a gyorsulás még mindig 1,7 g volt, a fedél fokozatosan csúszott, mintha valaki láthatatlan cérnaszállal húzta volna lefelé – egyszer csak nagyot rándult és leszakadt, nekivágódott az üvegburának – lesiklott rajta, és mozdulatlanul hevert a padlón. Felcsillant a négy csupasz, magasfeszültségű rézvezeték, és alatta a biztosítékok.

„No... tulajdonképpen mitől ijedtem meg annyira? – nyugtatta önmagát. – Leesett a fedél, hát leesett, annyi baj legyen. Fedéllel vagy fedél nélkül, nem mindegy?”

Mégis aggódott – ilyesminek nem szabad előfordulnia. Ha leeshetik a biztosítékok fedele, akkor elrepülhet a hajó tatja is.

Már csak huszonhét percnyi gyorsulásos repülés volt hátra, amikor felmerült benne a gondolat, hogy a motorok kikapcsolása után a fedél súlytalanná válik és lebegni kezd. Lehet, hogy valami bajt csinál? Valószínűleg nem. Nagyon is könnyű, még az üveget sem töri be. Eh, semmiség.

Tekintete a legyeket kereste – kergetőzve, zümmögve, keringve körülröpülték az egész burát, majd leszálltak a biztosítékok alatt. Szem elől vesztette őket.

A radaroszkópban megtalálta a két JO-ját – tartották az irányt. Az elülső képernyőn megjelent a Holdnak a fél mennyboltot betöltő korongja. Egykor szelenográfiai gyakorlaton voltak a Tycho kráterben, akkor, amikor Boerst egy közönséges, hordozható teodolit segítségével kiszámította... eh, az ördögbe is, hogy az mire nem képes! Megpróbálta felfedezni Luna Központit az Arhimedész külső lejtőjén. Alig látszott, mert majdnem egészen a sziklákba vájták, csupán a kifutópálya simára egyengetett felülete és a jelzőfények voltak észlelhetők, természetesen csak akkor, amikor az éjszakai övezetbe kerültek – most verőfényben fürdött. Maga az állomás ugyan a kráterből ráhulló árnyékcsíkban rejtőzködött, de a körös-körül vakítóan megvilágított korong teljesen elnyomta a gyenge jelzőlángocskákat.

A Hold olyan volt, mintha még sohasem taposta volna emberi láb – a holdbéli Alpok hosszú árnyékokat vetettek az Esők Tengerének síkjára. Eszébe jutott, hogy mielőtt a Holdra repültek – az egész csoport, akkoriban még közönséges utasok voltak Szamárlegelő felkérte, ellenőrizze, a hetes nagyságrendű csillagok még láthatók-e a Holdról, és ő, barom, a legnagyobb lelkesedéssel nekilátott! Tökéletesen kiment a fejéből, hogy nappal a Holdról semmiféle csillag sem látszik – a szem túlságosan káprázik a talajról visszaverődő napsugaraktól. Szamárlegelő még sokáig üldözte a Holdról látható csillagokkal. A korong lassacskán dagadozott a képernyőkön – hamarosan kiszorítja a fekete ég maradványait az elülső képernyő keretei közül.

Furcsa – semmi sem zümmögött. Oldalt pillantott – és megfagyott ereiben a vér.

Az egyik légy a biztosíték kupakján ült, és a szárnyát tisztogatta, a másik kacérkodott vele. Néhány milliméternyire tőle ragyogott a legközelebbi kábel. A szigetelés kissé feljebb végződött, mind a négy csaknem ceruza vastagságú vezeték csupasz volt, feszültségük nem különösen magas, 1000 Volt, ezért is volt a köztük levő távolság csupán hét milliméter. Véletlenül tudta csak, hogy ennyi. Egyszer ugyanis szétszedték az egész elektromos berendezést, és volt mit hallgatnia a vegyes tárgyak tanársegédjétől, mert nem tudta a vezetékek közötti távolságokat. A legyet hidegen hagyta a kacérkodás, és most a csupasz vezetéken mászott. Természetesen semmi baja sem esett. De ha kedve szottyanna átmászni a másikra... a jelek szerint éppen kedve kerekedett, mert felzümmögött, és most a rézvezeték legszélén tanyázott. Mintha az egész kormányfülkében nem volna más hely! Ha az elülső lábait az egyik vezetékre, a hátsókat a másikra tenné...

No, akkor mi volna? A legrosszabb esetben zárlatot idézne elő, különben is a légy nem elég nagy ahhoz. De még ha úgy is volna, akkor egy pillanatra zárlat következik be, az önműködő biztosíték kikapcsolja az áramot, a légy elég, az automata ismét bekapcsolja az áramot, és minden működik megint – a légy-ügy pedig véget ér! Megbűvölten meredt a magasfeszültségű szekrénykére. Mégsem kívánta, hogy a dög megkísérelje. Rövidzárlat – a nyavalya tudja, mi sül ki abból. Alighanem semmi – de minek?

Óra: még nyolc perc van hátra, a motor fokozatosan lassul. Mindjárt befejeződik a gyorsulásos repülés. Éppen az órát ellenőrizte, amikor egy villanás – és a fények kialudtak. Talán a másodperc harmad részéig tartott az egész. – A légy! – villant át agyán, és visszafojtott lélegzettel leste, hogy az automata ismét bekapcsolja az áramot. Bekapcsolta.

A fények kigyúltak, de gyengén, narancsszínben égtek, és megint kivágott a biztosíték. Sötétség. Az automata ismét bekapcsolt. Kikapcsolt. Bekapcsolt. És ez így folytatódott – vég nélkül. A fények félerővel villogtak, mi történt? Nagy üggyel-bajjal felfedezte a szabályos időközökben bekövetkező pillanatnyi felvillanásoknál: a légy teteme – a dög két vezeték közé furakodott –, kis elszenesedett oszlopocska, továbbra is összekötötte a két kábelt.

Nem mondhatnánk, hogy nagyon megrémült. Izgatott volt, de hiszen a rajt percétől úgy sem nyugodott meg istenigazában. Az óra rosszul látszott. A tábláknak saját világításuk volt – a radarnak is. Az áram erőssége éppen annyi volt, hogy sem a baleseti fények, sem a tartalék áramkörök nem kapcsolódtak be – a rendes világításhoz azonban nem volt elegendő. A motorok megállításáig még négy perc volt hátra.

Ezzel nem kellett törődnie – a gyorsuláscsökkentő automata kell hogy kikapcsolja a motort. Jeges veríték csörgött végig a hátgerincén – hogyan kapcsoljon ki az automata, ha egyszer zárlat van.

Egy percig nem tudta biztosan, hogy azonos-e az áramkör, vagy sem. Eszébe jutott, hogy ezek a főbiztosítékok. Az egész rakéta és az összes áramkörök számára. De a máglya, a máglya külön van?

A máglya – igen. De nem az automata. Hiszen saját maga állította be korábban. Nos, akkor ki kell kapcsolni, vagy inkább ne bántsa? Talán mégis működni kezd?

A konstruktőrök nem vették számításba, hogy légy kerülhet be a kormányfülkébe – leeshetik a fedél és zárlat következhetik be, ilyen zárlat.

A fények szünet nélkül hunyorogtak. Valamit tennie kellett. De mit?

Egyszerű: át kell állítani a főkapcsolót, amely a fotel mögött, a padló alatt van. Kikapcsolja a főáramkört, és megindítja a balesetit. És minden rendben lesz. Még sincs olyan bután megszerkesztve a rakéta, mindenre gondoltak, mindent kellőképpen biztosítottak.

Vajon ez Boerstnek is rögtön eszébe jutott volna? Félő, hogy igen. Sőt, talán... de már csak két perce van!! Nem tudja lebonyolítani a műveletet! Felpattant. Tökéletesen megfeledkezett a többiekről!

Egy percig lehunyt szemmel töprengett.

– A Terralunát vezető AMU 27 JO 2-nek és JO 2/a-nak. Zárlatom van a kormányfülkében. A Hold egyenlítői övezete fölötti, ideiglenes állandó pályára késéssel... e... bizonytalan idejű késéssel térek rá. Hajtsátok végre magatok a manővert a megadott időben. Vétel.

– JO 2/a a vezető AMU 27 Terralunához. Végrehajtom JO kettővel együtt az egyenlítő fölötti ideiglenesen állandó pályára való rátérés közös műveletét. Tizenkilenc perced van a Korongig. Sok szerencsét. Sok szerencsét. Vége.

Alig figyelt oda, lecsavarta a rádiófonia vezetékét, az oxigéncsövet, a másik kis vezetéket – a hevedereket már kikapcsolta. Amikor felemelkedett, kigyúlt a gyorsuláscsökkentő automata rubinvörös lángja – az egész fülke hol előbukkant a sötétségből, hol belemerült a csökkent feszültség zavaros, narancsvörös fényébe. A motor nem állt le. A vörös fény mintha tanácskérően tekintett volna rá a félhomályból. Egyenletes búgás hallatszott, a figyelmeztető jelzés. A gyorsuláscsökkentő nem bírta önműködően kikapcsolni a motorokat. Tántorogva a fotel mögé lódult.

A kapcsoló a padlóba süllyesztett dobozban volt. A dobozt – kulcsra zárták. Igen, egészen biztos, hogy zárva van. Megrántotta a fedelet – nem engedett. Hol a kulcs?

A kulcs sehol. Még egyszer nagyot rántott – hiába.

Talpra szökkent. Vakon maga elé bámult – az elülső képernyőkön már nem ezüstösen, hanem a hegyi hó vakító fehérségében lángolt az óriási Hold. Kráterek fűrészfogas árnyai vonultak végig a korongon. A radar magasságmérő megszólalt – vajon már régen megindult? Egyenletesen ketyegett – zöld számok ugrottak elő a derengésből: huszonegyezer kilométer.

A fény állandóan hunyorgott, a biztosíték ütemesen kikapcsolta az áramot. Amikor kialudt, a fülkére már nem borult sötétség – a Hold kísérteties ragyogása teljesen betöltötte, és csak kissé gyengült a lámpák álélt izzása idején.

A hajó egyenesen repült, mindig csak egyenesen, és sebessége 0,2 g-s maradék gyorsulásnál is állandóan növekedett – a Hold egyre erősebben vonzotta. Mit tegyen? Mit tegyen?! Még egyszer a dobozhoz ugrott, belerúgott a fedélbe – az acél meg se rezdült.

Mindjárt! Istenem! Hogyan lehetett ennyire ostoba!! Egyszerűen – egyszerűen el kell jutnia a hólyag másik oldalára! Hiszen van rá mód! Közvetlenül a kijáratnál, ott, ahol az üvegbura szűkülő alagútja csapóajtóval végződő tölcsérré alakul – ott különleges, vörösre lakkozott kar van, fölötte tábla: CSAK AZ ELOSZTÖSZERKEZET MEGHIBÁSODÁSA ESETÉN. Elég, ha meghúzza, és az üvegbura csaknem egy méterrel feljebb emelkedik – alsó pereme alatt átmászhat a másik oldalra! Ott egy darabka szigeteléssel megtisztítja a vezetéket és...

Egyetlen szökkenéssel a vörös karnál termett.

„Szamár!” – szidta magát, megragadta az acélfogantyút, meghúzta, hogy szinte megroppant a vállízülete. A fogantyú kiugrott az olajtól csillogó acélbot teljes hosszában – a bura meg se moccant. Bambán meredt rá – a fülke mélyében látta a lángoló holddal telt képernyőket, feje fölött a fény állandóan hunyorgott – még egyszer megrántotta a fogantyút, noha már kihúzta... semmi.

A kulcs! A kapcsolódoboz kulcsa! Hasra vetette magát a padlón, a fotel alá pillantott. Csak a „súg” hevert ott...

A fény szüntelenül villogott, a biztosíték egyenletesen ki-bekapcsolta az áramot, valahányszor a lámpák kialudtak, körös-körül minden csontváz-fehérré változott.

Vége! – állapította meg. – Kidobassa magát burástól? A fotellel együtt? Nem lehet, az ejtőernyő nem fékez, hiszen a Holdnak nincsen légköre.

– Segítség!!! – kiáltotta volna, de ugyan kinek? Egyedül volt. Mit tegyen?! Csak akad valami kiút.

Még egyszer a fogantyúhoz rohant – keze kis híján kiugrott az ízületből. Sírni szeretett volna kétségbeesésében. Ilyen bután, ilyen bután... hol a kulcs? Miért akadt el a szerkezet? A magasságmérő – pillantása végigsöpört az órákon: kilenc és fél ezer kilométer. Az izzó háttértől világosan elvált a Timocharis fűrészfogas kőgerince. Azt hitte, hogy már látja, hol fúródik majd be a habköves sziklába. Egy dördülés, egy villanás és...

Eszeveszetten ide-oda ugráló tekintete a fények felgyulladásának pillanatában a rézvezetékek négyes sorára esett. Jól kilátszott a kábeleket összekötő fekete göröngy, az elégett légy maradványa. Vállát előrevetve, akárcsak a robinzonáddal védő kapus, előre ugrott, az összeütközés rettenetes volt, a megrázkódtatástól kis híján elájult. A bura fala visszalökte, mint egy keményre felfújt gépkocsikerék – a padlóra zuhant. A fal meg se rezzent. Pirx talpra szökkent, kínosan lihegett, ajka vérzett, de eltökélte, hogy újra az üvegfalra veti magát.

Pillantása lefelé tévedt.

A „kis repülés” emelőkarja. Óriási, rövid lélegzetű, 10 g nagyságrendű gyorsulások előidézésére szolgál, de csak egy szemvillanásnyi időre. Közvetlenül működött, mechanikus huzalok segítségével. Defekt esetére szolgáló másodpercnyi vonóerőt jelentett.

De ezzel csak növelni lehetett a gyorsulást, vagyis még hamarabb elérni a Korongot, fékezésre nem volt alkalmas. A lökhajtás túlságosan rövid volt. A fékezésnek állandónak kell lennie. A „kis repülés” semmire sem jó?

A karra vetette magát, estében megragadta, megrántotta, a fotel már nem védte, úgy érezte, hogy ízekre szakad, annyira megütötte magát a padlón. Még egyet rántott. A rakéta még egyszer borzalmasan megugrott egy pillanatra! Feje a padlónak vágódott, bizonyára betört volna, ha a bevonóanyag nem habplasztikból készül.

A biztosíték felzümmögött – a hunyorgás hirtelen megszűnt. A kormányfülkét elárasztotta a lámpák békés, megszokott ragyogása.

A „kis repülés” villámcsapásszerű gyorsulása, a kétszeres ütés – kirázta a vezetékek közül a széndarabkát. A zárlat megszűnt. Ajkán érezte a vér sós ízét, fejest ugrott a fotelbe, mintha ugródeszkáról tenné – de nem érte el a karosszéket, magasan elrepült a támla felett, rettenetesen nekivágódott a mennyezetnek, az ütődést alig enyhítette a sisak.

Az elugrás pillanatában a gyorsuláscsökkentő automata már működött, leállította a motort. A maradék nehézkedés is eltűnt. A hajót most már csak a lendület hajtotta, és zuhanó kőként hullott a Timocharis sziklás omladéka felé.

Pirx ellökte magát a mennyezettől. Kiköpött véres nyála vöröses-ezüstös buborékként libegett mellette. Kétségbeesve vonaglott, a fotel támlája felé nyújtogatta kezét. Kirángatta zsebéből minden fellelhető holmiját, és maga mögé hajította.

A visszaható erő szelíden megtolta, lassan lejjebb siklott, ujjait inaszakadtáig megfeszítette, körme először megcsikordult a nikkelezett csövön, majd szinte belevésődött. Többé nem engedte el. Fejjel lefelé húzódzkodott, mint egy korláton kézenálló akrobata, elkapta az övét, ezen lesiklott, maga köré tekerte, a csat... nem vesztegette idejét arra, hogy bekattintsa, csak a foga közé szorította – így is tartott. Most kezet a markolatra, lábat a pedálra.

Magasságmérő: ezernyolcszáz kilométer a Korongig. Vajon sikerül-e idejében lefékeznie? Lehetetlen! Negyvenöt kilométer másodpercenként! Kanyarodnia kell – ívben ki kell jutnia a zuhanó repülésből, csakis így!

Bekapcsolta a fúvócsöveket – kettő, három, négy g! Kevés! Kevés!!

Mindent beleadott a kitérésbe. A higanyként izzó Korongot eddig mintha szilárdan befalazták volna a képernyőbe, most megrezdült és egyre gyorsabban lefelé csúszott. A fotel recsegett Pirx egyre növekvő súlya alatt. Az űrhajó hatalmas ívet írt le, közvetlenül a Hold felülete fölött – az ív sugarának nagynak kellett lennie, mert a rakéta sebessége iszonyatos volt. A végsőkig megfeszített fogantyú szilárdan állott. Pirx nekiszorult a szivacsos támlának, lélegzete elakadt, kezeslábasa nem volt összekapcsolva az oxigénkompresszorral, érezte, hogy bordái belapulnak, szürke foltok ugráltak a szeme előtt. Várta, mikor veszti el eszméletét, merően figyelte a radarmagasságmérő kis ablakát, amelyből egymás után ugrottak elő a számok: 990

– 900 – 840 – 760 kilométer...

Noha tudta, hogy teljes kapacitással halad, tovább erőszakolta a kart. A lehető legkisebb ívben repült – ennek ellenére még mindig vesztett a magasságából –, a számok egyre kisebbedtek – ámbár egyre lassabban –, egyelőre még a nagy ív lefelé haladó részében volt. Rátekintett – csak a szeme sarkából még a szemgolyóját is alig bírta fordítani – a trajektométerre.

A készülék tárcsája – mint mindig, valahányszor égitestek veszélyes övezetében voltak – a rakéta által leírt görbén és a feltételezhető további útvonal gyengén villogó meghosszabbításán kívül, bemutatta a Hold domborulatát is, amely felett az egész manőver lezajlott.

A két görbe – a röppálya és a Hold felülete – szinte összeért. Vajon metszik egymást?

Nem. De az ő ívének hajlata szinte érintette a Holdat. Nem volt biztos, hogy átsiklik-e közvetlenül a Korong fölött – vagy belefúródik. A trajektométer hét-nyolc kilométeres hibalehetőséggel dolgozott, és Pirx nem tudhatta, hogy a görbe útja három kilométerrel a sziklák fölött vezet – vagy ugyanannyival alattuk halad-e.

Szeme előtt elsötétült a világ – az 5 g megtette a magáét. Nem vesztette el az eszméletét. Vakon hevert, két keze görcsösen ráfonódott az emelőkarokra, érezte, hogy lassanként enged a fotelbe épített kiegyenlítő berendezés. Nem hitte, hogy elveszett. Valahogy nem bírta elhinni. Ajka már nem engedelmeskedett, tehát csak gondolatban számolt lassan a ráboruló sötétségben: huszonegy – huszonkettő – huszonhárom – huszonnégy…

Ötvennél felrémlett benne, hogy ez már az összeütközés – ha egyáltalán bekövetkezik. Ennek ellenére sem engedte el a karokat. Rosszullét környékezte: fulladozott, a füle zúgott, a torka csupa vér, a szemén véres hályog...

Az ujjai maguktól szétnyíltak – a fogantyú lassan elsiklott, semmit sem hallott, semmit sem látott. Lassacskán derengett – Pirx egyre könnyebben lélegzett. Kinyitotta volna szemét – de hiszen egész idő alatt nyitva volt. Most pokolian égett: kiszáradt a kötőhártyája!

Felült.

A gravitáció-mérő 2 g-t mutatott. Az elülső képernyő – üres. Csillagos ég. A Holdnak nyoma sincs. Hová lett a Hold?

Lent volt – alatta. A rakéta fölfelé röppent a halálos zuhanórepülésből – és most csökkenő sebességgel távolodott a Holdtól. Vajon mennyire volt a Korongtól, amikor közvetlenül fölötte elsuhant? A magasságmérő bizonyára feljegyezte, de ebben a pillanatban kisebb gondja is nagyobb volt, semhogy kikérdezze a számadatokról. Csak most fedezte fel, hogy a vészjelzés, amely egész idő alatt búgott, elnémult. Sokat ér az efféle jelzés! Inkább harangot erősítenének a mennyezetre. Ha temető, hát legyen temető. Valami halkan felzümmögött – a légy! A másik légy! Élt a dög! A bura felett repkedett. Pirx valami undok, érdes, vászonízű dolgot érzett a szájában – a biztonsági öv vége! Egész idő alatt ezt harapdálta! Nem is tudott róla.

Bekapcsolta az övét, megmarkolta az állítókarokat – a rakétát a helyes pályára kell vezetnie. Természetesen a két JO-nak már híre-hamva sem lesz – de el kell vergődnie az előírt helyre, és jelentkeznie kell a Navigációs Lunán vagy talán Luna Központin – azért, mert defektje volt? Az ördög tudja! Vagy lapuljon? Lehetetlen! Ha visszatér – észreveszik a vért, még az üvegmennyezetet is vörösre fröcskölte (most ütötte meg a szemét), különben is a regisztrátor mindent feljegyzett a szalagra – hogy a biztosíték megkergült, és ő mennyit küzdött a meghibásodott karral. Hiába, nem rosszak ezek az AMU-k! És azok is megérik a pénzüket, akik egy ilyen koporsóban rajtoltatják az embert.

Mégiscsak jelentkeznie kellene, de továbbra sem tudta, hol, kinél, így hát előrehajolt, tágabbra eresztve vállszíját.

A fotel alatt heverő „súg”-ért nyúlt. „Végeredményben miért ne kukkantsak le? Legalább most hasznát veszem.”

Ekkor meghallotta, hogy valami csattant – teljesen úgy, mintha ajtó nyílna.

Nem volt ott semmiféle ajtó, nagyon jól tudta, egyébként sem bírt hátrafordulni, hiszen a hevederek a fotelhez erősítették, de fénysugár hullott a képernyőkre, a csillagok elhalványultak, és megütötte fülét a Főnök fojtott hangja:

– Pirx pilóta!

Talpra szökkent volna, de az övék megakadályozták, visszarogyott, azt hitte, hogy megőrült. A kormányfülke fala és az üvegburkolat közötti átjáróban megjelent a Főnök. Megállt előtte szürke egyenruhájában, rászegezte szürke szemét és mosolygott. Pirx nem tudta, mi történik vele.

Az üvegburkolat a magasba emelkedett – ösztönösen kikapcsolta az övét, felállt –, a képernyők a Főnök háta mögött hirtelen kialudtak, mintha elfújták volna őket.

– Egészen jól sikerült, Pirx pilóta – jelentette ki a Főnök. – Egészen jól sikerült.

Pirx a továbbiak során sem tudta, mi történik vele. Vigyázzban állt a Főnök előtt, és rettenetes dolgot követett el – hátrapillantott, már amennyire félig felfújt gallérja engedte.

Az egész átjárót a csapóajtóval együtt odább tolták – mintha csak a rakéta ezen a helyen kettérepedt volna. Az esti világítás fénypásztájában látszott a csarnok hídja és rajta az emberek, kötelek, rácsok – Pirx tátott szájjal a Főnökre tekintett.

– Gyere, fiam – biztatta a Főnök. Lassan kezet nyújtott, Pirx elfogadta. – A Főnök egy erősebb szorítás után folytatta: – Elismerésemet fejezem ki a REP nevében, a magaméban pedig bocsánatodat kérem. Erre... feltétlenül... szükség van. Most gyere, bejössz hozzám. Megmosakodhatsz.

Megindult a kijárat felé. Pirx ügyetlenül botladozva követte. Odakint hűvös volt, gyenge szél fújt – besüvített a csarnok tetejének eltávolított részén. A két űrhajó ugyanazon a helyen állt, ahol korábban – csupán néhány hosszú, a mélység felett ívben csüngő vastag vezeték csatlakozott a rakéták orrához. Korábban ezeknek a vezetékeknek nyomuk sem volt.

Oktatója a hídról valamit odakiáltott. Pirx rosszul hallott sisakjában.

– Mi? – kérdezte ösztönösen.

– A levegőt! Engedd ki a levegőt a kezeslábasodból!

– Á, a levegő...

Megnyomta a szelepet – sziszegés hallatszott. Megállt a hídon. Két fehér kötényes férfi várakozott a korlátot helyettesítő kötelek előtt. Az ő rakétája olyan volt, mintha az orra megrepedt volna. Lassanként furcsa gyengeség, álmélkodás, csalódás érzése fogta el, és ez fokozatosan haraggá változott.

Kinyitották a másik űrhajó ajtaját. A Főnök a hídon állt, a fehér kötényesek valamit közöltek vele. A másik rakétából gyenge csattanás hallatszott...Egy csíkos, barna, vonagló gomolyag zuhant ki a hajóból,, fedetlen feje homályos foltként imbolygott, az illető fuldokolva bőgött.

Pirxnek megroggyant a lába.

Ez az illető...

Boerst összeütközött a Holddal.

60-2154 Pécsi Szikra Nyomda

A kiadásért felei az Európa Könyvkiadó igazgatója

Felelős szerkesztő: Pákozdy Ferenc

A fordítást az eredetivel egybevetette: Vargi Iván

A borítólap és íedélterv Rogán Miklós munkája

Műszaki vezető: Siklós BéJa

Készült 9000 példányban,

12 [A/53 ív terjedelemben,

az MSZ 5601-59. sz. szabvány szerint

[1] A szerkesztőség megjegyzése: mint megtudtuk, az ítélet elrendelte mindkét vőlegény szétporlasztását és csupán az egyik újjáteremtését, vagyis valóban salamoni ítélet volt!

Tartalomjegyzék

CSILLAGNAPLÓ

Előszó

Tizenkettedik utazás

Tizenharmadik utazás

Tizennegyedik utazás

Huszonkettedik utazás

Huszonharmadik utazás

Huszonnegyedik utazás

Huszonötödik utazás

Huszonhatodik, egyben utolsó utazás

LÉTEZIK ÖN, MR. JOHNS?

VILÁGVÉGE – NYOLCKOR (Amerikai történet)

A PRÓBA