STANISŁAW LEM

SZÉNANÁTHA

EURÓPA KÖNYVKIADÓ BUDAPEST 1980

STANISŁAW LEM: KATAR

(WYDAWNICTWO LITFRACKIE KRAKOW 1976)

MASKA

STO TRZYDZIESCI SIEDEM SEKUND

FROFESOR A. DONDA ZE WSPOMNIEN ILJONA TICHEGO

(WYDAWNICTWO LITERACKIE KRAKÓW, 1976)

HUNGARIAN TRANSLATION © MURÁNYI BEATRIX, 1980

HU ISSN 0138-9904

FEKETE KÖNYVEK

Felelős szerkesztő: Gimes Romána

A fedélrajz Papp Oszkár munkája

Műszaki szerkesztő: Liener Katalin

Műszaki vezető: Szegleth Károly

Készült 89 850 példányban, 19,32 (A/5) ív terjedelemben

EU-i-8081

ISBN 963 07 2228 3

Kiadta az Európa Könyvkiadó

A kiadásért az Európa Könyvkiadó igazgatója felel

Szedte a Nyomdaipari Fényszedő Üzem

Nyomta az Alföldi Nyomda

A nyomdai rendelés törzsszáma: 8690.66-14-2

Készült Debrecenben, 1980-ban

TARTALOM

Szénanátha

(Katar)

A maszk

(Maska)

Százharminchét másodperc

(Sto trzydziesci siedem sekund)

Donda professzor – Ijon Tichy emlékirataiból

(Profesor A. Donda – Ze wspomnieh Ijona Tichego)

SZÉNANÁTHA

NÁPOLY-RÓMA

Az utolsó napnak sehogy se akart vége szakadni. Nem mintha izgultam volna. Nem féltem. Nem is volt mitől. Mindvégig egyedül éreztem magam a soknyelvű tömegben. Ügyet se vetett rám senki. Védelmezőim nem mutatkoztak, különben sem ismertem őket. És mivel nem hittem, hogy magamra vonom az átkot, mikor Adams pizsamájában alszom, az ő villanyborotváját használom, és az ő nyomaiban járok az öböl partján, megkönnyebbülést kellett volna ereznem, hogy holnap kibújhatok a hamis bőrből. Az úton nem számítottam csapdára. Hiszen neki sem esett baja az autópályán. Az egyetlen római éjszakán pedig különös gonddal ügyelnek rám. Mondogattam magamnak, hogy csak azért szeretnék már túl lenni az akción, mert kudarcnak bizonyult. Mondogattam magamnak egy rakás józan dolgot, mégis folyton kinyargaltam a napirendből.

Fürdő után háromra kellett volna visszaérnem a Vesuvióba, de már két óra húszkor a szálloda körül toporogtam, mintha arrafelé kergetne valami. A szobában biztosan nem történhet semmi, hát fel-alá járkáltam az utcán. Már kívülről tudtam minden házat. A sarkon a borbély, aztán a trafik, az utazási iroda, onnét nyúlik be a házak közé a szálloda parkolója. Ha fölfelé indulok a hotel mögött, ott a bőrdíszműves, akinél Adams megcsináltatta a bőröndje leszakadt fülét, meg a kis nonstop mozi. Első este majdnem bementem, mert a plakáton virító rózsaszínű gömböket bolygóknak néztem. Csak a pénztárnál vettem észre, hogy tévedésben vagyok. A plakát egy óriási popot ábrázolt. Most, a mozdulatlan hőségben, elbattyogtam a sarokig, majd a pörköltmandula-árusnál visszafordultam. A tavalyi gesztenyéje már elfogyott. Nézegettem a pipákat, bementem a trafikba, és vettem egy csomag Coolt, bár nem szoktam mentolosat szívni. Az utcai zsivajon át kihallatszott a mozi hangszóróiból a nyögdécselés és hörgés, mint valami mészárszékből. A mandulaárus arrébb tolta kocsiját, a Vesuvio födött felhajtójának árnyékába. Valamikor előkelő szálloda lehetett, de hanyatlásnak indult, mint a szomszédsága tanúsítja. A hall majdnem üres volt. A lift hűvösebb, mint a szoba. Kritikus szemmel néztem körül. Ha ebben a dög melegben csomagolni kezdek, csurogni fog rólam a veríték, és akkor lejönnek az elektródok. A fürdőszobába mentem csomagolni, az ilyen régi szállodákban a fürdőszoba valóságos bálterem. Fülledt ugyan, de márványpadlós. Lezuhanyoztam az oroszlánlábú kádban, csak nagyjából töröltem le magamról a vizet, és nekiláttam berakodni a bőröndjeimbe, mezítláb, hogy legalább a talpammal hűsöljek. A kézitáskában bebugyolált, kemény holmira akadtam. A pisztoly. Tisztára meg is feledkeztem róla. Legszívesebben a kád alá hajítanám. Beraktam a nagyobbik bőrönd aljára, az ingeim alá, gondosan megtöröltem a mellemet, és a tükör elé álltam, hogy föltegyem az elektródokat. Valamikor jelek mutatták a helyüket a bőrömön, de már eltűntek. Kitapogattam a bordáim között a szívcsúcs lüktetését, ide jön az első elektród. A második, a kulcscsont gödrében, folyton levált. Még egyszer megtörülköztem, és kétfelől lenyomtam a ragtapaszt, hogy az elektród ne álljon ki a kulcscsont fölé. Nincs gyakorlatom, régebben ezt nem magam csináltam. Ing, nadrág, nadrágtartó. Azóta hordom, mióta visszajöttem a földre. Kényelmes. Az ember nem kapkod folyton a nadrágjához, hogy le ne essen. A föld körüli pályán a ruhának nincs súlya, visszatérés után beáll a "nadrágreflex", ezért a nadrágtartó.

Elkészültem. Az egész tervet betéve tudom. Háromnegyed óra az ebéd, plusz a számla kifizetése és a kulcsok átvétele, fél óra az autópályáig, tekintettel a csúcsforgalomra, tíz perc ráhagyás. Benéztem a szekrényekbe, leraktam a bőröndöket az ajtóhoz, hideg vízzel arcot mostam, ellenőriztem a tükörben, nem látszanak-e az elektródok, és lelifteztem. A vendéglőben már zajlott az élet. A verítékező pincér chiantit tett elém, bazsalikomos spagettit kértem, meg kávét a termoszomba. Órámat nézve éppen befejeztem az evést, mikor nyekeregni kezdett a hangszóró: "Mister Adamsot kérik a telefonhoz!" Láttam, hogy a kezem hátán égnek mered a szőr. Menjek, vagy ne menjek? Az ablak melletti asztaltól felállt egy pávakék inges, kövér pasas, és a fülke felé indult. Egy Adams. Sok Adams lehet a világon! Tudtam már, hogy nem kezdődik semmi, de mérges voltam magamra. Ingatag a nyugalmam. Megtöröltem olívaolajtól zsíros számat, a maradék borral bevettem egy keserű zöld tablettát, aztán mentem a recepcióhoz. A szálloda még őrizte ünnepélyes plüsseit, stukkóit és bársonyait; de az alagsor felől konyhaszag áradt. Mintha egy arisztokrata káposztaszagot böfögne. Ennyi volt a búcsú. A bőröndjeimét cipelő portás mögött kiléptem a rekkenő hőségbe. A Hertz-kocsi két kerékkel a járdán állt. Szurokfekete Hornét. Nem engedtem, hogy a portás betegye a bőröndöket a csomagtartóba, hátha adó van benne, kezébe nyomtam egy bankót, és beültem a kocsiba. Forró volt, mint a kemence. Rögtön megizzadtam, zsebembe nyúltam a kesztyűmért. Fölösleges, a volánon bőrhuzat van. A csomagtartó üres volt – hol az erősítő? Az utasülés előtt a padlón, egy nyitott magazinnal letakarva, amelynek címlapjáról hidegen tekint rám egy pucér szőkeség, kidugva csillogó nyelvét. Nem adtam hangot, de valami halkan felnyögött bennem, mikor lesben álltam, hogy bevágódhassak a végtelen kocsioszlopba. Lámpától lámpáig állnak a kocsik. Mennyit pihentem, mégis töttyedt vagyok, kicsit durcásan, kicsit bárgyún vihorászok magamban, talán azért, mert megettem a púpozott tányér spagettit, pedig utálom. Helyzetem veszélyeiből eddig csak az vált valóra, hogy meghíztam. A következő lámpánál bekapcsoltam a szellőzést. Kipufogóbűz csapott felém. Kikapcsoltam. Olasz módra tülekedtek a kocsik. Terelőút. A tükrökben motorházak és kocsitetők. La patente benzina italiana [Az erős olasz benzin. (olasz)] büdös, mint a tiszta széngáz. Egy autóbusz mögött állok, a kipufogógáz fullasztó felhőjében. Az egyforma zöld sapkás gyerekek rám bámulnak a hátsó ablakból. A gyomromban gombóc, a fejemben hőség, szívemen az elektród, ingemen át minden volánfordításnál beleakad a nadrágtartóba. Feltéptem egy hűsítő kendő tasakját, a sebváltóházra terítettem a papírkendőt, mert facsarodott az orrom, mint vihar előtt. Tüsszögni kezdtem, a tüsszögés úgy elfoglalt, hogy nem is tudom, mikor maradt el mögöttem Nápoly, beleveszve a tengerpart kékségébe. Már a dél Sóién repesztek. Ahhoz képest, hogy csúcsidő van, majdnem üres. A Plimasint mintha be se vettem volna. Viszket a szemem, folyik az orrom, viszont kiszáradt a szám. Jólesne egy kávé, bár megittam a szállodában két kapucínert, de a kávé ideje majd csak Maddalena táján jön el. Az újságosnál megint nem volt Herald, valami sztrájk miatt. A pöfögő kis Fiatok és egy Mercedes között bekapcsolom a rádiót. A legújabb hírek. Csak félig-meddig értem. A tüntetők felgyújtották. A magánrendőrség szóvivője közölte. Az illegális feminista szervezet újabb akciót jelentett be. A bemondónő zengő alt hangon olvassa fel a terrorista nők deklarációját, a pápa elítélő szavait, egymás után, majd a sajtóvisszhangot. Hölgyek terrorbrigádja. Már senki semmin nem csodálkozik. Elvették tőlünk a csodálkozás képességét. Mi bajuk van tulajdonképpen, a férfizsarnokság? Nem érzem magam zsarnoknak. Mint ahogy senki. Jaj a playboyoknak. Mit fognak velük csinálni? Papokat is elrabolnak? Kikapcsolom a rádiót, mintha szemétláda födelét csapnám be.

Nápolyban lenni, és nem látni a Vezúvot – hát én nem láttam. Viszonyom a vulkánokhoz meleg és szívélyes. Apám mesélt róluk, mikor lefektettek, fél évszázaddal ezelőtt. Nemsokára öregember leszek, gondoltam, és ez úgy megdöbbentett, mintha azt mondtam volna magamban, hogy nemsokára tehén leszek. A vulkánok szolid, bizalomgerjesztő valamik voltak. Meghasad a föld, ömlik a láva, összedőlnek a házak. Mindez ragyogó és csodálatos, mikor ötéves az ember. Arra számítottam, hogy a kráteren át le lehet menni a föld belsejébe. Apám ellentmondott. Kár, hogy nem élt tovább – örült volna nekem. Nem gondol az ember a végtelen űr iszonyú csendjére, mikor azt a remek hangot hallja, ahogy a rakéta meg a fülke összekapcsolódik. Igaz, rövid volt a karrierem. Nem bizonyultam méltónak a Marsra. Neki talán még jobban fájt volna, mint nekem. Hát akkor – halt volna meg az első repülésem után? Betervezném a halálát, hogy akkor menjen el, mikor még hisz bennem cinikus gondolat, vagy csak buta? Nem kegyeskednél inkább a forgalomra figyelni? Besiklottam a résbe egy pszichodelikus Lancia mögé, és megnéztem, mi újság a visszapillantó tükörben. Hertz Chrysleré sehol. Marianella környékén messze mögöttem megvillant valami, de nem biztos, hogy ők, a kocsi rögtön elbújt. Ezen az elcsépelt, rövid útvonalon, a nyüzsgő, kerekes tömegben, egyedül az én kiváltságom a leselkedő titok, amelyet hiába próbált megfejteni az ó- és újvilág minden rendőrsége, én vagyok az egyetlen, aki nem nyaralási célból szállítom kocsimban a gumimatracot, a békaember-felszerelést és a teniszütőt, hanem azért, hogy magamra vonjam az ismeretlen csapást. Ilyesmikkel próbáltam kedvet csinálni magamnak, de hiába, mért a kaland varázsa rég elpárolgott, nem a gyilkos összeesküvés rejtélyén morfondírozok én már, csak azon, ne vegyek-e be még egy Plimasint, mert állandóan csöpög az orrom. Oly mindegy, hol a Chrysler. Az adó hatósugara száz mérföldes. A nagymamám terített ki a padláson olyan színű bugyikat, mint ez a Lancia. Hat húszkor repeszteni kezdtem. Jó ideig előttem volt egy Volkswagen, a hátuljára festett nagy birkaszemek gyöngéd szemrehányással néztek rám. Az autó: személyiségfölerősítő. Aztán bebújtam a résbe egy arizonai honfitársam mögött, akinek a sárhányóján HAVE A NICE DAY matrica virított. Előttem és mögöttem a kocsitetőkön motorcsónakok, vízisík, hálózsákok, horgászkészségek, hullámlovas-deszkák, málnapiros és narancssárga batyuk tornyosultak, Európa összecsinálja magát az erőlködéstől, hogy meglegyen az a nice day. [Kellemes nap. (angol)] Öt huszonöt. Fölemelem, mint már sokszor, a jobb kezemet, aztán a balt, megnézem kinyújtott ujjaimat. Nem reszketnek. Állítólag az volna az első jele. De ki tudhatja biztosan? Senki nem tud semmit. Hű de megijedne Randy, ha egy percre visszafojtanám a lélegzetemet. Micsoda hülye ötlet.

Viadukt. Lüktet a levegő a betoncölöpök mentén. Oldalt pillantok, mintha lopnék egy kicsit a tájból. Csodaszép zöld üresség a hegylánc-láthatárig. Egy Ferrari lekerget a bal sávból, olyan lapos, mint egy poloska. Megint sorozatban tüsszögök, mintha káromkodnék. Szélvédőmet kipöttyözték a légymaradványok, nadrágom a lábszáramhoz tapad, el-elvakít az ablaktörlőn megvillanó napfény. Orrot fújok, a frissítő kendő az ülések közé esett, és zizeg a huzatban. Ki írja le az űrcsendéletet? Mikor azt hiszi az ember, hogy már mindent lekötözött, odamágnesezett, lecsavarozott, felragasztott, akkor kezdődik a spiritiszta szeánsz

– röpködnek a golyóstollak, szemüvegek, kígyóként tekeregnek a kábelvégek, de legrosszabbak a morzsák. Porszívóval vadászni a kétszersültre… és a korpás haj? Elhallgatják a kozmikus diadalút ilyesféle kulisszatitkait. Csak a gyerekek kérdezték eleinte, hogyan lehet pisilni a holdon…

Nőnek a hegyek, nyugodt, barna, nehéz és valahogy otthonos hegyek. Jobbfajta földi vidék. Fordul az út, az autóban elmozdulnak a napfény négyszögei, ez is arra emlékeztet, mikor a fülkében némán, méltóságteljesen keringenek a fények. Nappal az éjszakában, együtt a kettő, mint a világ teremtése előtt, és az álombéli lebegés, amint valósággá válik, és a test zavara, megdöbbenése, hogy úgy van, ahogy nem lehet. Hallgattam az előadásokat a súlytalansági betegségről, de megvolt a különvéleményem. Nem közönséges rosszullét az, hanem a belek és a lép pánikja, a máskor néma zsigerek vesztüket érzik, és tiltakoznak. Direkt sajnáltam őket, úgy megrökönyödtek. Míg mi élveztük a kozmoszt, testünk rosszul lett tőle. Egyből megutálta. Odacipeltük, hát megbokrosodott. Persze az edzés megtette a magáét. Hiszen a medvét is meg lehet tanítani biciklizni, de arra való a medve? Hiszen csak nevetnek rajta. Nem adtuk fel, meg is szűnt a vér dobolása a fejünkben, a belek feszülése, de csak elhalasztottuk az elszámolást, hiszen végül vissza kellett térni. A föld gyilkos préssel fogadott, gyötrelmes hőstett volt lábra állni, kiegyenesedni, ide-oda csuklott a fejem, mint egy ólomgolyó. Tudtam én, hogy így lesz, láttam atlétatermetű férfiakat szégyenkezni, hogy nem viszi őket a lábuk, én magam raktam őket kádba, a víz egy időre megszabadít a test súlyától, de ördög tudja, miért, azt hittem, hogy velem másképp lesz.

A szakállas pszichológus mondta, hogy mindenkivel így van. És aztán, mikor az ember megint megszokta a nehézkedést, az űrbéli súlytalanság nosztalgikus álmokban tér vissza. Nem vagyunk mi alkalmasak a kozmoszjárásra, éppen azért ragaszkodunk hozzá. Vörös villanás futott le a lábamba, tudatomat megkerülve. Csak egy másodperc múlva fogtam fel, hogy fékezek. Kiszóródott rizsen csikorog a kerék, egyre nagyobbak a szemek, mint a jégeső. Nem, üveg. A kocsioszlop mindjobban lelassul. A jobb sávot fémkúpokkal lezárták. Pillantásom kikecmereg az autófolyamból. Hol történt? Sárga helikopter száll le lassan a mezőre, lisztszerű por kavarog a törzse alatt. Két egymásba vert fémdoboz, szanaszét meredő, gyűrött lemezekkel. Ilyen messze az úttól? És az emberek? Megint csikorog az üveg a kerekek alatt, libasorban gördülünk el a rendőrök előtt, széles karmozdulatokkal integetnek: "Gyerünk! gyerünk!" Rendőrsisakok, mentőautók, hordágyak, a felborult kocsi kereke még forog, irányjelző lámpája még villog. Füst gomolyog az úttesten. Aszfalt? Nem, biztos a benzin. Az oszlop visszatér a jobb sávba, nekilendül, mindjárt könnyebb lélegezni. A prognózis negyven halott volt. Feltűnik a hídvendéglő, mellette a nagy Area di Servizio [Szervízállomás. (olasz)] csarnokának homályából mérgesen villognak ki a hegesztőkészülékek csillagai. A kilométerórára nézek. Mindjárt jön a Cassino. Az első kanyarnál hirtelen megszűnik a facsaró érzés az orromban, mintha a Plimasin csak most rágta volna át magát a spagettin.

Újabb kanyar. Összerezzenek: érzem, hogy valaki alulról rám bámul, képtelen módon, mintha hanyatt feküdne a kocsi padlóján, és hidegen figyelne az ülés alól. No persze, a besütő nap megvilágította a magazin címlapját, a nyelvét kidugó szőkeséggel. Nem nézve oda lehajolok, és lefelé fordítom a magazin síkos fedőlapját. Magának túl gazdag a lelki élete űrhajós létére, mondta a pszichológus a Rorschach-teszt után. Beszéltettem egy kicsit. Vagy talán ő engem. Azt mondta, kétfajta félelem van, a magasabb rendű a fantáziából ered, az alacsonyabb rendű egyenesen a zsigerekből. Talán ezzel akart vigasztalni, azt sugallva, hogy túl jó vagyok?

Az ég felhőket izzadt ki magából, hályoggá olvadtak össze. Benzinkút közeledett. Lassítottam. Egy fiatalos öregúr megelőzött, hosszú, ősz haja lobogott a szélben, rekedt fanfárral robogott előre, rozzant Wotan. Beálltam a kutakhoz. Tankolás közben kiittam az egész termoszt, barna cukor maradt az alján. Nem mosták le a zsír- és vérpettyes szélvédőt. Továbbhajtottam az árkokig, kiszálltam és nyújtózkodtam. Itt az üvegfalú nagy elárusítópavilon. Adams vett itt egy csomag kártyát, XVIII. vagy XIX. századi olasz tarokk-kártya utánzatát. A benzinkutat bővítik, az új kutaknak ásott gödör körül a fehér kavics még nincs lehengerelve. A pavilon üvegajtaja szétnyílt előttem. Bementem. Üres. Déli szünet? Az már elmúlt. Végigmentem a széles dobozok és műanyag gyümölcsök halmai között. Az emeletre vivő fehér mozgólépcső elindult, mikor közeledtem, és megállt, amint továbbmentem. Megláttam magamat a kirakatnál álló televízióban, a fekete-fehér kép remegett a napsütésben, profilból láttam magam. Ennyire sápadt talán mégsem vagyok. Eladó sehol. A pultokon olcsó emléktárgyak, kártyacsomagok, biztosan ugyanolyanok. Aprópénzt kerestem a zsebemben, eladó után nézelődve, mikor odakint megcsikordult a kavics. A hirtelen fékező, fehér Opelből kiszállt egy farmeres lány, megkerülte az árkot, és bejött a pavilonba. Háttal álltam neki, a tévében tükröződve láttam. Mozdulatlanul állt, tíz lépésre tőlem. Fölvettem a pultról egy képet, régi fametszet imitációja, a füstölgő Vezúv és az öböl, voltak képeslapok is a pompeji freskókkal, amelyeken apáink megbotránkoztak. A lány néhány lépést tett felém, mintha azon tanakodna, elárusító vagyok-e. A mozgólépcső elindult. Halkan zümmögött, a vékonyka, nadrágos lány meg csak állt ott. Megfordultam, hogy kimenjek. Nem volt a helyzetben semmi különös. A lány gyerekarca, kicsi szája semmitmondó, és csak azért lassítottam meg lépteimet, mert fehér blúza gallérját kapargatva, tágra nyílt szemmel keresztülbámult rajtam. Aztán nyugodt arccal, némán hanyatt esett. Ez annyira váratlanul ért, hogy mire odaugrottam, már zuhant, mint a kő. Nem tudtam elkapni, csak egy kicsit puhábban ért földet, mert megragadtam csupasz karjait. Úgy festett, mintha az ő beleegyezésével fektetném hanyatt. Feküdt, mint egy baba. Kívülről nézve azt hihette volna valaki, hogy egy felborult kirakati bábu mellett térdelek, mert a kirakatban kétfelől nápolyi népviseletes bábuk álltak, én meg közöttük. Megfogtam a lány csuklóját. A pulzusa gyönge, de egyenletes. Szája kicsit szétnyílt, kilátszik a foga és a szeme fehérje, mintha félig lehunyt szemmel aludna. Száz méterre tőlünk autók álltak be a benzinkúthoz, aztán kikanyarodtak, és fehér porfelhőben visszasoroltak a del Sole dübörgő áradatába. Csak két kocsi állt a pavilon előtt, az enyém és a lányé. Lassan felálltam. Még egyszer lenéztem a fekvő lányra. Vékony csuklójú karja, ahogy elengedtem, lassan oldalra hajlott. Megláttam hónaljában a szőke szőrszálakat, és mindjárt alattuk két apró jelet, mintha karmolás vagy miniatűr tetoválás volna. Az SS-hadifoglyokon láttam valamikor hasonlót, az ő rúnáik. De inkább közönséges anyajegy lehet. Már rándult a lábam, hogy újra letérdeljek, de megfékeztem ösztönös mozdulatomat. Elindultam a kijárat felé. Mintha igazolná, hogy a jelenetnek vége, a nesztelenül járó mozgólépcső megállt. Az ajtóból visszanéztem. Egy csomó színes léggömb takarta el a lányt, de a távoli tévé képernyőjében láttam. A kép remegett. Úgy rémlett, a lány rezzent meg. Vártam két-három másodpercet. Semmi. Az üvegajtó szolgálatkészen kiengedett. Átugrottam az árkot, beültem a Hornetba, és visszatolattam, hogy megnézzem az Opel rendszámát. Német. Belsejében a holmik tarka zsibvásárából golfütő meredt ki. Volt min gondolkoznom, míg visszasoroltam a forgalomba. Úgy látszott, enyhe epilepsziás roham, petit mal. [Kis roham. (francia)] Van ilyen, görcsök nélkül. Talán érezte a roham előjeleit, azért állt meg, és mikor bejött a pavilonba, már nem volt magánál. Erre vallana üres pillantása meg a gallért kapirgáló ujjak féregszerű mozgása. De az is lehet, hogy szimulált. Nem láttam az Opeljét a pályán. Igaz, nem nagyon figyeltem, és bőven akadt ilyen szögletes vonalú, fehér kocsi. Nagyító alá vettem a jelenet minden részletét. A pavilonban legalább két eladónak kell lennie, talán három is van. Mind elmentek inni valamit? Furcsa. Ámbár, igazság szerint, most ez is lehetséges. Átmentek a presszóba, mert tudják, hogy ilyenkor nem jön vevő, a lány pedig azért hajtott a pavilon elé, hogy inkább ott érje a roham, ne a benzinkútnál, minek bámulják a Supercortemaggiore-overallos fiúk. Milyen természetesen összeáll az egész, ugye? De nem túl természetesen? A lány egyedül volt. Szoktak epilepsziások egyedül autózni? És aztán? Ha magához tér, nem ültetném vissza a kocsijába. Igyekeznék lebeszélni arról, hogy tovább vezessen. Tehát? Felajánlanám, hogy hagyja ott az Opelt, és üljön át hozzám. Mindenki így tenne. Biztosan így tettem volna, ha turistaként lennék itt. Melegem lett. Ott kellett volna maradnom, hogy belekeveredjek, ha van mibe belekeveredni! Hiszen azért vagyok itt! Az ördögbe! Egyre hevesebben győzködtem magamat, hogy a lány csakugyan elájult, és egyre kevésbé voltam benne biztos. Meg más dolgok is. Nem szokás így otthagyni egy elárusítópavilont, majdnem áruházat. Legalább a pénztárosnőnek a helyén kell maradnia. És a pénztárban nincs senki. Igaz, hogy a presszóból, az árkok mögül az egész pavilont átlátni. De ki tudhatta, hogy én itt megállók? Senki. Tehát semmiképp sem engem vettek célba. Anonim áldozat lett volna belőlem? És egyáltalán, kié? Eszerint az eladók, a pénztárosnő, a lány – mind benne vannak az összeesküvésben? Ez már túl fantasztikusan hangzik. Tehát egyszerű véletlen. És így tovább, elölről. Adams teljes épségben megérkezett Rómába. Méghozzá egyedül. És a többiek? Hirtelen eszembe jutott a golfütő az Opelben. Úristen, hiszen golfütői voltak a…

Elhatároztam, hogy megemberelem magam, még ha sült bolondnak bizonyultam is. Mint a csapnivaló, de makacs színész, folytattam elbakizott szerepemet. A következő benzinkútnál az ablakon kiszólva egy belsőt kértem. A jóképű, overallos, barna fiú a kerekemre pillantott: hiszen belső nélküli. De szükségem van egy belsőre! Kifizettem, a pályát lesve, hogy a Chryslert el ne szalasszam, de nem jött. Kilenc mérfölddel arrább kicseréltem az egyik jó kerekemet a pótkerékre. Azért cseréltem ki, mert Adams kereket cserélt. Kegyetlenül perzselt a nap, míg az emelőt csavartam. A kenetlen emelő nyikorgóit, láthatatlan repülőgépek szántották az eget a fejem fölött, a sugárhajtású motorok dübörgéséről eszembe jutottak a normandiai hídfőt fedező hajóágyúk. Honnan támadt ez az emlék? Később is voltam Európában, de mint hivatalos kiállítási tárgy, noha másodosztályú: a Mars-terv tartalékos, vagyis úgyszólván fiktív tagja. Európa díszes homlokzatát mutatta, csak most ismertem meg, ha nem is jobban, legalább gálaruha nélkül – Nápoly húgyszagú utcácskái, rémes prostituáltjai, sőt a szálloda is, pedig még büszkén viseli csillagait, korhadozik, ellepik az utcai árusok, pornómozi hajdan elképzelhetetlen lett volna egy ilyen szentély mellett. Vagy tévedek, talán azoknak van igazuk, akik azt mondják, hogy Európa fejtől bomlik, fentről? A bádog és a szerszámok csak úgy sütöttek. Megmostam a kezem krémmel, megtörültem papírkendővel, és beszálltam. Eltartott egy darabig, míg kinyitottam a benzinkútnál vett üveg Schweppeset, mert elkeveredett valahová a sörnyitós bicskám, aztán végre kortyolhattam a keserű folyadékot, Randyra gondolva, aki valahol az úton hallja, hogyan iszom. A fejtámla átforrósodott, és süt. Ég a nyakamon a bőr. A láthatárnál fémesen csillog az aszfalt, mintha vizes volna. Nem mennydörgés volt ez? De igen. Dörög az ég. Talán már az előbb is dörgött, még a repülőgépek után, de a közeli mennydörgésnél gyengébb hangokat elfojtja az autópálya szakadatlan dübörgése. Most már jól hallatszanak az éles dördülések, hasogatják a még aranyfelhős eget, a hegyek fölött az aranyszín már piszkossárgába megy át.

A táblák Frosinonét jelzik. Hátamon csurog a veríték, mintha tollal csiklandoznának a lapockáim között, ez a vihar olyan teátrális, akár az olaszok: nemhogy munkához látna, csak fenyegető dörgedelem, eső sehol. De ősz sörények söprik végig a tájat, mint az avarfüst, sőt egy hosszú kanyar elején azt a helyet is látom, ahol a ferdén függő ködoszlop lehúzza a felhőt az autópályához. Fellélegeztem, mikor az első kövér cseppek szétfröccsentek a szélvédőn. Hirtelen zuhogni kezdett, mintha dézsából öntenek.

A szélvédő valóságos csatatér volt, hát nem indítottam el rögtön az ablaktörlőt, aztán végre lekaparta a rovarpépet, akkor kikapcsoltam, és lehajtottam a pálya mellé. Itt kell állnom egy teljes óra hosszat. Hullámokban jött az eső, dobolt a tetőn, az elrobogó kocsik szürkén csillogó vízlegyezőket húztak maguk után, és kavarták az esőt, én meg mélyeket lélegeztem. Az ablak résén át bevágott a zápor, vizes lett a térdem. Cigarettára gyújtottam, tenyeremmel védve, hogy el ne ázzon, nem ízlett, mentolos. Elhúzott mellettem egy ezüstös Chrysler, de úgy ömlött a víz az ablakaimon, hogy nem tudtam biztosan, az-e. Gyorsan sötétedett. Villámok, dörgés, mintha bádog repedne, unalmamban számoltam az időt a villám és a mennydörgés között, az autópálya csak zúgott és dübörgött, mintha semmi nem tudná megbénítani. Az óramutató elérte a hetest – itt az idő. Sóhajtva szálltam ki. A hideg zuhany először nem volt kellemes, de csakhamar felfrissített. Az ablaktörlőt piszkáltam, mintha javítanám, közben az úttestre nézegettem, de senki sem törődött velem, rendőr se mutatkozott. Bőrig ázva beszálltam, és elindultam. A vihar csillapodott, de egyre sötétebb lett, Frosinone után már teljesen elállt az eső, az aszfalt felszáradt, a pálya mentén a reflektorok fényében fehéren gőzölögtek a tócsák, végül a nap is kibukkant a felhők mögül, mintha a táj az utolsó percben, sötétedés előtt, új fényben akarna bemutatkozni. A valószínűtlen, rózsaszínű alkonyaiban behajtottam a Pavesi hídvendéglő parkolójába, meglazítottam a testemre tapadt inget, hogy az elektródokat ne lássák, és fölmentem. A Chryslert nem láttam a parkolóban. Odafent a tömeg tíz nyelven fecsegett, és közben evett, le sem pillantva az autókra, amelyek úgy süvítettek el alattunk, mint a kugligolyók. Nem tudom, mikor, de valami megváltozott bennem, megnyugodtam, valahogy minden mindegy lett, a lányra úgy gondoltam, mintha évekkel ezelőtt történt volna az eset, megittam két kávét, egy Schweppes limonádét, még tovább is ejtőztem volna, de eszembe jutott, hogy ez vasbeton épület, leárnyékol, nem fogják tudni, mi van a szívemmel. Houston és a hold között nincs ilyen probléma. Kimenet a mosdóban arcot és kezet mostam. Lesimítottam a hajam, elég kelletlenül nézve magamra a tükörben, és gyerünk.

Most megint húznom kell az időt. Kényelmesen gurulok, mint aki elengedte a kantárt, mert a ló úgyis hazatalál. Nem töprengek, nem álmodozom, hanem kikapcsolom magam, mintha nem is lennék. Ezt valamikor "káposztaéletnek" neveztem. De a figyelmem azért pislákol: menetrend szerint megállók. Jó hely. Egy szelíd domb csúcsánál álltam meg, ott, ahol az autópálya szögletes árkot vág a domb gerincébe. Ezen a nagy kapufélén át ellátni a horizontig, ahol a betonsáv lendületesen átszeli a következő dombhullámot. Mintha itt volna a rés, amott a célgömb. Megtöröltem az ablakokat, és mivel ehhez ki kellett nyitnom a csomagtartót, mert elfogyott a papírkendőm, megérintettem a bőrönd puha fenekét, ahol súlyosan pihent a fegyver. Mintha rejtélyes módon összebeszéltek volna, majdnem mindenki egyszerre gyújtotta meg a lámpáit. Jókora területet beláttam. A nápolyi irányt fényes fehér sávok mutatják, a római úgy vöröslik, mintha izzó széndarabok gurulnának az úton. A katlan alján mindenki fékez, a vörös sziporkák mindig ugyanazon az útszakaszon villódznak – az álló hullám szép példája. Ha az út vagy háromszor ilyen széles volna, lehetne Texasban vagy Montanában. Olyan egyedül voltam, bár csak néhány lépésre az úttól, hogy derűs nyugalom öntött el. Az embereknek, mint a kecskéknek, fűre van szükségük, de ezt nem tudják olyan jól, mint a kecskék. Mikor a láthatatlan égen átzúgott a helikopter, eldobtam cigarettámat, és beszálltam a kocsiba. Még őrizte a nappali hőség maradékát.

A következő dombokon túl az árnyékmentes higanygőzlámpák Róma közelségét jelezték. De nekem hosszabb az utam, meg kell kerülnöm a várost. A sötétség eltüntette a kocsikban ülő embereket, és talányos formákká bűvölte az autók tetejére kötözött holmikat. Minden fontos és anonim lett, csupa titokzatos célzás, mintha az út végén felfoghatatlanul jelentős ügyek várakoznának. A tartalékos űrhajós egy kicsit mindig disznó, mert valami arra vár benne, hogy az igaziak hibázzanak, és ha nem vár arra, akkor szamár. Később még egyszer meg kellett állnom, a kávé, a Plimasin, a Schweppes, a jégkockás víz megtette a magáét, lesétáltam az útról, és a környezet meghökkentett – mintha nemcsak a forgalom tűnt volna el, hanem vele az idő is. Háttal állva éreztem a benzinbűzön keresztül az enyhén hullámzó levegőben a virágok illatát. Mit csinálnék, ha harmincéves volnék? Ilyen kérdéseken kár rágódni, inkább húzzuk fel a cipzárat, és gyerünk tovább. A sötétben a pedálok közé ejtettem a slusszkulcsot, tapogatózva keresgéltem, mert nem volt kedvem meggyújtani a belső világítást. Továbbindultam, se álmosan, se éberen, se dühösen, se nyugodtan – csak idegenül, ernyedten és kicsit csodálkozva. Az ostornyéllámpák fénye beomlott a szélvédőn, fehérre festette kezemet a volánon, és elfolyt hátra, helységnévtáblák suhantak el derengve, mint a kísértetek, a beton rései puhán doboltak. Most jobbra, a Róma körüli gyűrűre, hogy észak felől hajtsak be, mint ő. Nem is gondoltam rá, egy volt a tizenegy közül, a véletlen hozta, hogy éppen az ő holmiját kaptam. Randy ragaszkodott hozzá, és bizonyára igaza volt. Ha már csinálunk valamit, akkor a lehető legpontosabban. Engem az a tudat, hogy egy halott ember ingeit és bőröndjeit használom, eléggé hidegen hagyott, csak azért esett eleinte nehezemre, mert egy idegen ember holmija, nem azért, mert halotté. Hosszú szakaszokon majdnem üres volt az út, és egyre úgy rémlett, hogy valami hiányzik, a nyitott ablakon virágillatú levegő csapott be, még jó, hogy a füvek már éjszakai nyugovóra tértek. Még csak nem is szipogtam. Pszichológia ide vagy oda, a szénanátha döntött. Ebben biztos vagyok, bár erősködtek, hogy szó sincs róla. Racionálisan nézve igaz lehet, végtére a Marson nincs fű. Tehát a pollenérzékenység nem hátrány. Igen, de valahol személyi aktáim rovataiban, a megjegyzések között ott kell lennie, hogy "allergiás", tehát nem teljes értékű. Ha pedig így van, akkor tartalékos, vagyis olyan ceruza, amelyet a legjobb eszközökkel kihegyeznek, hogy végül egyetlen pontot se rajzoljanak vele. Tartalékos Kolumbusz Kristóf, prímán hangzik.

Hosszú oszlop jön szemből, mindegyik kocsi elvakít, hol a jobb, hol a bal szememet hunyom be. Nem tévedtem én el? Talán elszalasztottam az autópálya kijáratát. Közöny fogott el: mit tehetnék még, vezetek itt az éjszakában, és kész. Egy magas lámpa ferde fényében földerengett a tábla: ROMA TIBERINA. Szóval ez az. Az éjszakai Róma megtelt fénnyel és forgalommal, amint a centrumhoz közeledtem. Jó, hogy a szállodák, amelyeket végig kell járnom, közel vannak egymáshoz. Mindenütt csak széttárták a karjukat – főidény, hely nincs, hát visszamásztam a volán mögé. Az utolsó szállodában volt üres szoba, hát azt mondtam, csendes alagsorit kérek, a portás rám meresztette a szemét, sajnálkozva megcsóváltam a fejem, és visszamentem a kocsimhoz.

A Hilton előtt éles fény öntötte el az üres járdát. Amikor kiszálltam, nem vettem észre a Chryslert, és belém hasított a gondolat, hogy talán balesetük volt, azért nem láttam őket az úton. Gépiesen becsaptam az ajtót, és az ablakon végigfutó tükörképben megláttam a Chrysler orrát. A parkolón túl állt, a félhomályban, a láncok és a tiltó tábla között. Elindultam a szálloda bejárata felé. Közben benéztem a kocsiba, sötét, mintha üres volna, de az ablak félig leengedve. Mikor öt lépésre voltam, felizzott benn egy cigaretta parazsa. Inteni akartam nekik, de megfékeztem magam, így csak megrándult a kezem, zsebre dugtam, és bementem a hallba.

Apró incidens volt ez, de felnagyította, hogy lezárult egy fejezet, és kezdődik a következő, a hűvös éjszakai levegőben mindent roppant élesen érzékeltem: a parkoló autók formáját, a lépteimet, a kövezet rajzát, ezért idegesített, hogy nem inthetek nekik. Eddig úgy tartottam be a forgatókönyvet, mint a diák az órarendet, nem gondoltam igazán arra az emberre, aki előttem végigjárta ezt az utat, ugyanúgy meg-megállt, kávézott, sorra járta a szállodákat az éjszakai Rómában, hogy a Hiltonban fejezze be az utat, mert innen már nem távozott élve. Vállalt szerepem most valahogy csúfondárosnak rémlett, mintha kihívnám a sorsot.

Az önnön komolyságától merev, vagy talán csak álmosságát leplező fiatal hotelszolga jött utánam a kocsihoz, kesztyűs kezével megragadta a beporosodott bőröndöket, szórakozottan mosolyogtam fényes gombjaira. A hall üres volt, egy másik, tagbaszakadt fickó berakta poggyászomat a liftbe, a liftajtó dallamos csendüléssel zárult be, mint egy zenélő doboz. Még bennem volt az autózás ritmusa. Nem tudtam szabadulni tőle, belém ragadt, mint egy makacs dallam. A hotelszolga megállt egy dupla ajtó előtt, kinyitotta, felgyújtotta a mennyezeti és a hangulatvilágítást, nappali, hálószoba, lerakta bőröndjeimét, és egyedül maradtam. Nápolytól Rómáig egy macskaugrás, mégis fáradtságot éreztem, nem közönséges, hanem feszült fáradtságot, és ez volt az újabb meglepetés. Mintha kanalanként ittam volna meg egy doboz sört – semmiség, de kótyagos lesz tőle az ember. Körbejártam a szobákat, az ágy a padlóig ér, nem kell alánézni, kinyitottam minden szekrényt, jól tudva, hogy egy fia orgyilkost sem találok, ha ez ilyen egyszerű lenne, de tettem, amit tennem kellett. Fölemeltem a lepedőt, dupla matrac, szabályozható fejrész, valahogy nem hittem, hogy ebből az ágyból nem kelek fel többé. Lám, lám! Az ember antidemokratikusan van berendezve. A tudat centruma, hangok balról, jobbról, ez csak festett parlament, ott lenn vannak a katakombák, miattuk rázkódik az épület. Freud evangéliuma. Megvizsgáltam a légkondicionáló berendezést, kipróbáltam a redőnyt, a mennyezet sima, világos, nem úgy, mint a Három Boszorkány fogadóban. Ott csak úgy ordít a tisztességesen hátborzongató veszély, az ágy baldachinja, amely rázuhant az alvóra, és megfojtotta, itt nincs se baldachin, se tömény romantika. Fotelok, kis íróasztal, szőnyegek, minden a helyén, a szokásos komfort, nem hagytam égve a reflektorokat?

Az ablakok a másik oldalra nyílnak, nem látom a kocsit, úgy rémlik, hogy eloltottam, de ha mégsem, a Hertz gondja. Behúztam a függönyöket, levetkőztem, hanyagul ledobáltam a nadrágot, az inget, csupasz testemről óvatosan leszedtem az elektródokat. Zuhanyozás után vissza kell rakni. Kinyitottam a nagyobbik bőröndöt, a ragtapaszos doboz felül volt, de nem találtam ollót. Álltam a szoba közepén, enyhe nyomást érezve a fejemben és a függöny bolyhosságát a talpam alatt, ja persze, az aktatáskába dobtam. Türelmetlenül megrántottam a zárját, az ollóval együtt kiesett a műanyag tasakba zárt ereklye, egy megsárgult fénykép: a Sinus Auroráé, kútba esett első számú leszállóhelyem. A szőnyegen fekszik csupasz lábam előtt, kellemetlen, ostoba és sokatmondó látvány. Fölvettem, megnéztem a mennyezetlámpa fehér fényében, északi szélesség tizedik és keleti hosszúság ötvenkettedik foka, fent a Bosporus Gemmatus foltja, lejjebb egyenlítői formáció. Ott járhattam volna. Álltam ott a fénykép fölött, aztán végül nem az aktatáskámba dobtam, hanem letettem a telefon mellé az éjjeliszekrényre, és bementem a fürdőszobába.

A zuhany remek volt, forró patakok százai zúdultak rám. A civilizáció a folyó vízzel kezdődik. Minosz király vécéi Krétában. Egy fáraó téglát csináltatott a piszokból, amelyet élete folyamán a bőréről levakart, és a téglát sírjában a feje alá tétette. A mosakodás mindig kicsit szimbolikus.

Srác koromban nem mostam le a kocsimat, ha bármi kis hibája volt, csak a becsületét helyrehozó javítás után álltam neki viaszolni és fényezni. Pedig mit tudhattam akkor tisztaság és tisztátalanság szimbolikájáról, amely minden vallásban benne lüktet? A kétszáz dolláros lakosztályokban csak a fürdőszobát becsülöm. Az ember úgy érzi magát, ahogyan a bőre. A földig érő tükörben láttam szappanhabos testemet, az elektródok nyomával, mintha megint Houstonban volnék, a fürdőnadrágtól fehér csípőmet, még jobban kinyitottam a csapot, a csövek panaszosan felvonítottak. A soha be nem rezgő vízcsövek görbéinek kiszámítása állítólag szinte megoldhatatlan hidraulikai feladat. Mennyi fölösleges ismeret. Megtörülköztem, nem válogatva a törülközőkben, és meztelenül átmentem a hálószobába, nedves lábnyomokat hagyva. Felragasztottam a szívelektródot, és lefekvés helyett leültem az ágyra. Gyors fejszámolást végeztem – a termosz tartalmával együtt legalább hét kávé. Régebben úgy aludtam volna tőle, mint a mormota, de már tudom, milyen az, álmatlanul forgolódni. Van a bőröndömben Seconal, Randy nem tud róla, ezt az altatót ajánlják az űrhajósoknak. Adamsnál semmilyen sem volt. Jó alvó lehetett. Nem volna tisztességes dolog, ha most altatót vennék be. Égve felejtettem a villanyt a fürdőszobában. Felálltam, a csontjaim nem szívesen mozdultak. A félhomályban megnőtt a lakosztály. Meztelenül, hátam mögött az ággyal, tétován álldogáltam. Igaz is, be kell zárni az ajtót. A kulcsnak a zárban kell maradni. 303 – ugyanaz a szám. Gondoskodtak róla. Na és akkor mi van? Kerestem a félelmet magamban. Van valami homályos érzés, kicsit szégyellem, de mit csináljak – nem is tudom, mi okozza nyugtalanságomat, az álmatlan éjszaka kilátásától félek, vagy az agóniától? Mindenki babonás, bár nem mindenki tudja. Még egyszer végigfürkésztem a szobát az éjjeli lámpa fényében – már nem is titkolt bizalmatlansággal. A bőröndök félig nyitva, a holmim a fotelokra hajigálva. Igazi főpróba. A pisztolyt…? Hülyeség. Szánakozó fejcsóválással pirongattam magam, lefeküdtem, eloltottam az éjjeli lámpát, meglazítottam izmaimat, és elkezdtem egyenletesen lélegezni.

Az edzés lényeges része volt, hogy megtanuljunk a kijelölt időpontban elaludni. Különben is, két ember ül odalent az autóban, és nézi az oszcilloszkópot, amelyre tüdőm és szívem fényes vonallal írja fel minden moccanásomat! Az ajtó belülről zárva, az ablakon egy légy sem juthat be, mit bánom én, hogy ő ugyanebben az órában feküdt le ugyanebbe az ágyba.

A Hilton és a Három Boszorkány között tagadhatatlan a különbség. Elképzeltem hazatérésemet. Nem tudják, hogy jövök, beállók a ház elé, vagy inkább a patikához, onnan gyalog megyek, mintha sétáról jönnék haza, a srácok már megjöttek az iskolából, látnak odafentről, dobog alattuk a lépcső hirtelen kizökkentem: hiszen még gint is kell inni. Kis ideig felkönyökölve tétováztam, a palack a bőröndben maradt, feltápászkodtam az ágyról, a sötétben az asztalhoz mentem, kitapogattam az ingek alatt a lapos üveget, töltöttem a kupakjába, végigfolyt az ujjaimon. Egy hajtásra kiittam a fémkupakot, megint azzal a buta érzéssel, hogy színész vagyok egy műkedvelő darabban. Megteszem, ami tőlem telik, magyarázkodtam magam előtt. Láthatatlanul mentem vissza az ágyhoz, felsőtestem, karom, lábam eltűnt, a napbarnított bőr beleolvadt a sötétségbe, csak csípőm fehér csíkja derengett. Lefeküdtem, az alkohol melegítette a gyomromat, ököllel belecsaptam a párnába: ide jutottál, tartalékos. Magamra húztam a paplant, és gyerünk lélegezni. Eljött a félálom állapota, amelyben az ébrenlét pislákoló maradványait csak a passzivitás fújhatja el. Már álmodtam is. Repültem a levegőben. Érdekes, a lebegésről ugyanúgy álmodom, mint mielőtt az állomásra kerültem. Mintha agyam csökönyös katakombái nem akarnák tudomásul venni a tapasztalat helyesbítéseit. Az álombéli repülés hamis, mert a test megőrzi benne normális tájékozódási képességét, s a karok és lábak olyan zavartalanul mozognak, mint ébren, csak könnyedebben siklanak. A valóságban egészen más a helyzet. Az izmok teljesen összezavarodnak. El akarsz tolni valamit, ehelyett hátrarepülsz, le akarsz ülni, ehelyett az állad alá ugrik a térded, sőt ha nem vigyázol, alaposan állón vághat. A test úgy viselkedik, mintha az ördög bújt volna belé, féktelenül handabandázik, mert nincs az áldott föld, amely kordában tartaná.

Félig megfulladva ébredtem fel. Nem kapok levegőt, mert valami puhán, de könyörtelenül elfogja előlem. Heves mozdulattal felülök, karomat kinyújtva, mintha meg akarnám ragadni azt, aki fojtogat. Nagy nehezen felocsúdok, mintha makacs, ragadós burkot tépnék le az agyamról. A függöny résén át bevetődik az utcai higanygőzlámpák fénye. Kékes derengésében látom, hogy egyedül vagyok. Még mindig nem bírok lélegezni, az orromat mintha bebetonozták volna, ég a szám, kiszáradt a nyelvem. Iszonyúan horkolhattam. Úgy rémlik, a horkolásomat hallottam félálomban, már ébredezve.

Felállók, kissé tántorogva, mert noha már kitisztult a fejem, még mindig ólmos álmosság nehezedik rám. Óvatosan a bőröndöm fölé hajolok, vaktában kitapogatom oldalsó zsebében a gumiszalag mögött a piribenzaminos üvegcsét. Úgy látszik, már Rómában is virágzanak a füvek. Mindig délen kezdenek a legkorábban megfakulni a portokok, majd a fakulás hulláma továbbterjed a magasabb szélességi fokok felé, tudja ezt mindenki, aki életfogytiglani szénanáthára van ítélve. Két óra. Kicsit megriadok, nem fognak-e gyámolítóim kiugrani az autójukból, ha az oszcilloszkópon rakoncátlankodik a szívem, hát visszafekszem, fejemet oldalt fektetem a párnára, mert így hamarabb lelappad az orr belső duzzanata. Fekszem, fél füllel hallgatom, mi újság az ajtón kívül, nem közelednek-e kéretlen ostromlók. Csend van, szívverésem megint nyugodt.

Nem idézem fel újra az otthoniak képét, mert nem akarom, vagy talán mert úgy vélem, nem kell a srácokat belekeverni ebbe az ügybe. Még csak az hiányzik, hogy ne tudjak elaludni a kölykök segítsége nélkül! Igenis, hogy elég lesz a jóga, űrhajós változatában, amelyet Sharp doktor meg a segédei dolgoztak ki. Úgy fújom, mint a miatyánkot, és meg is van a hatása, orrom engedékenyen sípolni kezd, átenged egy kis levegőt, agyamat lassan elönti az a kissé valahogy tisztátalan, zavaros álmosság, amelyet a frissítő adalék nélküli piribenzamin okozni szokott, és észrevétlenül, mélyen elalszom.

RÓMA-PÁRIZS

Reggel nyolckor elmentem Randyhoz, elég jó hangulatban, mert Plimasinnal kezdtem a napot, és a száraz hőség ellenére nem facsart az orrom. Randy szállodája közelébe sem jöhetett a Hiltonnak. Egy autókkal zsúfolt, macskaköves utcácskában volt, a Piazza della Spagna közelében. Elfelejtettem a nevét. Míg Randyra vártam a szűk átjáróban, amely a hall, a recepció és a presszó szerepét töltötte be, átlapoztam az útközben vásárolt Heraldot, kíváncsi voltam, hol tartanak az Air France és a kormány tárgyalásai, mert semmi kedvem sem volt az Orlyn rekedni. A repülőtéri segédszemélyzet sztrájkol, de Párizs egyelőre fogadja a gépeket.

Csakhamar megjelent Randy, elég jó állapotban ahhoz képest, hogy az éjjel le sem hunyta a szemét, persze mogorván, de nem csoda, hiszen nyilvánvaló kudarcot vallottunk. Marad Párizs, az utolsó szalmaszál. Randy személyesen akart kivinni a reptérre, de nem engedtem. Azt akartam, hogy aludja ki magát. Közölte, hogy az ő szobájában úgysem lehet aludni, hát fölmentem vele. Csakugyan szörnyen meleg, napos szoba volt, és a fürdőszobából a nyitott ajtón hűvösség helyett főtt szappanlé szaga áradt be.

Szerencsére elég száraz, magas nyomású légtömegekre számíthattunk az Azori-szigetek felől, tehát szakismereteimet elővéve behúztam a függönyt, bevizeztem az alját, hogy javítsam a levegő cirkulációját, minden csapból vékony sugárban megeresztettem a vizet, és eme szamaritánus ténykedésem után búcsút vettem, közölve, hogy mihelyt valami konkrétat megtudok, telefonálok. Taxin mentem ki a repülőtérre, útba ejtve a Hiltont, hogy fölszedjem a poggyászomat, és már tizenegy előtt a csomagmérleg felé toltam bőröndjeimet a kiskocsin. Először voltam az új római repülőtéren, és kíváncsian nézelődtem, hol vannak az újságokban beharangozott biztonságtechnikai csodák, nem is sejtve, milyen alaposan meg kell majd ismerkednem velük.

A sajtó nagy felhajtást csapott az új repülőtér körül, azt írta róla: itt nincs többé merénylet! Csak az üvegfalú várócsarnok ugyanolyan, mint mindegyik. A felülről dobhoz hasonló épület belsejét kitölti a mozgólépcsők és mozgójárdák hálója, amely diszkréten átszűri az utastömeget. Az utóbbi időben a merénylők apróra szétszedve csempészték fel a fegyvert és a bombákat, hogy a repülőgép vécéjében majd összerakják, ezért az olaszok – elsőként a világon – felhagytak a mágneses vizsgálókészülék használatával. A ruházatot és a testet ultrahangrezgések tapogatják le, mozgólépcsőzés közben, az észrevehetetlen motozás eredményeit komputer értékeli folyamatosan, és kiszúrja mindazokat, akik csempészéssel gyanúsíthatok. Az újságok szerint az ultrahangrezgés a fogtömést és a nadrágtartócsatot is kimutatja. A nem fémből való robbanótöltet sem kerüli el a figyelmét.

Az új repülőtér nem hivatalos neve: Labirintus. Több hétig folyt a próbaüzemeltetés, felderítők álltak a mozgólépcsőre a legagyafúrtabb módon elrejtett fegyverekkel, ám egyiknek sem sikerült semmit átcsempészni. Április óta már a rendes utasforgalom folyik a Labirintusban, komolyabb incidens nem adódott, a kiszúrt utasoknál csak ártalmatlan, bár kissé fura tárgyakat találtak, például játék pisztolyt vagy alufóliából kivágott pisztolyformát. Némelyik szakértő szerint ez a hoppon maradt terroristák lélektani diverziója, mások szerint a terroristák igyekeznek kipuhatolni, hogy valóban csalhatatlan-e a szűrő. A jogászoknak főtt a fejük az álcsempészek miatt, mert szándékuk egyértelműnek látszott ugyan, de bűncselekményt nem követtek el. Az egyetlen komoly incidens aznap történt, amikor Nápolyból elutaztam. Egy ázsiainál igazi bomba volt, és amikor az úgynevezett "Sóhajok hídján", a Labirintus közepén az indikátorok leleplezték, elhajította a bombát, le a csarnokba, amely fölött a híd áthalad. A robbanás nem okozott kárt, csak az utasok idegeit tépázta meg. Semmi egyéb nem történt. Most ügy gondolom, ezek az apró incidensek a nagy akció előkészületei voltak – a merénylők eltökélték, hogy újfajta rohammal törik át az új védelmet.

Alitalia gépem egy órával később indult, mert nem volt biztos, fogad-e bennünket az Orly vagy a De Gaulle. Kihasználtam az időt, hogy átöltözzem, mert közölték, hogy a párizsi hőmérséklet harminc fok árnyékban. Nem emlékeztem, melyik bőröndömben van a lyukacsos atlétatrikó, hát az egész poggyászkocsit eltoltam a fürdőszobák felé (a mozgólépcsőre nem fér fel a kocsi), és sokáig tévelyegtem az alagsor lejtős folyosóin, míg valami rádzsa útba igazított. Nem tudom, igazán rádzsa volt-e, talán mégsem, mert angolul nem tudott ugyan, de zöld turbánt viselt. Kíváncsi voltam, leveszi-e a fürdőkádban. Ő is a zuhanyozók felé tartott. A keresgéléssel úgy eltotojáztam az időt, hogy most zuhanyozás után rekordsebességgel kapkodtam magamra a vászonöltönyt és a fűzős vászoncipőt, aztán minden apró cuccot a neszesszerrel együtt a bőröndbe gyömöszöltem, és üres kézzel mentem az utasbejárathoz. Minden holmimat feladtam poggyásznak. Ez a lépésem bölcsnek bizonyult, mert kétlem, hogy a mikrofilmek – ezek a kézitáskában voltak – épségben megúszták volna "vérfürdőt a lépcsőn".

A csarnokban elég gyatrán működött a légkondicionálás, emitt jeges huzat, amott hőség. A párizsi utasokra forró levegő áramlott, hát vállamra vetettem a zakót. Ez is szerencsés húzás volt. Minden utas megkapta az "Ariadné-belépőt", a műanyag jegyfüzetet, amelybe elektronikus rezonátort préseltek. Enélkül senki sem szállhat fel a repülőgépre. – A forgókorlát után olyan keskeny mozgólépcső következik, hogy csak libasorban léphetnek rá az utasok. A mozgólépcsőzés némileg a Tivolira emlékeztet, némileg a Disneylandre. Először fölfelé utazunk, aztán a lépcsőfokok járdává simulnak össze, és higanygőzlámpák vakító fényében átsiklunk a csarnok fölött. De a csarnok padlója nem látszik, elnyeli a sötétség. Nem tudom, hogyan érték el ezt a hatást. A "Sóhajok hídja" után a mozgójárda befordul, megint lépcső lesz belőle, és elég meredeken fölfelé visz, ugyanazon a csarnokon át, de csak a fémcsipkés mennyezetről lehet megismerni, mert minden mozgólépcsőt két oldalról alumínium lemezek kísérnek, mitológiai jelenetekkel. Az út folytatását nem adatott megismernem. Az elv egyszerű – a jegyfüzet éles hangjelzést ad, ha az utasnál valami gyanús tárgy van. A megbélyegzett utas nem menekülhet, mert a mozgólépcső túl keskeny, az ide-oda lépcsőzgetés pedig arra szolgál, hogy lelkileg megtörje a merénylőt, és rávegye, hogy dobja el a fegyvert. A váróteremben húsznyelvű feliratok figyelmeztetnek, hogy aki fegyvert vagy robbanóanyagot tart magánál, életét kockáztatja, ha megpróbálja utastársait terrorizálni. Ezt a rejtélyes fenyegetést különbözőképpen magyarázták. Olyasmiről hallottam, hogy az alumínium falak mögött mesterlövészek rejtőznek, de nem hittem el.

Charterjáratra kaptam jegyet: a Boeingen üres helyek maradtak, ezeket a pénztár eladta, így azok kerültek a csávába, akik, mint én, az utolsó percben váltottak jegyet. A Boeinget valami bankkonzorcium bérelte ki, de lépcsőszomszédaim nemigen látszottak bankároknak. Először egy bottal járó öregasszony lépett a mozgólépcsőre, utána egy szőke nő kutyával, majd én, egy kislány és egy japán. Hátrapillantva újságlepedőket láttam, néhány férfi olvasással ütötte agyon az időt. Én inkább nézelődtem, így hát a nadrágtartóm alá csúsztattam a vállamon a Herald-omat, mint egy katonasapkát.

A szőke nő apró gyöngyökkel díszített nadrágja úgy ráfeszült a fenekére, hogy bugyijának körvonala is áttetszett rajta. Kitömött kutyát tartott a karján. A kutya élőnek látszott, mert hunyorgott. Eszembe jutott a szőke címlapleányzó, aki Rómáig kísért az autóban. A fürgén nézelődő kislány olyan volt fehér ruhájában, mint egy játék baba. A kislánynál alig magasabb japán utas buzgó turistának látszott. Mintha egy kitűnő szabó jégszekrényéből vették volna ki. Begombolt kockás öltönyén táskarádió, távcső, nagy Niccon Six fényképezőgép vállszíja kereszteződött, mikor hátranéztem, éppen kinyitotta a tokot, mintha le akarná fényképezni a Labirintus csodáit. A lépcső járdává lapult, mikor folyamatos sípolást hallottam. Megfordultam. A japán felől jött. A kislány riadtan elhúzódott tőle, melléhez szorítva táskáját a jegyfüzettel, a japán pedig kifejezéstelen arccal fölerősítette a rádióját. Naiv lélek, ha azt hiszi, hogy túlbömbölheti a sípolást: az csak az első figyelmeztetés.

Siklottunk a nagy csarnok fölött. A híd két oldalán Romolus, Remus és a nőstény farkas csillogott a lámpák fényében, a japán jegyfüzete már fültépően sivított. Az összezsúfolt emberek között mozgolódás támadt, de senki sem szólalt meg. A japánnak szeme sem rebbent. Jó ideig kőarccal állt, mintha nem is hallaná az egyre erősebb sivítást, de homlokán nagy cseppekben ütött ki a veríték. Kirántotta zsebéből a jegyfüzetet, és eszeveszetten viaskodni kezdett vele. Tépte, nyúzta a pillantások kereszttüzében, és mindenki némán nézte. Egyetlen nő sem sikoltott fel. Ami engem illet, csak arra voltam kíváncsi, hogyan halásszák ki közülünk. Amikor a "Sóhajok hídja" véget ért, és a járda elkanyarodott, a japán hirtelen leguggolt, olyan mélyen, mintha a föld nyelte volna el. Nem értettem még rögtön, mit csinál ott lekuporodva. Előrántotta a tokból a Nicconját, kinyitotta, a járda most megint egyenesen vitt bennünket, de lépcsőfokokra oszlott, és emelkedni kezdett, mozgólépcső lett belőle, a második "Sóhajok hídja" ugyanis valójában lépcső, amely ferdén szeli át a nagy csarnokot, visszafelé. A japán felállt, és közben Nicconjából előbukkant egy hosszúkás tárgy: majd kétmaroknyi átmérőjű henger, szikrázva csillogó, mintha cukortüskék borítanák. Nyél nélküli, recés burkolatú, fémmentes korundgránát volt. Már nem hallottam a jegyfüzet sivítását. A japán két kézzel a szájához szorította a gránát alját, mintha csókolná, és csak mikor elvette onnan, akkor jöttem rá, hogy a fogával kitépte a biztosítózsinórt – most a szájában tartotta. A gránát után kaptam, de éppen csak megérinthettem, mert a japán erőteljesen hátradobta magát, feldöntve a mögötte álló embereket, engem pedig térden rúgott. Könyököm arcon találta a kislányt, a lendülettől a korlátnak estem, megint a kislánynak ütköztem, derékon kaptam, és átugrottam a korláton. Zuhantunk lefelé. Erős ütést éreztem a keresztcsontom táján, és a világosságból a sötétbe zuhantam.

Arra számítottam, hogy homokba esem. Az újságok nem írták meg, mi borítja a hídcsarnok alját, de hangsúlyozták, hogy a bomba robbanása semmilyen kárt nem okozott. Ezért homokot vártam, és igyekeztem felhúzott lábbal zuhanni. De homok helyett valami puha, laza, nedves anyagot éreztem, amely szétnyílt alattam, mint a hab, alatta jéghideg folyadékba estem – és ekkor ért el a robbanás velőtrázó döreje. A kislányt elvesztettem. Lágy iszapba vagy sárba süppedt a lábam, mélyen belemerültem, kétségbeesetten csapkodtam a karjaimmal, de hirtelen, mintha erős marok ragadna meg, visszatért a nyugalmam. Van legalább egy percem, hogy kiveckelődjek innét, vagy több is. Előbb gondolkodni, aztán cselekedni. Ez a tartály nyilván olyan formájú, hogy a lökéshullám ne kumulálódhasson. Tehát nem medence, inkább tölcsér, alján süppedős massza, fölötte víz, tetején vastag védő habréteg. Nem fölfelé kell itt kapálózni, úgyis hiába, hiszen térdig az iszapba merültem, hanem leguggolni, mint a béka, és kitapogatni a tölcsér fenekét. Lám, itt a jobb oldalon emelkedik. Tenyeremet lapátként használva odakúsztam, kirántva lábamat a dágványból – óriási erőfeszítés volt. Tovább másztam, folyton visszacsúszkáltam a lejtőn, megint kézzel nyomtam magam fölfelé, mintha hegyet másznék sima, havas meredélyen, de ott lélegzeni lehet.

Addig kapaszkodtam fölfelé, míg egyszer csak nagy buborékok kezdtek az arcomon szétpattanni, és félig megfulladva, levegő után kapkodva kibukkantam a félhomályba, amelyet emberi üvöltés töltött be. Körülnéztem, nyakig a kavargó habba merülve. A kislány sehol. Mély lélegzetet vettem, és lebuktam. Nem nyithattam ki a szemem, mert a víz pokolian égette, valami maró anyag lehetett benne, háromszor buktam fel és merültem vissza, éreztem, hogy elfogy az erőm, mert a süppedős fenékről nem rúghattam el magam, fölötte kellett úsznom, hogy bele ne merüljek. Már alig reménykedtem, mikor kezembe akadt a kislány hosszú haja. Egész teste síkos volt a habtól, mint egy halé. Megmarkoltam és öklömre tekertem a blúzát, de elszakadt.

Nem is tudom, hogyan sikerült felvergődnöm vele. Csak annyira emlékszem, hogy kapálózott, nagy buborékokat töröltem le az arcáról, a víznek undok fémíze volt, én némán káromkodtam magamban, aztán valahogy átlökdöstem a kislányt a tölcsér peremén, a gumiszerűen rugalmas, vastag sáncon. Mikor végre kint feküdt, nem másztam ki rögtön a vízből, zihálva lebegtem a halkan remegő habban, és az emberek üvöltöttek. Úgy rémlett, meleg eső szemerkél rám. Éreztem az egyes csöppeket. Nyilván hallucinálok, suhant át rajtam a gondolat, hogy eshetne itt eső? Fölemeltem a fejem, és megláttam a hidat. Az alumínium falak úgy lógtak róla, mint a rongyok, padlóján átláttam, mint a szitán. A lépcsőfokok lépmintás acélrácsból készültek – az egész alkotmányt rostának tervezték, hogy átengedje a lökéshullámot, de fenntartsa a repeszdarabokat.

Kikecmeregtem a tölcsér peremére a folyvást hulló esőben, és hasmánt térdemre fektettem a kislányt. Nem is reméltem, hogy ilyen jól megússza: rögtön hányni kezdett. Egyenletesen masszíroztam a hátát, éreztem, hogy erőlködik minden csontocskája. Öklendezett, hörgött, de már lélegzett. Engem is elfogott a hányinger. Besegítettem az ujjammal. Kicsit megkönnyebbültem, de még nem mertem lábra állni. Már kezdtem rájönni, hová kerültem, bár kevés fény szűrődött ide, főleg mivel a híd fölötti higanygőzlámpák egy része kialudt. Fejem fölött az üvöltés jajgatásba és hörgésbe ment át. Haldokolnak, gondoltam – miért nem jön senki segíteni? Valahonnét csikorgás, kattogás hallatszott, mintha a leállt mozgólépcsőt próbálnák beindítani. Kiáltozást hallottam, de másfajtát, ép, egészséges emberek kiáltásait. Nem értettem, mi történik odafent. A mozgólépcső teljes hosszában zsúfolva volt egymás hegyen-hátán heverő, pánikba esett emberekkel. A mentők nem juthattak el a haldoklókhoz, míg a rémülettől őrjöngőket el nem távolítják. Ruhák, cipők szorultak be a lépcsőfokok közé. Vészkijárat nem volt, a híd csapdának bizonyult.

Én eközben magammal meg a kislánnyal foglalkoztam. Úgy gondoltam, magához tért, hiszen felült. Azt mondtam neki, ne féljen, már nincs semmi baj, mindjárt kimegyünk innét. Szemem hozzászokott a sötétséghez, és kisvártatva csakugyan megtaláltam a kijáratot: egy nyitva felejtett csapóajtót. Ha gondosan becsukják, egérfogóba kerültünk volna. A csapóajtó után csatornaszerű, kerek alagút következett, majd újabb csapóajtó, vagyis inkább domború pajzs, az is félig nyitva. Folyosó következett, rácsos mélyedésekben elhelyezett villanykörtékkel. Bunkerszerű, alacsony pincébe jutottunk, kábelek és vízcsövek dzsungelébe. – Ezek a csövek elvezetnek a mosdókhoz – szóltam hátra, de a kislány nem volt ott. – Hé! Hol vagy? – kiáltottam, körülnézve a tágas, betonoszlopos pincében. Észrevettem, amint egyik oszloptól a másikig szalad, mezítláb. Két ugrással utolértem, bár a keresztcsontom iszonyúan fájt, kézen fogtam, és ráripakodtam: – Elment az eszed, kölyök? Együtt kell maradnunk, mert eltévedünk. – Némán jött utánam. Messze előttünk fény derengett: fehér csempés falú, emelkedő folyosó. Feljutottunk a következő szintre, és itt első pillantásra minden a helyére ugrott. Ráismertem a következő, lejtős folyosóra: ott toltam egy órája a poggyászos kocsit. A sarkon túl csakugyan az a folyosó következett, amelyből a fürdőszobák nyílnak. Kinyitottam az elsőt, pénzdarabot dobva az automatába, szerencsére volt apró a zsebemben, a kislányt rögtön kézen fogtam, mert úgy rémlett, megint el akar szökni. Talán még sokkállapotban van. Nem is csoda. Bevonszoltam a fürdőszobába. Nem szólt semmit, és én is elnémultam, mikor a világosságban megláttam, hogy csupa vér. Hát ez volt az a meleg eső. Nyilván én is így nézek ki. Lerángattam a kislányról és magamról minden ruhát, bedobtam a kádba, kinyitottam a csapot, aztán egy szál alsónadrágban a gyerekkel együtt a zuhany alá álltam. A forró víz kicsit enyhítette derékfájásomat. Rózsaszínű patakokban folyt le rólunk. Dörzsölgettem a gyerek hátát és oldalát, nemcsak hogy a vért lemossam, hanem hogy magához térítsem. Engedelmesen tűrt mindent, még azt is, hogy amennyire csak tudtam, megmossam a haját. Amikor befejeztük a zuhanyozást, könnyed hangon megkérdeztem, mi a neve. Annabella. Angol? Nem, francia. Párizsban lakik? Nem, Clermont-ban. Franciául kezdtem beszélni hozzá, közben egyenként kiemelve ruhadarabjainkat a kádból, hogy kimossam. – Ha elég jól érzed magad, kiöblíthetnéd a ruhádat – javasoltam. Engedelmesen a kád fölé hajolt. Kicsavartam ingemet és nadrágomat, azon töprengve, hogy most mi legyen. A repülőteret lezárták, mindenütt rendőrök nyüzsögnek. Induljak el egyszerűen, míg valahol megállítanak minket? De az olasz hatóságok nem tudnak a vállalkozásomról. Az egyetlen külső ember, akit beavattunk, Du Bois Fenner, a nagykövetség első titkára. A csarnokban maradt a zakóm, benne a repülőjegy, amely más névre szól, mint a hotelszámla. A pisztolyt és az elektródokat a Hiltonban hagytam egy csomagban, Randy este megy érte. Ha a rendőrség megtalálja, ugyancsak gyanússá válók. Máris az vagyok: túl gyakorlottan végeztem azt a halálugrást, túlságosan jól kiismerem magam a repülőtér pincéiben, túl gondosan mostam ki a vérnyomokat. Igazán nem lenne csoda, ha cinkossággal vádolnának. Senki sem áll gyanún felül, amióta tekintélyes ügyvédek és más notabilitások eszmei szimpátiából bombákat fuvaroznak. Előbb-utóbb persze tisztáznám magam, de addig rács mögé kerülnék. A rendőrségre semmi sem hat serkentőbben, mint a tehetetlenség. Kritikusan szemügyre vettem Annabellát. Szeme alatt kék folt, vizes haja csapzottan lóg a vállára, a kézszárító alatt szárogatja a ruháját, leleményes kislány. Tervet kovácsoltam. – Ide figyelj, kicsikém – mondtam –, tudod, ki vagyok én? Amerikai űrhajós vagyok és nagyon fontos küldetésben, inkognitóban jöttem Európába. Érted? Még ma Párizsban kell lennem, de itt százszor ki fognak hallgatni minket. Itt ragadok. Okvetlenül telefonálnom kell a követségre, hogy idehívjam az első titkárt. Ő majd kihúz minket a pácból. A repülőteret lezárják, de vannak különgépek, amelyek a diplomáciai postát viszik. Elmegyünk egy ilyen géppel. Együtt. Na, mit szólsz hozzá?

Csak bámult rám. Még nem tért egészen magához, gondoltam. Öltözködni kezdtem. Cipőm is volt, a fűzős cipő a lábamon maradt, de Annabella elvesztette a szandálját. Sebaj, egy mezítlábas kislány az utcán nem szokatlan látvány. Blúz helyett pedig megteszi a kombinéja. Segítettem hátul lesimítgatni a rakott szoknyáját, majdnem egészen megszáradt. – Most úgy teszünk, mintha papa és a lánya volnánk, akkor könnyebben jutunk telefonhoz – mondtam. – Érted? – Bólintott, kézen fogtam, és elindultunk szerencsét próbálni. A lejtős folyosó után ütköztünk az első kordonba. Carabinierik taszigálták kifelé a fotóriportereket, sisakos tűzoltók rohantak a másik irányban, a kutya se törődött a mi küllemünkkel, és a rendőr, akit megszólítottam, tudott egy kicsit angolul. Azt mondtam neki, hogy éppen fürödtünk, de oda se figyelt, a B mozgólépcsőhöz küldött, hogy menjünk fel az európai részlegbe, ott gyülekezik minden utas. Föl is mentünk a mozgólépcsőig, de mihelyt mögéje kerültünk, befordultam egy mellékfolyosóra. A lárma elmaradt mögöttünk. Egy üres váróterembe kerültünk, ahol az utasok a poggyászukat szokták átvenni. A nesztelenül sikló futószalagok mellett telefonfülkék sorakoztak. Behúztam Annabellát egy fülkébe, és feltárcsáztam Randyt. Álmából riasztottam fel. A sárgás fényben, kezemet a kagylóra borítva, elmondtam neki, mi történt. Csak egyszer szakított félbe, mintha azt hinné, rosszul értett. Aztán csak ziháló lélegzését hallottam, és utána már semmit, mintha megkövült volna.

– Ott vagy? – mondtam, miután befejeztem.

– Öregem – mondta. És még egyszer: Öregem! – Semmi többet.

Most nyögtem ki a legfontosabbat. Rángassa elő Fennert a követségről, és azonnal jöjjenek ide. Sietniük kell, mert két rendőrkordon között vagyunk. A repülőteret lezárták, de Fenner biztosan bejut. A kislány velem van. Az épület bal szárnyában várunk, az E 10 poggyászátvevőnél, a telefonfülkéknél. Ha nem leszünk itt, akkor vagy a többi utas között találnak az európai részlegben, vagy – ami valószínűbb – a rendőrségen. Röviden elismételtettem vele az egészet. Aztán letettem a kagylót, és a kislányra néztem, azt vártam, rám mosolyog, hogy ilyen jól sikerült minden, vagy legalább megkönnyebbülést látok az arcán, de még mindig ugyanolyan mereven, némán bámult maga elé. Mikor nem néztem oda, lopva rám sandított. Mintha valamit várna. A telefonfülkék között kárpitozott pad húzódott. Leültünk. A túloldali üvegfalon kiláttunk a repülőtér bejáratához vezető autóutakra. Egymás után robogtak be a tűzoltókocsik. Az épületből a folyamatos lármán át görcsös női sikolyok hallatszottak. Hogy valamit mondjak, kérdezgetni kezdtem a kislányt, hol vannak a szülei, hogy került Rómába, kikísérte-e valaki a repülőtérre, kitérőén válaszolgatott, egytagú szavakkal, nem volt hajlandó elárulni a clermont-i címét, ez már kissé bosszantott. Egy negyvenet mutatott az óra. Több mint félórája beszéltem Randyval. Overallos emberek cipeltek át rohanvást a várótermen valamit, ami villamos hegesztőgépre hasonlított, de miránk ügyet sem vetettek. Megint lépteket hallottam. Egy műszerész ment végig a telefonfülkék mellett, fülén hallgatóval, mindegyik ajtóhoz odaérintette az aknakereső korongját. Megtorpant előttünk. Két rendőr követte. Ők is megálltak. – Mit csinálnak itt? – Várunk – feleltem az igazsághoz híven. Az egyik carabiniere elrohant valahová, és egy tagbaszakadt civillel jött vissza. Újabb kérdésükre azt feleltem, hogy az amerikai nagykövetség képviselőjét várjuk. A civil a papírjaimat akarta látni. Mikor elővettem a tárcámat, a műszerész a szomszédos telefonfülkére mutatott. Üvegfala belülről bepárásodott vizes ruháinktól. Ránk meredtek. A másik rendőr megtapintotta a nadrágomat:

– Vizes!

– Az hát! – helyeseltem buzgón. – Csuromvizes! Pisztolyt fogtak ránk.

– Ne félj – nyugtatgattam Annabellát. A civil bilincset vett elő a zsebéből. Minden formális nyilatkozat nélkül magához bilincselt, Annabellát az egyik rendőr vette gondjaiba. Valahogy furcsán nézett rám a gyerek. A civil szájához emelte válláról függő talkie-walkie-ját, és mondott valamit olaszul, olyan gyorsan, hogy egy szót sem értettem belőle. A válasz megörvendeztette. Kivezettek minket egy mellékajtón, három újabb carabiniere csatlakozott a menethez. A mozgólépcső állt. Egy széles lépcsőn lementünk a nagy váróterembe, az üvegfalon át már láttam a rendőrségi Fiatokat, és éppen azon tanakodtam, melyiket szánták nekünk, amikor a másik irányból befutott a nagykövetség fekete Continentalja az amerikai zászlócskával. Nem hiszem, hogy valaha is ennyire örültem volna a csillagos-sávos lobogónak. Olyan szépen összejött minden, mint egy színdarabban – összebilincselve ballagtunk az üvegajtó felé, azon meg éppen belépett Du Bois, Randy és a nagykövetség tolmácsa. Elég fura látványt nyújtottak, mert Randy farmert viselt, a másik kettő szmokingot. Randy összerezzent, amikor meglátott, Fennerhez hajolt, ő a tolmácshoz fordult, az pedig hozzánk lépett. Mindkét csoport megállt, és rövid, festői jelenetre került sor. Az ostromlók szóvivője tárgyalásba bocsátkozott a civillel, akihez hozzá voltam bilincselve. A tárgyalás staccatóban folyt, az én olaszom súlyos hátránnyal küszködött: hozzám volt bilincselve, de ezt folyton elfelejtette, és az én kezemet is felrángatta gesztikulálni. Azon kívül, hogy "astronauta americano" és "presto! presto!", semmit sem értettem. Őrizőm végül engedett az érvelésnek, és megint fölemelte a rádióját. Fenner is abban a megtiszteltetésben részesült, hogy belebeszélhetett a készülékbe. Aztán civil rendőröm még egyszer beleszólt a dobozba, mire olyan választ kapott, hogy vigyázzba vágta magát. A helyzet bohózati fordulatot vett. Bilincsünket leoldották, hátraarcot csináltunk, és az előzőhöz hasonló, csak fordított értelmű menetalakzatban – a letartóztatókból díszkíséret lett – fölmentünk az emeletre. Elvonultunk a zsúfolt várótermek előtt, amelyekben az utasok jobb híján bőröndökön vagy a földön üldögéltek, megnyílt előttünk az egyenruhás kordon, majd két bőrpárnás ajtón át beléptünk egy irodába, ahol alig fért el a sok ember.

Egy gutaütéssel küszködő óriás láttunkra elkezdte kikergetni őket. Sokan kimentek, de így is maradt a szobában vagy tíz ember. A gutaütéssel küszködő, teljesen berekedt férfiról kiderült, hogy a helyettes rendőrfőnök. Széket toltak mögém, Annabella már ült egy másikon. A verőfényes nappal ellenére minden lámpa égett, a falakon a Labirintus ábrái lógtak, makettje egy kis kocsin állt az íróasztal mellett, az asztalon még nedves fényképek csillogtak. Sejtettem, mit ábrázolnak. A mögöttem ülő Fenner megszorította a karomat: azért ment ilyen simán, mert még a követségről telefonált a rendőrfőnöknek. Az emberek egy része az íróasztalt állta körül, mások leültek az ablakpárkányra, a helyettes rendőrfőnök nem szólt semmit, csak fel-alá járkált, a másik szobából kitámogatták a zokogó titkárnőt, a tolmács köztem és a kislány között forgatta a fejét, segítőkészen várakozva, de olaszságom valahogy bámulatosan megjavult. Megtudtam, hogy a békaemberek kihalászták a vízből a zakómat és Annabella kézitáskáját, így én lettem a fő gyanúsított, mert már a Hiltonnal is kapcsolatba léptek. Úgy vélték, a japán cinkosa vagyok. A bomba kibiztosítása után mindketten előre szándékoztunk menekülni, ezért léptünk az elsők között a mozgólépcsőre. De valami nem sikerült, a japán meghalt, én pedig leugrottam a hídról, hogy mentsem a bőröm. Innen kezdve megoszlottak a nézetek. Egyesek terroristának vélték Annabellát, mások úgy gondolták, túsznak raboltam cl, a későbbi alkudozás céljaira. Mindezt csak magánemberként közölték velem, a hivatalos kihallgatás még nem kezdődött meg – a repülőtér biztonsági főnökére vártak. Mikor megjelent, Randy kinevezte magát amerikai szóvivőnek, és elmagyarázta akciónkat. Miközben hallgattam, diszkréten megpróbáltam leválasztani lábszáramról a vizes nadrágot. Csak annyit mondott el, amennyi szükséges volt. Fenner sem fecsérelte a szót. Kijelentette, hogy a nagykövetségnek tudomása van akciónkról, az Interpolt is tájékoztatták róla, és az Interpol közli az információkat az olasz féllel. Ez ügyes húzás volt, mert az egész ügy ódiumát a nemzetközi testület nyakába varrta. Persze, a mi akciónk egy csöppet sem érdekelte őket. Azt akarták tudni, mi történt a lépcsőn. A repülőtér műszaki szolgálatának mérnöke felfoghatatlannak tartotta, hogyan tudtam kijutni a tölcsérből és a csarnokból, mikor nem ismerem az ottani berendezéseket, mire Randy megjegyezte, hogy nem szabad alábecsülni az USAF-kommandósok kiképzését, amelyet végigcsináltam. Csak azt nem tette hozzá, hogy annak immár harminc-egynéhány éve. Pörölycsapások falrengető robaja hallatszott be. Még folyt a mentőakció – levágták a hídnak azt a részét, amelyet a robbanás megrongált. Eddig kilenc holttestet és huszonkét sebesültet, köztük hét súlyos sérültet emeltek ki a maradványok közül. Odakint nagy zsivaj támadt, a helyettes rendőrfőnök egy intéssel odaküldte egyik tisztjét. Amikor a tiszt kiment, a körülöttünk állók gyűrűjének résén át megpillantottam egy külön asztalkán a zakómat, minden varrás mentén szétfejtve, és Annabella ugyancsak kibelezett retiküljét. Tartalma fehér papír négyszögeken feküdt, halmokba osztályozva, mint a zsetonok. A tiszt visszajött, széttárva karját: a sajtó! Néhány szemfüles újságíró egészen idáig furakodott, mielőtt elzavarták. Egy másik tiszt ekkor hozzám fordult:

– Canetti hadnagy vagyok. Mit tudna mondani a bombáról? Hogyan csempészték be?

– A fényképezőgépnek dupla feneke volt. Amikor kinyitotta a gépet, a hátsó fal kiugrott a filmmel, mint az ördög a dobozból. Akkor kivette a gránátot.

– Ismeri ezt a gránáttípust?

– Láttam hasonlókat az Államokban. A gyutacs egy része a nyélben van. Mikor láttam, hogy nincs nyele, rájöttem, hogy a gyutacsot átalakították. Nagy pusztító erejű, védelmi robbanógránát. Fém alig van benne. A burkolatát szilícium-karbonátokból préselik.

– Ön véletlenül állt éppen ott a mozgólépcsőn, ugye?

– Nem.

Tétováztam a feszült csendben, melyet csak a pörölycsapások robaja tört meg, mert a megfelelő szavakat kerestem.

– Nem egészen véletlenül álltam ott. A japán a kislány után ment, mert tudta, hogy a gyerek biztosan nem próbálja keresztezni a tervét. A kislány – mutattam rá a szememmel – előrement, mert kíváncsi volt a kutyára. Legalábbis én úgy vettem észre, így volt? – kérdeztem Annabellát.

– Igen – felelte szemlátomást csodálkozva. Rámosolyogtam.

– Ami engem illet… siettem. Persze ésszerűtlen dolog, de ha siet az ember, akaratlanul is elsőnek próbál feljutni a repülőgépre, tehát a géphez vezető lépcsőre is… Nem is gondoltam rá. Magától adódott.

Fellélegeztek. Canetti halkan mondott valamit a főnökének. Az bólintott.

– Szeretnénk megkímélni a kisasszonyt bizonyos… bizonyos részletek szellőztetésétől. Volna szíves egy kis időre itthagyni bennünket?

Annabellára néztem. Most először mosolygott rám, és felállt. Kinyitották előtte az ajtót. Mikor magunkra maradtunk, Canetti megint hozzám fordult.

– Volna egy kérdésem: mikor kezdte gyanúsítani a japánt?

– Én egyáltalán nem gyanúsítottam. Tökéletesen maszkírozta magát. Amikor leguggolt, egy pillanatig azt hittem, hogy megőrült! És mikor kibiztosította a gránátot, tudtam, hogy három másodpercem sincs.

– Hanem mennyi?

– Azt nem tudhattam. A gránát nem robbant fel, amikor kitépte a zsinórt, tehát késleltetése volt. Gondolom, talán két másodperc, vagy két és fél.

– Mi is annyira becsüljük – jegyezte meg az egyik férfi az ablak mellől.

– Úgy látom, ön kissé biceg. Megsérült?

– A robbanástól semmi esetre sem. Akkor hallottam meg a robbanást, amikor beleestem a vízbe. Mennyi az a hídtól? Öt méter?

– Négy és fél.

– Tehát egy másodperc. Amíg a gránát után kaptam, és átugrottam a korláton, az is egy másodperc. Azt kérdezi, megsérültem-e? Zuhanás közben bevertem valamibe a derekamat. Egyszer régen megrepedt a farcsontom.

– Deflektor van ott – magyarázta az ablakpárkányon ülő férfi. – Speciális görbületű irányító lemez. Minden objektumot úgy irányít, hogy a tölcsér közepébe essen. Nem tudott a deflektorról?

– Nem.

– Elnézést. Még egy kérdés! – szólalt meg Canetti. – Az az ember… a japán… eldobta a gránátot?

– Nem. Végig a kezében tartotta.

– Nem próbált menekülni?

– Nem.

– Poltrinelli vagyok, a repülőtér biztonsági főnöke – kapcsolódott be az íróasztalnak támaszkodó férfi, akin pecsétes overall volt. – Egészen biztos benne, hogy az az ember meg akart halni?

– Hogy meg akart-e halni? Igen. Nem próbált meg menekülni. Hiszen eldobhatta volna az egész fényképezőgépet.

– Ne haragudjon, ez nagyon fontos nekünk. Nem lehetett így: a gránátot az utasok közé akarta dobni, és leugrani a hídról, de ön rátámadt, és megakadályozta. Ekkor elesett, és a kibiztosított gránát felrobbant.

– Így nem lehetett. De másképpen igen – ismertem be. – Én nem támadtam rá. Csak ki akartam tépni a kezéből a gránátot, mikor az arcától elvette. Megláttam a foga között a zsinórt. Műanyag zsinór volt, nem drót. Két kézzel fogta a gránátot. Úgy nem lehet dobni.

– Ön felülről nyúlt a gránátért?

– Nem. Felülről ütöttem volna ki a kezéből, ha nincs mögöttünk senki a lépcsőn. Ha mi vagyunk az utolsók a sorban. De ő éppen ezért nem maradt hátra. Nyél nélküli gránátot ököllel, felülről bárkinek a kezéből ki lehet ütni. Akkor a gránát legurul a lépcsőn. De messzire nem gurul, ha így kiütöm a kezéből. Sokan leteszik a kézipoggyászt a lépcsőre, bár nem szabad. Nem gurult volna messzire. Ezért bal kézzel utána kaptam, és ez meglepte a japánt.

– Az, hogy bal kézzel? Ön balkezes?

– Igen. Ezt nem tudhatta. Rosszul hárított. Szakember volt. Fölemelt könyökkel védte magát, de jobbról.

– És aztán mi történt?

– Megrúgott, és hátra vetette magát. Hanyatt. Nagyszerűen edzett fickó lehetett, mert még a halálra szánt embernek is roppant nehéz hanyatt levetni magát a lépcsőn. Jobban szeretünk arccal előre meghalni.

– A lépcső tele volt emberekkel.

– Az igaz. De mégsem! A mögötte levő lépcsőfok üres volt. Aki tudott, hátrált.

– Azt ő nem látta.

– Nem, de amit csinált, az nem rögtönzés volt. Ahhoz túl gyorsan csinálta. Minden mozdulatra fel volt készülve.

A biztonsági főnök úgy szorította az íróasztal lapját, hogy minden ujján kifehéredtek a bütykök. Kérdései gyorsan peregtek, mint a vallatásnál.

– Hangsúlyozni kívánom, hogy az ön viselkedése minden kritikán felül áll. De ismétlem, a tényállás tisztázása rendkívül fontos számunkra. Megértheti, miért!

– Tudniuk kell, hogy vannak-e a biztos halálra is kész terroristák.

– Igen. Ezért kérem, hogy gondolja végig még egyszer, mi történt abban a másodpercben. Én vagyok az ő helyzetében. Kibiztosítom a gránátot. Le akarok ugrani a hídról. Ön ki akarja tépni a gránátot a kezemből. Ha a tervemhez tartom magam, és eldobom a gránátot, ön elkaphatja, és utánam dobja. Tétovázom, mit tegyek, és ez a tétovázás dönti el az ügyet. Nem lehetett így?

– Nem. Aki el akar dobni egy gránátot, nem fogja két kézzel.

– De ön hátralökte, mikor el akarta venni tőle a gránátot!

– Nem. Ha le nem csúszik a gránátról az ujjam, éppen magam felé húztam volna a japánt. Azért nem sikerült a fogásom, mert ő elugrott, hanyatt vágta magát. Ügyes volt. Az az igazság, hogy nem tudtam, kivel állok szemben. El kellett volna kapnom, és gránátostul áthajítani a korláton. Talán meg is próbáltam volna, de túl váratlanul jött az egész.

– Akkor az ön lába alá ejti a gránátot.

– Akkor utánaugrom. Vagyis… megpróbálom. Persze eső után köpönyeg. De azt hiszem, megkockáztattam volna. Kétszer annyit nyomok, mint ő. Olyan apró keze volt, mint egy gyereké.

– Köszönöm. Nincs több kérdésem.

– Scarron mérnök – mutatkozott be egy fiatal, de ősz hajú civil, szarukeretes szemüvegben. – El tud képzelni olyan biztosítást, amely az effajta merényletnek elejét vehetné?

– Túl sokat kíván tőlem. Úgy hallottam, minden lehetséges biztosítást megcsináltak.

Azt felelte, hogy sok mindenre felkészültek, de erre nem. Lod típusú akciók ellen például tudnak védekezni. A mozgólépcső fokai gombnyomásra lejtővé állnak össze, amelyen minden ember leszánkázik egy víztartályba.

– Abba a habosba?

– Nem. A habos, az antidetonációs tartály, a híd alatt. Vannak más fajták is.

– Hát miért nem csinálták meg? Ámbár az sem segített volna…

– Hát ez az. És különben is, túl gyorsan történt. Megmutatta a kiakasztott tervrajzon a Labirintus kulisszáit. Az egész útvonalat tűzharcra is betervezték. Felülről nagy nyomású vízsugárral lehet végigsöpörni, amely mindenkit ledönt a lábáról. Az én tölcséremből elvben egy lélek sem juthat ki – súlyos mulasztás, hogy nyitva felejtették a csapóajtót. A makettet is meg akarta mutatni, de köszönettel lemondtam róla.

A mérnök magába roskadt. Bizonygatni akarta, hogy ő mindenre gondolt, ámbár nyilván érezte, hogy minden szó hiába. Csak azért kérdezte, tudnék-e még valami biztosítást, hogy azt feleljem: nem tudnék. Már azt hittem, vége a kihallgatásnak, de egy idős ember, aki Annabella helyére ült, fölemelte a kezét.

– Toricelli doktor. Volna egy kérdésem. Meg tudja mondani, hogyan mentette meg a kislányt?

Eltűnődtem.

– Szerencsés véletlen. Közöttünk állt. Félrelöktem, hogy rávessem magam a japánra, és mikor a japán hátraugrott, a lendülettől a kislányra estem. A korlát alacsony. Ha egy súlyos, felnőtt férfi áll ott, azt nem tudtam volna átdobni, talán nem is próbáltam volna.

– És ha egy nő áll ott?

– Állt ott egy nő – mondtam a szemébe nézve. – Előttem. Egy szőke nő, gyöngyös nadrágban, kitömött kutyával. Mi lett vele?

– Elvérzett. – Ezt a biztonsági főnök mondta. – A robbanás mind a két lábát letépte.

Csönd lett. Az emberek felálltak az ablakpárkányról, széklábak súrolták a padlót, én pedig még egyszer visszatértem ahhoz a perchez. Egyet biztosan tudok. Nem próbáltam fékezni lendületemet a korláton. Jobb kézzel megragadtam a korlátot, és elrúgtam magam a lépcsőfokról, így történt, hogy a karommal átfogtam a kislányt. Ezért rántottam le magammal, mikor átugrottam a korláton, mintha a lóugrást gyakorolnám. De hogy szándékosan fogtam-e át, vagy csak utamban állt, azt nem tudom. Nem volt több kérdésük hozzám, de most én szerettem volna tudni, hogy megmentenek-e a sajtó elől. Győzködtek, hogy ne legyek olyan szerény, de nem hallgattam rájuk. Persze nem szerénységből. Nem akartam, hogy személyem kapcsolatba kerüljön a lépcső-vérfürdővel. Csak Randy tudta, miért akarok névtelen maradni.

Fenner felajánlotta, hogy maradjak holnapig Rómában mint a nagykövetség vendége. Ezúttal is csökönyös voltam. Indulni akarok az első párizsi géppel. Akadt is egy Cessna, a konferencia anyagát viszi; a konferencia délben fogadással ért véget, ezért jött Fenner és a tolmács szmokingban. Kis csoportokban, beszélgetve indultunk az ajtó felé, mikor félrevont egy éjfekete szemű hölgy, akit eddig nem láttam. Pszichológus. Annabellával foglalkozott. Megkérdezte, igazán magammal akarom-e vinni Párizsba.

– Hát persze. Mondta, hogy megígértem?

A hölgy mosolygott. Megkérdezte, vannak-e gyerekeim.

– Nincsenek. Illetve majdnem vannak. Két unokaöcsém.

– Szeretik magát?

– Hogyne.

A hölgy elárulta Annabella titkát. A kislány bánatos. Megmentettem az életét, ő pedig nagyon csúnyákat gondolt rólam. Azt hitte, a japán cinkosa vagyok, vagy valami efféle. Ezért akart elszökni. A fürdőszobában még jobban megrémítettem.

– Úristen, mivel?

Nem hitte el, hogy űrhajós vagyok. A követséget sem hitte. Azt gondolta, biztosan a bűntársamnak telefonálok. És mivel az apjának borászata van, és én a clermont-i címe után érdeklődtem, azt hitte, el akarom rabolni, és majd váltságdíjat követelek érte. Szavamat adtam a hölgynek, hogy még csak célozni sem fogok Annabella sötét gyanúira. De nem lehet, hogy ő maga fogja nekem elmesélni? – firtattam.

– Soha, vagy majd tíz év múlva. Lehet, hogy maga ismeri a kisfiúkat. A kislányok mások.

A hölgy rám mosolygott, és elment, én pedig intézkedni kezdtem repülőgépügyben. Volt egy szabad hely. Közöltem, hogy kettőre van szükség. Nagy telefonálgatás folyt. Végül egy VIP átengedte a helyét Annabellának. Fenner sietett, de elhalasztotta volna fontos találkozóját, ha vele ebédelek. Megint kibújtam a meghívás alól. Mikor a diplomaták Randyval elhajtattak, megkérdeztem, ehetnénk-e valamit a kislánnyal itt a repülőtéren. A vendéglők és presszók persze nem működtek, de ránk ez nem vonatkozott. Már törvény felett álltunk. Egy bozontos hajú, barna férfi, nyilván civil ruhás rendőr, elkísért minket a váróterem mögötti kis bárba. Annabella szeme piros volt. Sírt a gyerek. De most felbátorodott. Mikor a pincér fölvette a rendelést, és én haboztam, milyen italt hozassak a kislánynak, ő közönyös hangon, gyorsan megjegyezte, hogy otthon mindig bort isznak. Túl hosszú blúzt viselt, feltűrt ujjal, cipője is kissé túl nagy volt. Én kényelmesen éreztem magam, mert már a nadrágom is megszáradt, és nem kellett makarónit ennem. Hirtelen eszembe jutottak a kislány szülei. A délutáni lapban megjelent a hír. Táviratot fogalmaztunk, és mikor felálltam az asztaltól, varázsütésre ott termett a cicerónénk, és elment feladni. Fizetésnél kiderült, hogy az igazgatóság vendégei voltunk. Olyan busás borravalót adtam tehát a pincérnek, amilyet Annabella egy igazi űrhajóstól elvárt. Már hős voltam a szemében, és meg is kedvelt, hát elárulta: leghőbb vágya, hogy átöltözhessen. Kalauzunk elkísért az Alitalia szállójába, ahol már várt a szobában a poggyászunk.

Kicsit siettetnem kellett a gyereket. Kiöltözött, mint egy dáma, és roppant méltóságteljesen vonultunk a repülőgéphez. Értünk jött a repülőtér igazgatóhelyettese: az igazgató rosszul érzi magát. Az idegei. A repülésirányítók kis Fiatja elvitt minket a Cessnához, a lépcsőnél egy jó modorú fiatalember elnézést kért, és megkérdezte: nem óhajtok-e fényképeket emlékül erről a drámai napról? Elküldik a megadott címre. A szőke nőre gondoltam, és nem kértem fényképeket. Kézfogások következtek. Nem esküdnék meg, hogy a kisebbfajta kavarodásban nem szorítottam-e meg azt a kezet, amelyhez nemrég hozzá voltam bilincselve. Szeretek kis géppel repülni. A Cessna könnyedén szállt fel, mint egy madár, és elsuhant észak felé. Hét után leszálltunk az Orlyn. Annabellát az apja várta. Még a gépen felírtuk egymás címét. Kedves ez a gyerek. Az apja már kevésbé. Ömlengve hálálkodott, és búcsúzóul mondott egy bókot, amelyet nyilván akkor talált ki, mikor a televízióban meghallotta, hogy "vérfürdő a lépcsőn". Azt mondta, hogy bennem aztán van esprit de l'escalier.

PÁRIZS

(Orly–Garges–Orly)

Megszálltam az Orlyn az Air France hoteljában, mert az emberem már nem volt bent a Centre National du Recherche Scientifique-ben, és nem akartam otthon háborgatni. Elalvás előtt be kellett csuknom az ablakot, mert facsarni kezdett az orrom, és rájöttem, hogy egész nap egyet sem tüsszentettem. Lám, elfogadhattam volna Fenner ajánlatát, de valahogy szerettem volna már Párizsban lenni.

Másnap mindjárt reggeli után telefonáltam a CNRS-be, ahol is közölték, hogy a doktorom szabadságon van, de nem utazott el, most fejezik be a háza építését. Telefonáltam hát Garges-ba, ahol lakik, de kiderült, hogy még csak most kötik be a telefonját. Mit volt mit tennem, elindultam bejelentés nélkül. A Gare du Nord-ról nem indultak a helyiérdekű vonatok. Figyelmeztető sztrájk. Mérföldes sor várt taxira, hát megkérdeztem, hol a legközelebbi autókölcsönző – a Hertz volt az –, és kibéreltem egy kis Peugeot-t. Párizsban autóval közlekedni kínszenvedés, ha ismeretlen helyre akar eljutni az ember. Az Opera közelében – nem én választottam ezt az útvonalat, valahogy odakerültem – egy kis furgon nekikoccant a lökhárítómnak, de nem tett kárt benne, hát továbbfurikáztam, a kanadai tavakra és egy pohár jeges vízre gondolva, mert rekkenő hőség volt, ami ilyenkor ritka. Garges helyett tévedésből Sarcelles-be jutottam, egy csúf szabványlakótelepre, aztán egy sorompó előtt rostokoltam és izzadtam, légkondicionálásról álmodozva. Dr. Philippe Barth, akit az én emberemnek nevezek, ismert francia számítógép-szakember, egyben a Sûreté tudományos tanácsadója. Õ vezeti azt a csoportot, amely a nyomozó komputer programját szerkeszti. Céljuk: gépesíteni az olyan soktényezõs ügyek megoldását, amelyekben a nyomozás szempontjából fontos tények mennyisége meghaladja az emberi memória befogadóképességét.

A ház színes lemezburkolata már elkészült. A kert igen régi lehet. Az egyik szárnyra pompás szilfák árnyéka borul, kavicsos autóbejáró, középen virágágy, ha jól sejtem, körömvirág – a botanika az egyetlen tudományág, amelytől az űrhajósokat megkímélik. Az ideiglenes garázsul szolgáló nyitott fészerben nyakig sáros 2 CV áll, mellette vajszínű Peugeot 604, minden ajtaja nyitva, szőnyegei a gyepre terítve, csurog róla a hab, mert egész falka gyerek mossa egyszerre – olyan fürgén, hogy első pillantásra meg sem tudom számolni őket. Barth gyerekei. A két nagyobb, egy fiú és egy kislány, kollektív angolsággal üdvözöl: mikor az egyik nem tudja a szót, a másik mondja helyette. Honnan tudták, hogy angolul kell velem beszélni? Mert táviratot kaptak Rómából, hogy jön egy űrhajós. És miről ismerték meg, hogy én vagyok az az űrhajós? Arról, hogy nadrágtartót senki sem hord. Szóval a derék Randy felkészítette őket. Míg a nagyobbakkal beszélgettem, a legkisebbik gyerek, nem tudom, fiú vagy kislány, hátratett kézzel körbevizitált, mintha azt keresné, honnan nyújtom a legérdekesebb látványt. Apjuk nem látszott ki bokros teendőiből, két választásom volt: vagy besétálok a házba, vagy autót mosok a gyerekekkel, de Barth doktor ekkor kidugta fejét a földszinti ablakból. Meglepően fiatal volt, vagy inkább én nem szoktam még hozzá a saját koromhoz. A doktor udvariasan, üdvözölt, de némi távolságtartást éreztem a hangjában, és azt gondoltam: rosszul tettük, hogy a Sûreté felõl kerestük meg, és nem a CNRS felõl.

De hát Randy meghittebb viszonyban van a rendõrséggel, mint a tudósokkal. Barth bevezetett a könyvtárba, mert a dolgozószobájában még a költözködés káosza honolt, és elnézést kérve, kis idõre magamra hagyott – lakkpecsétes köpeny volt rajta. A ház vadonatúj volt, a polcokon frissen kiválogatott könyvek, száradó politúr és viasz szaga, a falon észrevettem egy nagy fényképet, amelyen Barth a gyerekekkel elefántháton ül. Néztem az arcát a fényképen, nem mondanám meg róla, hogy a francia számítógép-kutatás reménysége, de már megfigyeltem, hogy az egzakt tudományok képviselői a filozófusokhoz és más humán tudósokhoz képest igen jelentéktelen külsejűek.

Barth visszajött, elégedetlenül nézve a kezét, lakknyomok maradtak rajta, egy darabig módszereket ajánlgattam neki a lakkfolt eltávolítására. Leültünk az ablak elé, Megmondtam, hogy nem vagyok nyomozó, és semmi közöm a kriminológiához, csak bevontak egy fantasztikus és sötét ügybe, azzal jöttem hozzá, mert ő az utolsó reményünk. Csodálkozott, hogy milyen folyékonyán beszélek franciául, bár nem európai kiejtéssel. Megmagyaráztam, hogy a francia Kanadából származóm.

Randy jobban hitt személyes varázsomban, mint én magam. Annyira fontos volt nekem Barth jóindulata, hogy már-már feszélyezett a helyzet. A Sûretét mint ajánlót nem tartotta valami sokra. Másfelől az egyetemi körök hangulata erősen hadseregellenes. Meggyőződésük, hogy az űrhajósokat a hadseregből toborozzák, ami nem mindig igaz – például az én esetemben sem. De hát mégsem kezdhettem az életrajzomat mesélni. Tétován törtem a fejem, miről beszéljek, hogy megtörjem a jeget, és mint jóval később elmondta, bizonytalanságom úgy az arcomra volt írva, annyira emlékeztettem egy rosszul felkészült diákra, hogy egy kissé megszánt, mert különben jól sejtettem: az ezredest, akinek ajánlását Randy megszerezte nekem, pojácának tartja, és viszonya a Sûretével nem éppen zavartalan. De ott a könyvtárban ülve nem tudhattam, hogy a legjobb taktika a bizonytalanság.

Hajlandó volt meghallgatni a mondókámat. Én olyan rég ültem nyakig ebben az ügyben, hogy minden apró részletét betéve tudtam. Nálam voltak a mikrofilmek az egész anyaggal, hogy előadásomat illusztráljam, Barth meg éppen akkor csomagolta ki a vetítőt, hát bekapcsoltuk, az ablak ugyan nyitva maradt, függöny sem volt rajta, de ez nem zavart, mert a könyvtárt zöldes félhomályba borította a fák árnyéka.

– Ez a fejtörő – mondtam, befűzve az első tekercset a készülékbe – csupa olyan darabból áll, amely külön-külön átlátszó, de együttvéve átlátszatlanok. Már az Interpolnak is beletört a bicskája. Legutóbb szimulációs kísérletet végeztünk, majd azt is elmesélem. Nem hozott eredményt.

Tudtam, hogy Barth nyomozóprogramja kísérleti szakaszban van, a gyakorlatban még sehol sem alkalmazták, és eltérőek róla a vélemények, de mindenáron fel akartam kelteni az érdeklődését, hát hozzáláttam az események tömör ismertetéséhez.

Tavalyelőtt június huszonhetedikén a nápolyi Savoy hotel igazgatósága értesítette a rendőrséget, hogy Roger T. Coburn ötvenéves amerikai állampolgár, aki előző reggel lement a strandra, még mindig nem tért haza. Ez gyanús volt, mert Coburn, aki tizenkét napja lakott a Savoyban, minden reggel lement a strandra, és mivel a szállodától csak háromszáz lépés a tenger, fürdőköpenyben járt le. A strandmester este megtalálta ezt a köpenyt Coburn kabinjában.

Coburnról mindenki tudta, hogy nagyszerűen úszik. Húsz-egynéhány évvel azelőtt a legjobb amerikai gyorsúszók közé tartozott, és korosodó úr létére is jó formában maradt, bár egy kissé hajlamos volt a hízásra. Senki sem vette észre eltűnését a zsúfolt strandon. Öt nap múlva jött egy kis vihar, és a hullámok partra vetették a holttestét. Halálát balesetnek tartották volna, hiszen minden nagyobb strandon évente legalább négy-öt ember vízbe fullad, de néhány apróság miatt nyomozást indítottak. Az elhunyt Illinoisban élt, ügynök volt, egyedülálló ember. Mivel balesetben halt meg, felboncolták, és a boncolás kimutatta, hogy üres gyomorral fulladt a vízbe. A hotelvezetőség viszont azt állította, hogy Coburn reggeli után ment a strandra. Nem túl lényeges ellentmondás, de a rendőrfőnök haragudott a városatyákra, akik tőkét fektettek a szállodák, köztük a Savoy fejlesztésébe, és röviddel azelőtt ugyanebben a Savoyban másik baleset történt, amelyről külön lesz szó. A rendőrség érdeklődni kezdett a szállodák iránt, amelyeknek vendégei szerencsétlenül szoktak járni. Egy fiatal rendőrtisztet bíztak meg a diszkrét nyomozással. Szimatolni kezdett a szálloda és lakói között. Újdonsült nyomozó lévén mindenáron csillogni akart a főnöke előtt. Buzgalma jóvoltából aztán elég furcsa dolgok derültek ki. Coburn délelőttönként strandolt, ebéd után pihent, délután pedig a Vittorini fivérek gyógyfürdőjébe járt kénes fürdőket venni a helybeli orvos, dr. Giono előírására, Coburn ugyanis kezdődő reumás bántalmakban szenvedett. Kiderült, hogy a Vittorini fürdőből hazajövet Coburnnak a halála előtti hét folyamán három autóbalesete volt, mindig azonos körülmények között: belehajtott a pirosba, az útkereszteződésnél. A balesetek nem voltak súlyosak, kisebb koccanások, megúszta pénzbírsággal és szemrehányásokkal. Azonkívül ebben az időben felvitette a vacsorát a szobájába, nem járt le a szálloda éttermébe, mint addig. A pincért nem engedte be rögtön, előbb a zárt ajtón keresztül megbizonyosodott róla, hogy csakugyan a hotel dolgozója áll kint. Napnyugta után nem sétált többé az öböl körül, pedig üdülése első napjaiban minden este sétálni ment. Egyszóval minden arra vallott, hogy üldözéstől vagy veszélytől tart, hiszen piros lámpánál átrobogni közismert módja az autós üldözők lerázásának, így az is érthetővé vált, miért tett óvintézkedéseket a szállodában. Ennél többet azonban nem sikerült kinyomozni. Coburn tizennégy éve elvált, gyermeke nem volt, a Savoyban senkivel sem érintkezett, azt is megállapították, hogy a városban nem voltak ismerősei. Csak annyi derült ki, hogy egy nappal vízbe fúlása előtt pisztolyt akart vásárolni a fegyverboltban, mert nem tudta, hogy Olaszországban a fegyvervásárláshoz engedély kell. Mivel engedélye nem volt, vásárolt egy töltőtollnak látszó eszközt, amely könnygáz és nehezen eltávolítható festék keverékét fecskendezi a támadóra. Ezt a töltőtollat, ki sem csomagolva, megtalálták a holmija között, így jutottak el a céghez, amely árusítja. Coburn nem tudott olaszul, a fegyverboltos nagyon gyengén beszélt angolul. Csak annyit tudott mondani, hogy az amerikai olyan fegyvert kívánt, amely veszélyes ellenfelet tesz ártalmatlanná, nem holmi zsebtolvajt.

Mivel Coburnnal mindig a gyógyfürdőből hazamenet történtek a balesetek, az ifjú nyomozó elment Vittoriniékhez. Ott emlékeztek az amerikaira, mert elég nagy borravalókat osztogatott. De viselkedésében semmi különöset sem vettek észre, kivéve azt, hogy az utolsó napokban nagyon sietett, szinte még vizesen rohant el, nem törődve a fürdőmester figyelmeztetésével, hogy várja ki az előírásos tíz percet. Ez a vékonyka eredmény nem elégítette ki az ifjú nyomozót, a buzgalom és ihlet újabb rohamában rávetette magát a gyógyfürdő könyvelésére. Abban szerepel minden fizető vendég aki fürdőket vett és hidroterápiás kezelésre járt.

Május közepe óta tíz másik amerikai állampolgár is járt a Vittorini gyógyfürdőbe, és négyen közülük, miután, akárcsak Coburn, fürdőkúrabérletet váltottak (van egy-, két-, három- és négyhetes bérlet), nyolc vagy kilenc nap múlva abbahagyták a fürdőzést. Nem lett volna ebben semmi rendkívüli, hiszen bárkivel megtörténhet, hogy váratlanul el kell utaznia, és aligha megy el visszakérni az igénybe nem vett fürdők árát, de a nyomozó, mivel a könyvben a nevek is szerepeltek, elhatározta, hogy utánajár, mi történt velük. Mikor később megkérdezték, voltaképpen miért szorítkozott nyomozásában az Egyesült Államok állampolgáraira, nem tudott határozott választ adni. Egyszer azt mondta, hogy az "amerikai kapcsolat" ügy jutott eszébe, a rendőrség ugyanis nemrég számolt fel egy heroincsempész-hálózatot, amely Nápolyból az Egyesült Államokba csempészte a kábítószert, máskor meg azt, hogy azért szorítkozott az amerikaiakra, mert Coburn amerikai volt.

Ami a négy férfit illeti, akik fürdőbérletet váltottak, és abbahagyták a fürdőzést, az első közülük, Artur J. Holler New York-i jogász, azért utazott el hirtelen, mert táviratot kapott, hogy meghalt a bátyja. Jelenleg is New Yorkban tartózkodik. Nős, harminchat éves, egy nagy reklámügynökség jogtanácsosa. A másik három egyben-másban hasonlított Coburnhoz.

Mindegyikük negyven és ötven közötti, elég jómódú, egyedülálló férfi volt, mindegyikük Giono doktor páciense. Az egyik amerikai, Ross Brunner jr., szintén a Savoyban lakott, mint Coburn, a másik kettő, Nelson C. Emmings és Adam Osborn, kisebb panzióban szállt meg, szintén az öböl partján. Az Egyesült Államokból meghozatott fényképek azt mutatták, hogy az áldozatok külsőleg is hasonlítottak egymásra. Csupa magas, erőteljes testalkatú, bár kissé hízásnak indult, enyhén kopaszodó férfi, aki szemlátomást leplezni igyekszik kopaszodását, így aztán, noha Coburn holttestén a gondos törvényszéki orvosi vizsgálat nem talált erőszakra utaló nyomot, és a halál okának az izomgörcs vagy kimerülés okozta vízbe fulladást fogadták el, a rendőrfőnökség elrendelte a nyomozás folytatását. Utánanéztek, mi történt a három amerikaival. Nyomban megállapították, hogy Osborn váratlanul Rómába utazott, Emmings Nápolyból Párizsba repült, Brunner pedig megőrült. Brunner ügyét egyébként már ismerte a rendőrség, elég régóta. A Savoynak ezt a vendégét május első fele óta a nápolyi kórházban ápolták. Detroitban dolgozó autótervező volt. Üdülése első hetében kifogástalanul viselkedett, délelőtt a napozóba járt, délután a Vittorini gyógyfürdőbe, vasárnaponként kirándult. Azt is tudták, hová, mert minden kirándulását az utazási iroda Savoy-beli kirendeltsége intézte. Járt Pompejiben, Herculaneumban, a tengerben nem fürdött, mert az orvos a veseköve miatt megtiltotta. Már befizette következő vasárnapi kirándulását Anzióba, de szombaton lemondta, és az előző két napon is furcsán viselkedett. Nem járt többé gyalog, még akkor is előhozatta a kocsiját, ha a hoteltól két utcasaroknyira volt dolga, ezzel éppen elég bosszúságot okozott, mert a szálloda új parkolóját csak most építik, s a vendégek autói egyelőre a szomszéd épület udvarán szoronganak.

Brunner nem volt hajlandó maga hozni ki a kocsiját, megkövetelte, hogy a személyzet valamelyik tagja álljon a kocsival a bejárat elé, ebből néhány összezördülés adódott. Vasárnap nemcsak a kirándulásra nem ment el, hanem ebédelni sem jött le. Felhozatta az ebédet, és mihelyt a pincér belépett a szobájába, rátámadt, és fojtogatni kezdte. A dulakodásban eltörte a pincér egyik ujját, aztán kiugrott az ablakon. Kétemeletnyit zuhant, eltört a lába és a medencecsontja. A kórházban a töréseken kívül skizofréniás tudatzavart állapítottak meg nála. A szálloda vezetősége, érthető okokból, igyekezett eltussolni az ügyet. De Coburn halála után éppen ez az eset győzte meg a rendőrfőnökséget, hogy a nyomozást ki kell terjeszteni. Újra meg kellett vizsgálni az egész históriát. Kétségek merültek fel, hogy Brunner valóban kiugrott-e az ablakon, vagy netalán kilökték. De semmit sem találtak, ami a meglett korú, büntetlen előéletű pincér vallomásának hitelét megingatta volna.

Brunner még mindig a kórházban volt, tudata feltisztult ugyan, de a medencecsontja rosszul forrt össze, és a rokona, aki majd érte jön Amerikából, egyre halogatta az utazást. Végül egy kiváló szakember megerősítette a diagnózist: ismeretlen eredetű, akut pszichotikus rohamból következő beszámíthatatlanság. A nyomozás tehát holtpontra jutott.

A második amerikai, Adam Osborn, agglegény, okleveles közgazdász, június ötödikén Nápolyból Rómába utazott az Avis cégnél bérelt gépkocsival, de olyan sebbel-lobbal távozott a szállodából, hogy ott maradt egy csomó holmija: villanyborotva, fogkefe, expander, papucs, hát ezeknek az utánaküldése ügyében felhívták a Savoyból a római szállodát, amelyben Osborn szobát foglalt, de ő nem volt ott. A Savoy nem kereste tovább a szeszélyes vendéget, és csak a kiterjesztett nyomozás állapította meg, hogy Osborn nem érkezett meg Rómába. Az Avis irodában a nyomozó megtudta, hogy a kibérelt Opel Rekordot Zagarolo környékén, tehát Rómától nem messze találták meg az autópálya leálló sávjában, teljesen ép állapotban, benne Osborn minden holmijával. Mivel az Opel a cég, római kocsiparkjához tartozott és római rendszáma volt, s Nápolyba csak azért került, mert egy francia turista Rómából Nápolyba ment vele, az Avis a római rendőrséget értesítette, így Osborn holmija, melyet a kocsiban találtak, a római rendőrfőnökségre került, és a nyomozást is a római rendőrség folytatta, mert Osbornt másnap hajnalban megtalálták – holtan. Egy autó gázolta el a del Sole Palestrinába vezető kijáratában, tehát majdnem kilenc kilométerre attól a helytől, ahol a bérelt kocsit hagyta.

Úgy látszott, hogy valami érthetetlen okból kiszállt, és gyalogolni kezdett az autópálya mellett, elért az első kijáratig, ott valaki elgázolta, aztán elmenekült. Az események menetét sikerült pontosan rekonstruálni, mert Osborn az autóban kiloccsantott egy kis kölnivizet a gumiszőnyegre. A rendőrkutya az éjszakai eső ellenére könnyen követte a nyomot. Osborn a leágazásig a leállósáv külső szélén gyalogolt, de ott, ahol az autópálya mesterséges völgyként átvág egy-egy dombláncot, többször is elhagyta a betont, és felkapaszkodott a legközelebbi magaslat tetejére. Aztán visszatért az útra, és továbbment. Az autópálya lehajtó útján széles cikcakkban ment az úttesten, mint a részeg, aztán koponyatörést szenvedett, és szörnyethalt. Az úttesten vérfolfok és reflektorüveg-morzsák maradtak. A római rendőrségnek mindeddig nem sikerült megtalálnia a gázolót. Elgondolkoztató volt, hogy Osborn kilenc kilométert gyalogolt az autópályán, és senki sem figyelt fel rá, pedig erős délutáni forgalom volt. Ha másnak nem, egy közúti járőrnek csak feltűnt volna, hiszen az autópályán gyalogolni tilos! Néhány nap múlva megjött a magyarázat: éjszaka valaki letett egy őrszoba elé egy táskát, benne Osborn golfütőivel. A golfütők nyelébe Osborn neve volt bevésve, és kézenfekvőnek látszott a gondolat, hogy Osborn a hátán vitte a golfütőket, és mivel az ütők tokban voltak, ő pedig rövid ujjú inget és farmert viselt, az autósok nyilván útmunkásnak nézték. A golfütők a baleset helyszínén maradtak, valaki felszedte őket, aztán mikor olvasott az újságban a nyomozásról, megijedt, hogy bűnügybe keveredik, és megszabadult az ütőktől.

Tisztázatlan maradt, milyen ok késztethette Osbornt arra, hogy kiszálljon a kocsijából, és gyalog elinduljon a golfütőkkel. Az üres kölnisüveg és az autóban talált kölninyomok azt sugalmazták, hogy Osborn rosszul lett, talán ájulás környékezte, ezért dörzsölte be kölnivel az arcát. A boncolás nem mutatott ki vérében alkoholt vagy bármiféle mérget. Mielőtt kiköltözött a Savoyból, a szemétvödörben elégetett néhány teleírt levélpapírt. A maradványokból már nem volt meg semmi, de a szállodában felejtett holmijai között találtak egy üres borítékot, a rendőrségnek címezve; úgy látszik, Osborn a rendőrséghez akart fordulni, de meggondolta magát.

A harmadik amerikai, Emmings az United Press International tudósítója volt. Közel-keleti riportkörútjáról hazafelé tartva megállt Nápolyban. A szállodában azt mondta, hogy legalább két hétig marad, de a tizedik napon váratlanul elutazott. A British European Airways irodájában jegyet váltott a Nápoly-London útvonalra, és elég volt egy telefon, hogy megtudják: Londonba érkezve öngyilkosságot követett el a repülőtér mosdójában. Szájba lőtte magát, eszméletét többé nem nyerte vissza, és három nap múlva meghalt a kórházban.

Elutazásának oka teljesen világos és érthető volt – az UPI megbízásának tett eleget, ugyanis táviratot kapott, hogy menjen Londonba, és derítse fel, mi az igazság az újabb parlamenti botrány körül. Emmings közismerten bátor és kiegyensúlyozott ember volt. Mindig onnét tudósított, ahol éppen háború tört ki – ott volt Vietnamban, és régen, kezdő riporter korában, Japán kapitulációja után Nagaszakiban, onnét küldött riportjával rögtön hírnevet szerzett.

A tények hallatán az ifjú rendőrtiszt, aki még mindig maga vezette a nyomozást, el akart repülni Londonba, a Közel-Keletre, sőt talán még Japánba is, de főnöke lehűtötte: hallgassa ki inkább azokat a személyeket, akikkel Emmings Nápolyban érintkezett. Tehát megint a szállodai dolgozókat, Emmings ugyanis egyedül utazott. Viselkedésében semmi különöset nem észleltek. Csak a takarítónő mondott valami érdekeset, aki Emmings távozása után rendbe hozta a szobát: a mosdóban és a kádban vérnyomokat látott, a fürdőszoba padlóján pedig véres kötést talált. A londoni boncolási jegyzőkönyv szerint Emmings bal csuklóján vágott seb volt. A még friss sebet ragtapasz takarta. Ebből arra következtettek, hogy Emmings már a hotelban öngyilkosságot akart elkövetni, megpróbálta elvágni az ereit, de aztán bekötözte magát, és kiment a repülőtérre. Ő is kénes fürdőket vett, lejárt a strandra, bérelt motorcsónakkal is furikázott az öbölben, egyszóval normális nyaralóként viselkedett.

Három nappal a kritikus dátum előtt fölment Rómába meglátogatni régi ismerősét, az amerikai nagykövetség sajtóattaséját. Az attasé elmondta, hogy Emmings kitűnő hangulatban volt, de a repülőtérre menet folyton hátranézegetett az autóban. Az attasé tréfásan meg is kérdezte tőle: talán ellenségeket szerzett az El Fatahban? Emmings erre mosolyogva azt felelte, hogy egészen más ügyről van szó, nem árulhatja el, miről, de sebaj, hamarosan megjelenik az újságok első oldalán. Négy nap múlva meghalt.

A nyomozó magával vitt segíteni még néhány rendőrt, és újra elment a gyógyfürdőbe, hogy évekre visszamenőleg átböngésszenek minden könyvet. Vittoriniék egyre kelletlenebbül fogadták, mert az örökös rendőrjárás a fürdő jó hírét veszélyeztette. De a könyvek az asztalra kerültek, és nyolc további nyomot találtak bennük.

Bár az események mechanizmusa érthetetlen maradt, az ifjú nyomozó elsősorban a középkorú külföldi férfiakkal foglalkozott, akiknek rendszeres életmódjában üdülésük második hete táján váratlan törés következett be.

Két nyom ártatlannak bizonyult. Az illető amerikai állampolgároknak a tervezettnél korábban kellett elutazniuk Nápolyból, az egyiknek azért, mert a gyárában sztrájk tört ki, a másiknak pedig azért, mert felperesként meg kellett jelennie a bíróságon, ugyanis beperelt egy építővállalatot, amely hanyagul végezte házában a vízvezeték-szerelési munkákat. A tárgyalást lényegtelen okokból előbbre hozták.

A sztrájkolókkal tárgyaló gyáros ügyében csak később szüntették be a nyomozást, az illető ugyanis meghalt, és minden halálesetet alaposan megvizsgáltak. De végül az amerikai rendőrség közölte, hogy a gyáros agyvérzés következtében hunyt el, két hónappal hazatérése után. Évek óta agyérelmeszesedésben szenvedett. A következő nyom – a harmadik – bűnügyi színezetű volt ugyan, de nem csatolták az aktacsomóhoz, mert az illető amerikai hirtelen "eltűnésének" oka az volt, hogy a nápolyi rendőrség letartóztatta. Az Interpol megbízásából nyomoztak utána, és amikor letartóztatták, jelentős mennyiségű heroint találtak nála. A nápolyi börtönben várt a tárgyalásra.

A nyolc közül három nyomot tehát törölhettek. Két további kétséges volt. Az egyik eset: egy negyvenéves amerikai férfi, aki járt ugyan kezelésre a Vittorini gyógyfürdőbe, de nem kénes fürdőket vett, a kúrát pedig azért hagyta abba, mert vízisízés közben megsérült a gerince. Sárkányrepülővel vízisízett, vagyis fölemelkedett a vízről, és a levegőben vitorlázott. A vontató motorcsónak túl hirtelen fordult, és ő tíz-egynéhány méter magasból lezuhant. Hosszabb időre gipszágyba kellett fektetni. A motorcsónak vezetője is amerikai volt, jó ismerőse a sérültnek, de az esetet nem tették véglegesen félre, mert a sebesült, már a kórházban, erősen belázasodott, hallucinált és félrebeszélt. A diagnózis a trópusokról behurcolt valamiféle egzotikus betegség és huzamos ételmérgezés között ingadozott.

A következő kétséges eset szenvedő alanya egy hatvan felé járó nyugdíjas volt, Olaszországból bevándorolt amerikai állampolgár, aki dollárnyugdíjával hazatért Nápolyba. Kénes fürdőket vett a reumájára, és azért hagyta hirtelen abba a kúrát, mert úgy találta, hogy árt a szívének. Belefulladt a fürdőkádba, saját lakásában, hét nappal azután, hogy utoljára járt a gyógyfürdőben. A boncolási jegyzőkönyv szerint a tüdeje megtelt vízzel, és a szíve hirtelen megállt. A törvényszéki orvos semmi gyanúsat nem látott az esetben, de a Vittorini gyógyfürdőben keresgélő nyomozók újra előásták. Felmerült a gyanú, hogy a nyugdíjas nem szívroham következtében fulladt a kádba, hanem valaki a víz alá nyomta: a fürdőszoba ajtaja nem volt belülről bezárva. A rokonok kihallgatása azonban nem támasztotta alá ezt a gyanút, anyagi indíték sem volt, hiszen a nyugdíjat nem lehet örökölni.

A kezdeti nyolc közül három nyom bizonyult forrónak: olyan újabb áldozatokhoz vezetett, akiknek sorsa teljesen beleillett a növekvő sorozatba. Megint az öregedés küszöbén álló, magányos férfiak, de ezúttal nem csupa amerikai. Egyikük, Ivar Olaf Leyge, Malmőben volt mérnök. A másik, Kari Heinz Schimmelreiter, Grazban élő osztrák. A harmadik, James Brigg, írónak nevezte magát, valójában alkalmi megbízásokból élő forgatókönyvíró volt. Washingtonból először Párizsba utazott, és ott kapcsolatba lépett az erotikus és pornográf irodalomra szakosodott Olympia Press kiadóval. Nápolyban egy olasz családnál bérelt szobát. A háziak semmit sem tudtak róla azon kívül, amit ő maga jelentett ki, mikor beköltözött, nevezetesen, hogy "az élet sűrűjét" akarja tanulmányozni. Nem tudtak róla, hogy Brigg gyógyfürdőbe jár. Az ötödik napon nem tért haza éjszakára. Nyomtalanul eltűnt. Mielőtt a rendőrséget értesítették volna, a háziak meg akartak győződni, fizetőképes-e a lakójuk, pótkulccsal benyitottak a szobájába, és ámulva látták, hogy nemcsak Brigg tűnt el, hanem minden holmija is. Csak egy üres bőrönd maradt. Ekkor jutott eszükbe, hogy a lakójuk mindennap tömött aktatáskával ment el, és üressel jött vissza. A család kifogástalan hírnévnek örvendett, és régóta foglalkozott szobakiadással, így a vallomásnak hitelt kellett adni. Brigg atlétatermetű, kopaszodó férfi volt, arcán nyúlajkműtétből maradt heg. Családja nem volt, vagy legalábbis nem sikerült megtalálni. A párizsi kiadó azt vallotta, hogy Brigg felajánlotta neki: könyvet ír az amerikai szépségkirálynőválasztások kulisszatitkairól. Az ajánlatot érdektelennek találta, és elutasította. Mindezek az adatok igazak lehettek. Sem megerősíteni, sem cáfolni nem sikerült őket. Brigg olyan tökéletesen eltűnt, hogy senkit sem találtak, aki látta volna, miután eltávozott bérelt szobájából. Csak úgy találomra nyomoztak utána a prostituáltak, kerítők, kábítószeresek alvilágában, de hiába. A Brigg-ügy tehát igazság szerint a kétségesekhez tartozik, de bármilyen furcsán hangzik ez, nem ejthető el, mivel Brigg szénanáthában szenvedett.

Nem ébresztett hasonló kétségeket a svéd és az osztrák sorsa. Az előbbi, Leyge, a Himalája-klub régi tagja, Nepál hétezres csúcsainak meghódítója, a válása után érkezett Nápolyba. A Róma hotelban lakott, tehát a belvárosban, a tengerben nem fürdőit, a strandra nem járt, csak a napozóban süttette magát, múzeumokat látogatott, és kénes fürdőket vett. Május tizenkilencedikén késő este elutazott Rómába, bár eredetileg azt mondta, hogy Nápolyban tölti az egész nyarat. Rómában, poggyászát a kocsiban hagyva, bement a Colosseumba, felmászott a falak legmagasabb szintjére, majd a külső oldalon lezuhant. Szörnyethalt. A vizsgálóbíró megállapítása így hangzott: "Hirtelen tudatzavar okozta öngyilkosság vagy baleset." A daliás, szőke svéd fiatalabbnak látszott a koránál. Gondosan ügyelt a külsejére és jó kondíciójára. Minden reggel hatkor teniszezett, nem ivott, nem dohányzóit, egyszóval mindent megtett, hogy jó formában maradjon. A válást kölcsönös megegyezés alapján mondták ki, a megadott indok a házastársak jellembeli eltérése volt. Ezeket a körülményeket a svéd rendőrség útján állapították meg, hogy kizárhassák a hosszú házasság csődje okozta akut depressziót mint az öngyilkosság okát. Bebizonyosodott, hogy a házastársak hosszú évek óta külön éltek, és csak azért fordultak a bírósághoz, hogy a tényleges helyzetet jogerőre emeljék.

Az osztrák férfi, Schimmelreiter története bonyolultabb. Tél közepe óta Nápolyban tartózkodott, és áprilisban kezdett kénes fürdőket venni. Április végéig azt mondta, hogy nagyon jót tesznek neki, ezért májusra is meghosszabbította a bérletét. Egy héttel később álmatlanság kezdte gyötörni, ingerlékeny és harapós lett, azt állította, hogy valaki turkál a bőröndjeiben, meg hogy eltűnt az aranykeretes tartalék szemüvege, és mikor a szemüveg előkerült a kanapé mögül, erősködött, hogy a tolvaj dobta oda. Életmódját töviről hegyire felderíthették, mert egy kis panzióban lakott, és mielőtt a kedélye így megváltozott, jó barátságban volt az olasz panziósnővel. Május tizedikén Schimmelreiter megbotlott a lépcsőn, beverte a térdét, ágyban kellett feküdnie. Két nap múlva megszűnt az ingerlékenysége, megint szívélyesen beszélgetett a panziósnővel, de mivel csak a térdfájása múlt el, és a reumája tovább kínozta, ismét járni kezdett a gyógyfürdőbe. Néhány nap múlva éjnek évadján felverte az egész panziót segélykiáltásaival. Ököllel szétzúzta a tükröt, mert – ahogy mondta – valaki bujkált a tükör mögött, aztán kiszökött az ablakon át. Ez persze képtelenség volt, hiszen a tükör a falon lógott. A panziósnő sehogy sem tudta megnyugtatni a feldúlt Schimmelreitert, hát kihívott egy ismerős orvost, és az megállapította, hogy a beteget szívinfarktus fenyegeti. Az ilyen állapot olykor tudatzavarokat idézhet elő. Legalábbis ezt mondta az orvos. A panziósnő ragaszkodott hozzá, hogy a beteget kórházba szállítsák, és ez meg is történt. De az osztrák előbb még széttörte a fürdőszobatükröt, meg egy harmadikat a lépcsőfordulóban, csak aztán sikerült végre elvenni tőle a botját, amellyel csapkodott. A kórházban nyugtalanul viselkedett, sírt, az ágy alá akart bújni, azonkívül több fulladásos rohama volt, ugyanis asztmában szenvedett. Gondozójának, egy kórházi gyakorlaton lévő orvostanhallgatónak elmesélte a titkát, lelkére kötve, hogy senkinek el ne mondja: a Vittorini gyógyfürdőben már kétszer, megmérgezték, mérget szórtak a fürdővizébe, a tettes pedig a fürdőszolga, aki minden bizonnyal az izraeli titkosszolgálat ügynöke. Az orvostanhallgató nem tudta eldönteni, hogy ezt a kijelentést be kell-e írni a kórtörténetbe. A főorvos viszont szklerotikus demencia okozta üldöztetési szindróma tünetének minősítette. Május végén Schimmelreiter tüdővizenyőben meghalt. Családja nem volt, Nápolyban temették el a város költségén, mert a kórházi ápolás kimerítette szerény pénztartalékait. Ennyiben az eset kivételes a sorozatban: az összes többi áldozattal ellentétben ez a külföldi vagyontalan volt. A későbbi nyomozás megállapította, hogy Schimmelreiter a háború alatt írnok volt a mauthauseni koncentrációs táborban, Németország veresége után bíróság elé állították, de nem ítélték el, mert a tanúk – volt foglyok – többségének a vallomása mellette szólt. Némelyek ugyan azt állították, hogy verte a foglyokat, de az ilyen vallomások csupán harmadik személyek beszámolói voltak, Schimmelreiter bűnössége nem bizonyosodott be. Noha egészségi állapotának kétszeri rosszabbra fordulása és a Vittorini gyógyfürdő látogatása között okszerű összefüggés látszott kibontakozni, az elhunyt vélekedése annyiban alaptalan volt, hogy nincs olyan méreg, amely a fürdővízben feloldva az agyra fejtene ki hatást.

A fürdőszolga, akit az osztrák a mérgezéssel gyanúsított, nem volt zsidó, hanem szicíliai, és semmi köze sem volt az izraeli titkosszolgálathoz. Ezúttal is le kellett mondani arról, hogy az esetet bűnügynek tekintsék.

Az aktacsomó már hat olyan személy ügyét tartalmazta (nem számítva az eltűnt Brigget), aki véletlenszerű okokból erőszakos vagy hirtelen halált halt. Mindig a gyógyfürdőből indultak ki a szálak, és mivel Nápolyban több gyógyfürdő is van, most azoknak a könyveit kezdték böngészni. A nyomozás nőtt, mint a lavina – huszonhat esetet kellett kivizsgálni, mert viszonylag gyakran előfordul, hogy a vendég abbahagyja a fürdőzést, de nem kéri vissza a pénzét, hiszen elég szerény összegekről van szó. De minden ilyen nyomon végig kellett haladni, így a vizsgálódás lassan ment. Minden ügyet csak akkor zártak le, ha a keresett személyt sikerült jó egészségben megtalálni.

Május közepén érkezett repülőgépen Nápolyba Herbert Heyne német származású amerikai állampolgár, egy baltimore-i drug-store-hálózat negyvenkilenc éves tulajdonosa. Asztmás volt, évek óta kezelték szanatóriumokban, és egy tüdőszakorvos ajánlotta neki, hogy a reumás szövődményekre való tekintettel kénes fürdőket vegyen. Egy kis gyógyfürdőbe járt a Piazza Municipalén levő szállodája közelében, kizárólag a hotel vendéglőjében étkezett, és kilenc nap múltán botrányt csapott: azt állította, hogy az ételek undorítóan keserű ízűek. A vendéglői jelenet után otthagyta a hotelt, és elutazott Salernóba, megszállt egy tengerparti penzióban, és késő este elindult fürödni. A portás le akarta beszélni az éjszakai strandolásról, mert a tenger erősen hullámzott és már majdnem teljesen besötétedett, de ő azt mondta: nem fulladhat a vízbe, mert egy vámpír csókjától fog meghalni, de majd csak a távoli jövőben. Megmutatta a portásnak azt a helyet, ahol majd a halálos csók éri: a csuklóján. A portás tiroli ember volt, honfitársának tekintette a vendéget, hiszen németül beszélgettek, ezért rövidesen utánament a partra, és meghallotta Heyne segélykiáltását. Akadt egy mentő, a németet kihalászták, de mivel beszámíthatatlanul viselkedett – megharapta kimentőjét –, kórházba szállították, ott az éjszaka kellős közepén fölkelt az ágyból, beverte az ablaküveget, és egy üvegcseréppel fölvágta az ereit. Az ügyeletes ápolónő még idejében hívta az orvost, megmentették az elvérzéstől, de a fuldoklástól tüdőgyulladást kapott, asztmás embernél az ilyesmi súlyos lefolyású, így aztán nem is tért többé eszméletre, és három nap múlva meghalt. Az öngyilkossági kísérletet a nyomozás során a fuldoklás sokkhatásának rovására írták, a fuldoklás okozta a tüdőgyulladást is. Több hónappal később az Interpol vette kezébe az ügyet, mert Heyne jogtanácsosa Baltimore-ban levelet kapott Nápolyból; a levelet Heyne adta fel, mielőtt Nápolyból Salernóba indult, és azt írta benne, hogy hirtelen halála esetén azonnal értesítsék a rendőrséget, mert valaki az életére tör. Konkrét tényeket nem tartalmazott a levél, csak egy utalást, hogy illető ugyanabban a szállodában lakik. A szöveget kirívó germanizmusok tarkították, márpedig Heyne, aki húsz éve élt az Egyesült Államokban, tökéletesen tudott angolul. A fenti körülmény és az elváltozott kézírás miatt az ügyvéd kétségbe vonta a szállodai papírra írt levél hitelességét, de mikor megtudta, hogy ügyfele meghalt, mégis értesítette a hatóságokat. A grafológiai vizsgálat kimutatta, hogy Heyne saját kezűleg írta a levelet, de sebbel-lobbal és feldúlt lelkiállapotban. A nyomozást itt is be kellett szüntetni.

A következő személy, akinek történetét rekonstruálták, Ian E. Swift volt, szintén amerikai állampolgár, származására nézve angol, egy nagy bostoni bútorgyár ötvenkét éves vezetője, aki május első napjaiban hajón érkezett Nápolyba, bérletet váltott az Adriatica gyógyfürdőbe, de az első hét után abbahagyta a kúrát. Eleinte Livorno környékén lakott egy olcsóbb szállodában, majd ugyanaznap, amikor a fürdőkúrát abbahagyta, átköltözött a fényűző Excelsiorba. Kihallgatták a két hotel személyzetét, és mintha két különböző emberről hallottak volna. Livornóban egy olyan Swiftre emlékeztek, aki üzleti leveleket irkáit a szobájában, panziós menüre fizetett be, mert az olcsóbb, esténként pedig moziba ment.

Az Excelsior Swiftje autót bérelt, sofőrt és magánnyomozót fogadott fel, egyik éjszakai lokálból a másikba hajtatott, megkövetelte, hogy naponta áthúzzák az ágyát, virágokat küldött a hotelba önmagának, lányokat szólított le az utcán, meghívta őket autózni és vacsorára, nyakra-főre vásárolgatott a boltokban. Ez a duhaj élet mindössze négy napig tartott. Ötödik nap levelet hagyott a recepcióban a magánnyomozónak, az álmélkodva olvasta el az üzenetet, és megpróbált telefonon beszélni Swifttel, de Swift nem vette föl a kagylót, pedig a szobájában volt. Ott is maradt egész nap, nem ebédelt, de vacsorát hozatott fel, ám a pincér üresen találta a szobát. Swift a fürdőszoba félig nyitott ajtaja mögül beszélt vele. Másnap ugyanígy viselkedett, mintha látni se bírná a pincért. Még akkor is ilyen bogaras volt, amikor az Excelsiorba érkezett Harold Kahn, Swift régi ismerőse és volt üzlettársa, aki hosszabb időt töltött Japánban, és most készült hazatérni. Véletlenül megtudta, hogy Swift is ebben a szállodában lakik, meglátogatta, és negyvennyolc óra múlva mindketten elutaztak New Yorkba egy Panamerican-géppel.

Swift esetét beiktatták a sorozatba, bár nem látszott tipikusnak, mivel hiányzott a végzetes epilógus. De sok minden arra vallott, hogy Swift csak Kahnnak köszönheti szerencsés hazatérését. A magánnyomozó elmondta, hogy Swift olyan benyomást tett rá, mintha nem volna teljesen normális. Arról mesélt, hogy kapcsolatban áll az Éjszaka Erői nevű terrorista szervezettel, finanszírozni akarja a terroristákat, hogy cserébe megvédjék a bérgyilkosoktól, akiket a konkurrencia küldött utána Bostonból. A magánnyomozót azért fogadta fel, hogy tanúja legyen a terroristákkal folytatandó tárgyalásnak, és egyben megvédje a merényletektől. Mindez igen valószínűtlenül hangzott, és a nyomozó eleinte úgy vélte, hogy ügyfele valamilyen kábítószer hatása alatt áll. Aztán Swift váratlanul felmondott neki egy rövid levélben, amelyhez százdolláros bankjegyet mellékelt. Azokról, akik az életére törtek, csupán annyit mondott, hogy folyton a nyakára jártak a livornói szállodában, ami nem felelt meg az igazságnak: egyetlen látogatója sem volt.

Nem volt könnyű Kahntól megtudni, mi történt Nápolyban közte és Swift között, hiszen az amerikai rendőrség semmilyen címen nem indíthatott nyomozást. Sem Swift, sem Kahn nem követett el semmiféle bűncselekményt, mindketten annak rendje és módja szerint hazatértek az Egyesült Államokba, Swift szépen tovább vezette a gyárát, de az olasz fél makacskodott, remélve, hogy Kahn olyan részletekről tud, amelyek fényt vetnek az addigi eseményekre. Kahn először semmit sem akart mondani, csak amikor részben beavatták az ügy hátterébe, és biztosították a hatóság teljes diszkréciójáról, akkor volt hajlandó írásos vallomást tenni. A jegyzőkönyv nagy csalódást okozott az olasz félnek. Swift szívélyesen fogadta Kahnt, ámbár nem engedte be rögtön; előbb kérdéseket tett fel a csukott ajtó mögül, hogy megbizonyosodjék róla, valóban ő-e az. Kissé zavartan ismerte be, hogy mostanában "butaságokat" csinált, mert megmérgezték. Egész józanul viselkedett, a szobáját azért nem hagyta el, mert gyanakodni kezdett a felfogadott detektívre. Úgy vélte, a detektív átállt "a másik oldalra". Mutatott Kahnnak egy levelet, amelyben valaki húszezer dollárt követelt tőle, és azzal fenyegette, hogy megmérgezi. A levelet állítólag még Livornóban kapta, és nem törődött vele, de rosszul tette, mert miután a kijelölt napon nem fizetett, másnap olyan beteg lett, hogy alig bírt lábra állni. Fél napon át lázálmokkal viaskodott és szédült, ezért gyorsan összecsomagolt, és átköltözött az Excelsiorba. Tudta, hogy ilyen könnyen nem szabadul a zsarolótól, ezért fogadott detektívet, de nem mondta meg neki rögtön, miért van rá szüksége, gondolta, először alaposan szemügyre veszi, hiszen mégiscsak vadidegen ember, és a költekező életmóddal "próbára tette". Mindez viszonylag értelmesen hangzott, csak azt nem lehetett tudni, miért maradt Swift Nápolyban, mikor semmi sem köti ide. Kijelentette, hogy a kénes fürdők jót tettek a reumájának, és be akarja fejezni a kúrát, hogy a hatás tartós legyen. Kahn először rábólintott erre az érvre, de aztán végiggondolta mindazt, amit Swift elmesélt, és elég hihetetlennek találta a históriát. Kétségeit igazolta, amit a hotel személyzete mondott Swift viselt dolgairól. Swift igazán elvetette a sulykot, mikor kétes hírű nőszemélyekkel dorbézolt, pusztán azért, hogy a detektívjét próbára tegye. Ezt nyíltan meg is mondta Swiftnek. Ő azt felelte, hogy Kahnnak igaza van, de hiszen már mondta, hogy zavartan viselkedett, mert megmérgezték. Kahn most már csaknem teljesen bizonyosra vette, hogy barátján elmebetegség tört ki, tehát elhatározta, hogy minél előbb hazaviszi az Egyesült Államokba, mégpedig oly módon, hogy kész tények elé állítja. Kifizette a hotelszámlát, megvette a repülőjegyeket, és nem tágított Swift mellől, míg együttes erővel össze nem csomagoltak, hogy kivitessék magukat a repülőtérre. A jegyzőkönyv bizonyos ellentmondásaiból sejteni lehetett, hogy Swift nem követte kezes bárányként a megmentőjét. A szálloda személyzete be is számolt róla, hogy a két amerikai ugyancsak hajba kapott az elutazás előtt, de függetlenül attól, hogy alkalmazott-e Kahn némi erőszakot az érvei mellé, világos volt, hogy nem tud olyan információt adni, amely előbbre vinné a nyomozást. Az egyetlen tárgyi bizonyíték, a levél, elveszett, Kahn csak az első oldalát látta, emlékezett, hogy géppel írt szöveg volt, elmosódott betűs, sokadik indigómásolat, angolul, de tele nyelvtani hibákkal, és arra is emlékezett, hogy mikor már Amerikában megkérdezte Swiftet, mi lett a levéllel, Swift felkacagott, és kinyitotta íróasztala fiókját, hogy odaadja a levelet Kahnnak, de a levél nem került elő. Maga Swift csökönyösen megtagadta a választ bármiféle kérdésre, amely nápolyi élményeivel kapcsolatos. A szakemberek az összegyűlt anyagban valószínű tények és abszurdumok keverékét látták. A zsaroló levelek írásának ismert módja, hogy az indigó fölé néhány vastag papírlapot tesznek be a gépbe, mert az elmosódott másolat alapján nehezebb felismerni a betűk egyéni formáját, tehát azonosítani az írógépet, amelyen a szöveg készült. Ez a módszer viszonylag új, laikusok általában nem ismerik. A levél tehát valódi lehetett: Swift viselkedése viszont egészen más tészta, így nem viselkedik egy megzsarolt ember, ha azt hiszi, hogy a fenyegetéseket kezdik beváltani. A szakértők tehát oda lyukadtak ki, hogy ebben az esetben két különböző ügy keresztezte egymást: a feltehetőleg valóságos zsarolási kísérlet, amellyel Livornóban egy helyi bűnöző próbálkozott (erre vallana a levél rossz angolsága) és az amerikai időleges elmezavara. Ha így volt is, az ügy, beillesztve a szélesebb körű nyomozásba, semmire sem derített fényt, csak még sötétebbé tette az egész históriát, mert Swift úgynevezett elmezavarának kórképe megegyezett a többi eset tipikus lefolyásával.

A következő nyom: egy Franz Mittelhorn nevű svájci, aki május huszonhetedikén érkezett Nápolyba. Esete annyiban tér el a többitől, hogy Mittelhornt jól ismerték a panzióban, ahol lakott, mert minden évben ott szállt meg. Tehetős agglegény volt, egy nagy antikvárium tulajdonosa Lausanne-ban, bogaras ember, de engedtek minden szeszélyének, mert becses vendégnek számított. Két egymásba nyíló szobát vett ki, az egyiket dolgozószobának használta, a másikat hálószobának. Minden étkezés előtt nagyítóval megvizsgálta, elég tiszták-e a tányérok és evőeszközök, saját receptjei szerint főzetett magának, mert allergiás volt különböző ételekre. Gyakran felduzzadt az arca, mint a Quincke-kórosoknak szokott, ilyenkor behívatta az étterembe a szakácsot, és lehordta. A pincérek azt állították, hogy Mittelhorn napközben olcsó vendéglőkbe tér be, mert imádja a hallevest, amitől az orvos eltiltotta, egyszóval nem tartja be a diétáját, aztán jeleneteket rendez a panzióban. Utolsó nyaralásakor némileg változtatott az életmódján, mert tél óta reuma kínozta, és az orvos iszapfürdőket ajánlott neki. A Vittorini gyógyfürdőbe járt. Állandó borbélya volt Nápolyban, mindennap eljött a penzióba, és Mittelhorn hazulról hozott toaletteszközeit használta, mert Mittelhorn nem engedte, hogy idegen borotvával vagy fésűvel érjenek hozzá. Dühöngött, amikor érkezése után megtudta, hogy az illető borbély elköltözött. Egyfolytában zsörtölődött, míg új bizalmasra nem talált.

Június hetedikén begyújtatott a kandallóba. A kandalló a nagyobbik szoba dísze volt, és sohasem tüzeltek benne, de Mittelhorn szava parancsnak számított. Megtették hát, amit kívánt, bár húsz foknál melegebb, napsütéses idő volt. A kandalló kissé füstölt, de Mittelhornt ez furcsamód nem zavarta. Szobájába zárkózott, és nem ment le vacsorázni. Ez hallatlan eset volt, mert sohasem mulasztotta el az étkezéseket, és a pontosság kedvéért két órát is viselt, karórát és zsebórát. A telefonokra és a kopogtatásra nem reagált, erre betörték az ajtót, a zárat ugyanis belülről beszögezte egy eltört körömreszelővel. Eszméletlenül találták a füstös szobában. Az üres altatós üvegcse arra vallott, hogy megmérgezte magát, ezért kórházba vitették a mentőkkel. Június végén Rómába ment volna egy árverésre, így egész bőröndre való régi nyomatot hozott magával. A bőrönd üres volt, a kandalló viszont tele pernyével. A pergameneket, amelyek nem akartak elégni, a borbélyollóval keskeny csíkokra metélte, a fametszetek keretét pedig ízzé-porrá törte. A berendezésben semmi kárt nem tett, csak a függönyzsinórt találták összecsomózva és elszakadva – úgy látszik, megpróbálta felakasztani magát, de a zsinór nem volt elég erős. Erről tanúskodott az ablak elé állított zsámoly is.

Kétnapi alvás után magához tért. Az orvos kezdődő pangásos tüdőgyulladásra gyanakodott, és megröntgeneztette. Éjszaka Mittelhorn nyugtalan lett, félrebeszélt, hol azt kiabálta, hogy ő ártatlan, nem ő volt az, hol meg fenyegetőzött és veszekedett valakivel, végül megpróbált kiugrani az ágyból, ekkor az ápolónő, aki egyedül nem boldogult vele, elfutott az orvosért. Rövid távolléte alatt Mittelhorn berohant a különszobája melletti ügyeletes szobába, beverte a gyógyszeres szekrény üvegajtaját, és megivott egy üvegcse jódot. Harmadnap belehalt súlyos belső sérüléseibe.

A hivatalos orvosi jelentés szerint heveny depressziós tudatzavarban öngyilkosságot követett el. De amikor felújították a nyomozást, és részletesen kihallgatták a panzió személyzetét, az éjszakai portásnak eszébe jutott egy különös incidens, amely a kritikus napot megelőző estén játszódott le.

A recepcióban a pulton állt egy doboz boríték és levélpapír, a vendégek és látogatók kényelmére. A küldönc vacsora után hozta meg az operajegyet, amelyet Mittelhorn német szomszédja rendelt. A német nem tartózkodott a penzióban, ezért a portás a jegyet egy borítékba tette, és a vendég rekeszébe akarta helyezni, a szobakulcs fölé. Tévedésből Mittelhorn rekeszébe tette a borítékot. A hazatérő Mittelhorn a kulcsával együtt a borítékot is átvette, felszakította, és a hallban álló lámpához ment vele, hogy a levelet elolvassa. Megtántorodott, a fotelba roskadt, és eltakarta a szemét. Jó darabig ült így, aztán még egyszer megnézte a kezében tartott papírt, és a szobájába sietett, szinte futva. Ekkor a portásnak eszébe jutott a futár, a jegy, és zavarba jött, hiszen ő maga rendelte telefonon a jegyet, tehát emlékezett rá, hogy a németé, nem Mittelhorné. Látta, hogy a német rekeszében nincs boríték, így most már biztos volt benne, hogy tévedésből Mittelhornnak adta át a jegyet. Fölment, hogy visszakérje. Kopogtatott, és miután nem kapott választ, benyitott. A szoba üres volt. A feltépett boríték és az összegyűrt papírlap az asztalon feküdt. A portás belenézett a borítékba, és benne találta a jegyet, amelyet Mittelhorn nyilván észre sem vett. Zsebre tette hát a jegyet, de kíváncsi lett, mi állhatott a papírlapon, hogy a svájci ennyire megrendült tőle. Kisimította a papírt. Teljesen üres volt. Döbbenten ment ki a szobából, és semmit sem szólt a svájcinak, aki éppen visszafelé jött a folyosón, a hűtőszekrényből kivett ásványvízzel.

Mivel a nyomozásnak ebben a szakaszában már minden szalmaszálba belekapaszkodtak, az üres papírlap ügye nagy jelentőséget nyert, hiszen Mittelhorn éppen másnap gyújtatott be a kandallóba, és égette el egymás után értékes nyomatait, alighanem reggeltől estig, bár ebédelni még lement. Az üres papírlap talán valami egyezményes jel vagy üzenet volt, és attól süllyedt Mittelhorn depresszióba, vagy pedig hallucinált, és látni vélt valamit az üres papíron. Az előbbi lehetőség igen valószínűtlennek látszott, hiszen az effajta olcsó kémfilmötlet egyáltalán nem illett bele mindabba, amit Mittelhornról tudtak: maga a megbízhatóság, komoly antikvárius és szakértő; üzleti ügyeiben semmi titokzatos vagy bűntényre utaló nyomot nem találtak. De amikor egyre mélyebbre ástak a múltjában, eljutottak a második világháború alatt lejátszódott, régi eseményekig. Mittelhorn akkor az egyik legnagyobb német antikvárium vezetője volt Münchenben. A tulajdonos nála idősebb, jómódú zsidó ember volt. A nürnbergi törvények életbe lépése után Mittelhorn lett az antikvárium megbízott vezetője, a tulajdonost elhurcolták a dachaui koncentrációs táborba, és ott pusztult el. A háború után Mittelhorn birtokába vette az antikváriumot, egy dokumentumot felmutatva, amelyben az elhunyt tulajdonos minden vagyonát ráruházza. Rebesgették, hogy ezt a dokumentumot erőszakkal íratták alá, és Mittelhorn keze benne volt az ügyben. Ez csak pletyka volt, de Mittelhorn két év múlva a cégével együtt átköltözött Svájcba, és Lausanne-ban telepedett le. Kézenfekvőnek látszott tehát a feltevés, hogy lelki válsága ezekkel a majdnem negyven évvel ezelőtti eseményekkel függött össze, hallucinációjában az üres papírlapot a régi eseményekre, talán az ő bűneire vonatkozó írásnak vélte, fokozódó tudatzavarában elhatározta, hogy megsemmisíti értékes vagyontárgyait, majd teljesen megtébolyodva öngyilkosságot kísérelt meg. Mikor a kórházban magához tért, látomásai lehettek, a halott ember vádjai ellen próbált védekezni, aztán megismételte öngyilkossági kísérletét. Mindez lehetséges, bár a hipotézis elég mesterkéltnek látszik, és főleg semmilyen magyarázatot nem ad arra, hogy tulajdonképpen mi kergette hirtelen őrületbe ezt a kiegyensúlyozott embert. Csak Mittelhorn régi hotelszomszédját sikerült felkutatni, ő megerősítette a portás vallomását: valóban nem vette át idejében a megrendelt operajegyet, és amikor másnap megkapta, már lecsúszott az előadásról, így tehát a különc antikvárius ügye is zsákutcába vezetett.

Az akták már kilenc rejtélyes lefolyású és általában tragikus végű esetet tartalmaztak. Hasonlóságuk szembeszökő volt, de továbbra sem lehetett bűnösök után nyomozni, mert a leghalványabb jel sem utalt arra, hol keressék őket, sőt arra sem, hogy egyáltalán léteznek. A legfurcsább dolog a Mittelhorn-akták lezárása után történt: a penzió átadott a rendőrségnek egy levelet, amely Mittelhorn nevére jött, bár a címzett már egy éve meghalt. A Lausanne-ban feladott, géppel megcímzett borítékban egy üres papírlap volt. Nem sikerült megállapítani, ki küldte. Nem lehetett egy újságolvasó bizarr tréfája, mert a sajtó egy szót sem írt az első üres papírlapról. Ami engem illet, van bizonyos véleményem erről a kérdésről, de egyelőre inkább megtartom magamnak.

Végül az utolsó két eset: az egyik régen történt, a másik újabb keletű. A régebbivel kezdem. Tavalyelőtt, májusban a Herculaneum melletti Porticiban vett ki szállást egy Johann Titz nevű hannoveri német. Egy kis panziót választott, szép kilátással a Vezúvra, amely érdekelte, mert képeslapok gyártásával foglalkozott, és egy Vezúv-sorozatot akart kiadni. De főleg gyógyulni jött, ugyanis gyermekkora óta szénaasztma gyötörte. Olyan buzgón napozott, hogy felégett a bőre. A nápolyi bőrgyógyász, akit fölkeresett, eltiltotta a további napozástól, és ugyancsak meglepődött páciense heves kitörésén: Titz azt állította, hogy tovább kell napoznia, mert csak így gyógyul meg az asztmája. Ezt mondta, állítólag, a hannoveri orvos. Titz naponta bejárt Herculaneumból egy kis gyógyfürdőbe iszapfürdőket venni. Saját autójával érkezett Németországból. Május kilencedikén rosszul lett, szédült. Gyomormérgezésre gondolt, és csúnyán lehordta a panziósnőt: azt állította, romlott halat kapott, tehát nem fizeti ki a számlát. Végül mégis kifizette, és elköltözött. Távozása után a szobát takarító panziósnő észrevette hogy Titz vörös tussal felírta a falra: "Itt gyilkoltak meg!" A tus olyan mélyen beszívódott, hogy át kellett festeni a falat, ezért a panziósnő beperelte volt vendégét. Eközben Titz észak felé autózott, Milánó közelében hirtelen balra kanyarodott az autópálya egyenes szakaszán, áthajtott a két úttestet elválasztó füves sávon, és továbbrobogott ellenirányban, szemben a forgalommal, ügyet sem vetve a szembejövő autósok rémült dudálására és villogására. Bámulatos: majdnem négy kilométert robogott így, kétségbeesett manőverekre kényszerítve a szembejövőket. Némelyik autós később azt mondta, úgy rémlett, az ámokfutó egy bizonyos kocsit keres a szembejövők között – hogy nekirohanjon. Egy nagy Intertrans kamiont úgy került ki, hogy a füves elválasztó sávon siklott el mellette, aztán megint az ellenirányú úttestre tért vissza, és nem egészen egy kilométerrel arrább összeütközött egy kis Simcával, amelyben férj, feleség és kisgyerek utazott. Csak a gyerek élte túl a katasztrófát, de ő is súlyosan megsebesült. A nagy sebességgel robogó Titz, akinek a biztonsági öve sem volt bekapcsolva, szörnyethalt a volánnál. A sajtó feltette a kérdést, hátha ez az öngyilkosság új formája: az ámokfutó másokat is magával akar ragadni a halálba. Hiszen ha az óriási kamionnal ütközik össze, Titz valószínűleg az egyetlen áldozat lett volna, és ezért nem "élt az alkalommal". Az esetet a bizonyosak közé sorolták, miután a karambol előzményeiről is tudomást szereztek. Róma után Titz megállt egy szervizállomásnál, mert gyengén húzott a motorja, és azzal sürgette a szerelőket, hogy egy "vörös bandita" üldözi. A szerelők azt hitték, viccel, de megváltozott a véleményük, amikor fejenként tízezer lírát ígért nekik, ha negyedóra alatt rendbe hozzák a motort, és be is tartotta a szavát. Sőt a műhely mind a kilenc szerelőjének kifizette a "prémiumot"; azt gondolták, dilis. Talán nem sikerült volna azonosítani, de a műhelyből kihajtva meghúzott egy parkoló kocsit, és nem állt meg, ezért felírták a rendszámát.

Az utolsó eset főszereplője Artur T. Adams II. volt, aki beköltözött a nápolyi Vesuvio hotelba, hogy három hétig fürdőket vegyen, de néhány nap múlva abbahagyta a fürdőzést, mert kiderült, hogy allergiás a kénre. Negyvenkilenc éves, jól megtermett, mozgékony és látszólag derűs férfi volt, bár elégedetlen az életével: legalább tízszer változtatott szakmát. Volt banktisztviselő, a Medicare dolgozója, zongoraeladó, könyvelést tanított levelező úton, de cselgáncsot, majd karatét is, és rengeteg időt szentelt mindenféle hobbijának. Ejtőernyős vizsgát tett, amatőr csillagász volt, egy éven át rendszertelen időközökben folyóiratot adott ki "Artur T. Adams II." címmel, és kommentárokat közölt azokról az ügyekről, amelyek éppen érdekelték. Saját költségén sokszorosíttatta a lapot, és ingyen elküldte néhány tucat ismerősének. Számos egyesület tagja volt, valláserkölcsi egyletektől a szénanáthások szövetségéig. Nápolyból autón tért vissza Rómába, és útközben igen furcsán viselkedett. Hol eszeveszetten száguldott, hol a leállósávon rostokolt, vásárolt egy belsőt, pedig belső nélküli abroncsai voltak, Róma közelében pedig leállt, mert zivatar tört ki. Egy rendőrautó megállt mellette, és ő azt mondta, elromlott az ablaktörlője. Pedig jó volt. Éjszaka érkezett Rómába, és noha még Nápolyból szállást foglalt a Hiltonban, sorra járta a szállodákat, szobát keresett, és csak akkor ment a Hiltonba, mikor másutt nem talált helyet. Másnap reggel holtan találták az ágyában. A boncolás mérsékelt tüdőtágulást, szívmegnagyobbodást és a fulladásos halálra jellemző bevérzéseket állapított meg. De nem derült ki, mi okozta a halálát. A hivatalos orvosi jelentés két ok között lavírozott: a paraszimpatikus rendszer túlzott feszültsége, vagy asztmás roham miatt fellépő szívizom-elégtelenség okozta fulladás. Az orvosi szaksajtó egy darabig még elrágódott az eseten, a hivatalos törvényszéki orvosi megállapítást tévesnek ítélte. Csak csecsemőkkel fordul elő, hogy párnába fúrják az orrukat, és megfulladnak. Ha egy felnőtt ember orrát-száját eltömi a párna, azonnal felébred. Senki sem tudott arról, hogy Adams asztmás, miért kapott volna rohamot? Hát akkor? A halottat furcsa helyzetben találták: hason feküdt, fejét a párnába fúrva, amelyet két karjával az arcához szorított. Ha ez öngyilkosság volt, a törvényszéki orvostan krónikája még nem jegyzett fel hasonló esetet. Szó esett arról is, hogy rémületében halt meg; előfordul ilyesmi, de nem holmi rossz álom hatására. Az Interpol elég későn kapcsolódott be az ügybe – csak akkor, amikor Adams Nápolyban írt levelei megérkeztek Amerikába, elvált feleségéhez, akivel jó kapcsolatban maradt. A háromnapos időközökben írt levelek egyszerre futottak be, mert közben sztrájkoltak a postások. Az első levélben Adams azt írta, hogy rosszkedvű, mert olyan hallucinációi vannak, "mint kockacukor után". A célzás a válásuk előtti időszakra utalt, amikor Adams és felesége pszilocibint szedett, kockacukorra csöpögtetve. Adams nem értette, mi okozhat most, öt évvel később, "rettenetes" hallucinációkat, főleg éjszaka. A második levél hangneme és tartalma egészen más volt. A hallucinációk nem szűntek meg, de már nem aggasztják, mert rájött az okukra.

"Rendkívüli históriára bukkantam, egy apróság vezetett nyomra, soha ki nem találnád, hogyan. Már együtt van az anyagom egy cikksorozathoz, témája: egy egészen újfajta bűntény, a tettesnek semmi haszna nincs belőle, sőt még azt sem tudja, ki lesz az áldozat – mintha szögeket szórna az autóútra. Tudod, hogy nem szoktam túlozni, de elhiheted: nemcsak a sajtó fog beleremegni, ha ezt közzéteszem. De óvatosnak kell lennem. Az anyag nincs nálam. Biztos helyen van. Innen erről nem írok többet. Majd értesítlek, mikor érkezem haza. Írok Rómából, sietek, mert megtaláltam az aranybányát, amelyről minden újságíró álmodozik. De ez az arany gyilkol."

Mondani sem kell, milyen lázasan keresték Adams iratainak rejtekhelyét. Hiába kutattak. Vagy nem is tudott semmit, és az idézett levél csupán téveszméit tükrözi, vagy túlságosan jól elrejtette a jegyzeteit.

Adams halálával zárom a Nápolyban és környékén kezdődött tragikus események listáját. A nyomozásban az olasz rendőrségen kívül részt vett a többi érdekelt ország rendőrsége is, hiszen az áldozatok svéd, német, osztrák, svájci és amerikai állampolgárok voltak. Az Interpol vállalta a nyomozás irányítását és összehangolását. A vizsgálat során fény derült jó néhány apró-cseprő szabálytalanságra és mulasztásra, például, hogy a szállodák későn jelentették be vendégeik eltűnését, vagy hogy az erőszakos halálnem ellenére elmulasztották a boncolást, de az emiatt felelősségre vonható személyeket nem bűnös szándék vezette, csak sietségből, hanyagságból vagy saját érdekeik védelmében követték el a mulasztásokat.

Először az Interpol hagyott fel a nyomozás folytatásával, majd a többi rendőrség, köztük az olasz is. És később csak azért porolták le az aktákat, mert a színre lépett Mrs. Ursula Barbour, Adams fő örököse. Adams után mintegy kilencvenezer dollár maradt, értékpapírokban és részvényekben. A nyolcvanesztendős Mrs. Barbour, Adams nevelőanyja, elhatározta, hogy e tőke egy részét fogadott fia gyilkosainak leleplezésére fordítja. Miután tudomást szerzett Adams halálának körülményeiről és elvált feleségéhez írt utolsó levelének tartalmáról, biztosra vette, hogy fogadott fiát gyilkosok tették el láb alól, méghozzá rendkívül agyafúrt gyilkosok, hiszen több ország rendőrségének túljártak az eszén.

Mrs. Barbour a tekintélyes Elgin, Elgin és Thorn ügynökségre bízta az ügyet, ennek az ügynökségnek a vezetője Samuel Ohlin-Gaar jogász, apám régi barátja. Akkoriban már biztos volt, hogy űrhajóskarrieremnek vége. Mikor tehát Ohlin-Gaar emberei még egyszer átrágták magukat az – összes aktán, végigszimatoltak minden nyomot, tenger pénzt költöttek a legkiválóbb bűnügyi és törvényszéki orvostani szakértőkkel való konzultálásra, és egy lépéssel sem jutottak előbbre, Ohlin-Gaar követte egyik legrégibb munkatársa tanácsát – ő Randolph Loers, akit barátai Randynak neveznek –, és inkább végső elkeseredésében, mint a siker reményében elhatározta, hogy szimulációs akciót szervez, vagyis Nápolyba küld egy magányos amerikai férfit, aki lehetőleg ugyanolyan típusú, mint az áldozat. Én gyakori vendég voltam az idős Mr. Ohlin házánál, és egyszer félig komolyan beavatott az ügybe, úgy vélve, nem sérti meg a szakmai titoktartást, hiszen a szimulációs akció az utolsó szalmaszál volt – ha az sem vezet eredményre, nem marad más hátra, mint feladni ezt a szerencsétlen ügyet.

Eleinte én is inkább csak játszadoztam a megbízatás gondolatával, míg egyszer csak kiderült, hogy ha akarom, megkaphatom. Hiszen éppen ötvenéves múltam, jó kondícióban vagyok, de időjárás-változáskor kissé szaggat a derekam, azonkívül szénanátha kínoz. Az óceán túlsó partjáról nézve elég különlegesnek ígérkezett a kaland, így kötélnek álltam, és a szimulációs gépezet beindult. George L. Simpson bostoni ügynök nevére szóló iratokkal három héttel ezelőtt Nápolyba repültem, hogy megszállják a Vesuvióban, bérletet váltsak a Vittorini gyógyfürdőbe, fürödni járjak, napozzak és röplabdázzak. Ha már lúd, legyen kövér, magamhoz vettem Adams személyes holmiját is, amelyet Mrs. Barbour megőrzött Nápolyban hattagú csoport őrködött felettem két váltópár, és tőlük függetlenül két technikus, akik messziről figyelték a véremet, tüdőmet és szívemet. Csak a strandra jártam elektródák nélkül. Ilyenkor a jól álcázott távcsövek léptek működésbe. Érkezésem után elhelyeztem a hotel széfjében tizenkilencezer dollárt, majd öt nap múlva visszakértem, és attól fogva a szobámban tartottam. Kész voltam alkalmi ismeretségeket kötni, végigjártam ugyanazokat a múzeumokat, mint Adams, én is elmentem az Operába, az ő nyomait követve sétálgattam az öböl partján, és ugyanazzal a Hornét kocsival indultam Rómába. Erősítőt szereltek bele, hogy az elektródok jelzéseit távolabbról is vehessék. Rómában várt rám dr. Sidney Fox bűnügyi orvosszakértő. Neki kellett átvizsgálnia a regisztráló szalagokat, meg is tette, és ezzel – sikertelenül – lezárult az akció.

A tizenegy férfi ügyét dióhéjban adtam elő Barthnak, ezt a rövid változatot alkalmaztuk, ha újabb személyt kellett bevonni a nyomozásba. Panorámaváltozatnak neveztük.

A dolgozószoba ablakai északra nyíltak, a nagy szilfák is árnyékot vetettek rájuk. Amikor a diavetítőt kikapcsoltam, Barth meggyújtotta az íróasztallámpát, és egy csapásra megváltozott a szoba. Barth hallgatott, felvont szemöldökkel, mintha kissé csodálkozna, engem meg hirtelen csüggedés fogott el: teljesen reménytelen vállalkozás volt betörni ehhez az idegen emberhez. Attól féltem, megkérdezi, tulajdonképpen hogyan képzelem el a segítségét, vagy éppenséggel kijelenti, hogy ilyen problémákkal nem foglalkozik. Ehelyett felállt, elgondolkodva rótta a szobát, megállt a szép, antik fotel mögött, és faragott támlájára támaszkodva így szólt:

– Tudja, hogyan kellett volna csinálni? Több "szimulánst" kiküldeni. Legalább ötöt.

– Gondolja? – kérdeztem meglepődve.

– Hát persze. Ha egzakt kísérletnek tekintjük az ön akcióját, akkor vagy a kiinduló, vagy a keretfeltételeket nem teljesítette. Vagy önből hiányzott valami, vagy a környezetéből. Ha önből, akkor olyan embereket kellett volna kiküldeni, hogy a szimuláns csoportban és az áldozatok csoportjában azonos legyen a tulajdonságok eloszlása.

– Hát így fogja fel? – tört ki belőlem. Elmosolyodott.

– Más nyelvhez van szokva, ugye? Mert olyan emberek között volt, akik rendőri stílusban gondolkodnak. Nem mondom, jól kidolgozott stílus, alkalmas a bűnözők üldözésére, de itt másról van szó. Itt azt a kérdést kell eldönteni, létezik-e egyáltalán tettes. Feltételezem, hogy ha ön veszélyben lett volna, nem is veszi észre. Legalábbis egy ideig. Később meglátná a kísérő körülményeket, de nem az oksági mechanizmust.

– És nem lehetnek azonosak?

– Lehetnek, de nem feltétlenül.

– De én eleve felkészültem a veszélyre, nem úgy, mint ők. Minden gyanús részletet fel kellett jegyeznem.

– És mit jegyzett fel? Zavartan mosolyodtam el.

– Semmit. Párszor kedvem lett volna, de úgy ítéltem, ez csak attól van, mert túl feszülten figyelem magamat.

– Szedett valamikor hallucinogén szereket?

– Igen. Amerikában, az akció előtt. LSD, pszilobicin, meszkalin… Orvosi ellenőrzés alatt.

– Értem. Gyakorlatnak. És megtudhatnám, mire számított, mikor ezt a szerepet elvállalta? Ön, személy szerint.

– Mire számítottam? Mérsékelten optimista voltam. Reméltem, hogy legalább annyit megtudunk, bűntény volt-e, vagy véletlen.

– Akkor nagyon is optimista volt! A nápolyi csapda létezik, ezt kétségtelennek látom. De nem óramű, inkább sorsjáték. A jelenségek hullámzóak, szeszélyesek, szünetelhetnek, sőt el is múlhatnak. Igaz?

– Tökéletesen.

– Na hát akkor. Modellnek választhatjuk a tűz alatt álló terepet. Ön meghalhat vagy azért, mert célba vették, vagy csak azért, mert sűrű a golyózápor. De mindkét esetben van valaki odaát, aki hullákat akar!

– Ó! Hát így látja a dolgot? A vak véletlen nem zárja ki a bűntényt?

– Persze hogy nem. Maguk másképp látták?

– Attól tartok. Egyszer ugyan elhangzott ilyesmi, de azt felelték, hogy ha így lenne, akkor ennek megfelelően korrigálnák a nyomozást…

– No lám! Tehát vagy gonosztevő, vagy balsors! Pedig még a nyelvben is van olyan fordulat: corriger la fortune!* Igaz is. Miért nem voltak kétoldalú kapcsolatban?

[*Szó szerint: kiigazítani a szerencsét, magyarán: csalni a játékban, (francia)]

– Bajos lett volna. Nem cipelhettem magammal annyi szerkentyűt. És volt még egy bökkenő, Swift esete alapján. Ő az, akit megmentett az ismerőse, mert ugyanabban a hotelban szállt meg. Swift olyan szuggesztíven adta elő a téveszméit, hogy majdnem a barátját is meggyőzte.

– Aha. Folie en deux?* Nehogy elhitethesse az őrangyalával a látomásait, ha elkezd hallucinálni?

[*Téboly kettesben (francia)]

– Igen.

– Javítson ki, ha tévedek: a tizenegyből kettő életben maradt, egy pedig eltűnt. A Brigg nevű. Igaz?

– Igaz, de Brigg már a tizenkettedik volna. Nem iktattuk be végleg a sorozatba.

– Túl kevés az adat, ugye? És most… az időrend. Ebből a szempontból rosszul szerkesztették meg az önök beszámolóját. Félrevezető, mert az eseményeket felderítésük sorrendjében közli, ami teljesen véletlenszerű, nem pedig lejátszódásuk sorrendjében. Hány idény volt? Kettő?

– Igen. Titz, Coburn és Osborn tavalyelőtt. Akkor tűnt el Brigg is. A többi mind tavalyi história.

– És az idén?

– Ha történt valami, legkorábban ősszel tudjuk meg. Már csak azért is, mert a nyomozást, amely bizonyos egészként fogta fel a sorozatot, beszüntették.

– Ha pontosan átfésülték az eseteket, a sorozat növekvőnek látszik: első dobásra három áldozat, másodikra nyolc. Hát igen. Ön nemcsak Nápolyban volt csalétek, hanem itt, Párizsban is…

– Hogy érti ezt?

– Elhúzta az orrom előtt a mézes madzagot. Bevallom: csábító! Ahogy elmesélte, olyan nyilvánvalónak látszik az ügy! Csak úgy ordít belőle a szabályszerűség. De mindenkinek beletört a bicskája, tehát arra kell gondolnom, hogy álnok história. Nagyon álnok, bár esetről esetre inkább azt a benyomást kelti, hogy a téboly valamilyen formájáról van szó, amelyet senki sem idézett elő szándékosan. Önnek is ez a véleménye?

– Hát persze. Mindenkinek ez a véleménye. Különben nem szüntették volna be a nyomozást.

– Akkor miért vannak kétségeik, hogy mégiscsak bűntény?

– Hogy is mondjam… gondoljon csak egy fényképre. Mármint a raszteres reprodukcióra. Szabad szemmel jól látni az egész figurát, de a részleteket nem. Nagyítón át nézve a részlet jobban is látszik, de el is mosódik. Ha elővesszük a legerősebb nagyítót, a kép eltűnik, pontokra esik szét. Különálló pontok, együtt már nem jelentenek semmit.

– Úgy érti, ha elfogadják a véletlen mérgezéssorozat hipotézisét, annál hatékonyabban megdönthetik, minél alaposabb a nyomozás?

– Ahogy mondja.

– És a tettesek hipotézisére áttérve ugyanez a helyzet?

– Ugyanez. Az eredmény nagyjából ennyi: senki senkit nem mérgezett meg, és senkinek sem volt mivel megmérgeznie magát. És mégis…

Megvontam a vállam.

– Hát akkor miért ragaszkodtak éppen ehhez az alternatívához: vagy bűntény, vagy véletlen?

– Mi más lehetne?

– Például ez – bökött az íróasztalon fekvő France Soir-ra. – Olvasta a mai lapokat?

A nagybetűs címekre mutatott: "Bomba a Labirintusban", "Vérfürdő a lépcsőn", "A leányka titokzatos megmentője".

– Igen – mondtam. – Tudom, mi történt.

– Na látja. Korunk bűncselekményének klasszikus példája, előre megfontolt és ugyanakkor véletlenszerű. Az halt meg, aki éppen a közelben volt.

– De hát ez egészen más tészta!

– Nem ugyanaz. Persze. Nápolyban bizonyos egyéni tulajdonságok predesztinálták az embereket a halálra, Rómában nem. Világos! De hiszen már ez az Adams arról írt a feleségének, hogy nincs kiszemelt áldozat, az autóútra kiszórt szegek hasonlatát használta. Ez persze túl egyszerű modell. De napnál világosabb, hogy ha áll valaki a haláleset mögött, akkor mindenáron olyan benyomást akar kelteni, mintha nem létezne! Hallgattam, Barth pedig gyors pillantást vetett rám, felállt, megint járkálni kezdett, visszament a helyére, és megkérdezte:

– És magának mi a véleménye az egészről?

– Csak azt tudom elmondani, mi hökkent meg a legjobban. Ha mérgezésről van szó, mindig azonos tünetekre számíthatnánk.

– És nem voltak mindig azonosak? Én úgy vettem ki, hogy igen. Elég tipikus lefolyás, ingerült és agresszív szakasz, hallucinációs szakasz, többnyire üldözési téveszmékkel, menekülési szakasz: menekülés Nápolyból, vagy az életből is. Menekültek, ahogy tudtak, autóval, repülőgéppel, még gyalog is, aztán volt üvegcserép, borotva, zsinór, pisztoly, jód…

Az volt az érzésem, a memóriáját fitogtatja.

– Igen, ezek a tünetek hasonlóak voltak, de ha tüzetesebben megvizsgáljuk az áldozatok életrajzát, akkor jön a meglepetés…

– Éspedig?

– A halálnem általában nem függ az emberek jellemétől. Nem függ össze a jellemükkel, hogy tüdőgyulladásban, rákban vagy autóbalesetben halnak meg. Vannak kivételek, például a szerencsétlenül járt berepülő pilóták… de általában nincs korreláció az életmód és a halálmód között.

– Vagyis a halál nem személyiség-specifikus. Mondjuk. És?

– Itt specifikus.

– De uram, ez már demonológia! Hogy értsem ezt?

– Szó szerint. A remek úszó vízbe fulladt, az alpinista lezuhant. Az autóbolond karambolozott.

– Egy pillanat! Az autóbolond az a Titz?

– Igen. Három autója volt. Két sportkocsi. Egy Porschéban halt meg. Folytatom: a félős ember menekülés közben halt meg…

– Melyik volt az?

– Osborn. Akkor halt meg, amikor otthagyta a kocsiját, és gyalog ment, hogy útmunkásnak nézzék.

– Nem is említette, hogy Osborn gyáva volt!

– Elnézést. A rövid összefoglalóból, amelyet elmondtam, sok minden kimaradt. Osborn egy biztosítótársaságnál dolgozott, neki is volt biztosítása, olyan embernek ismerték, aki óvakodik minden kockázattól. Mikor úgy érezte, veszélyben van, leült írni a rendőrségnek, de megijedt, elégette a levelet, és elmenekült. Adams különc ember volt, és úgy is halt meg, ahogyan élt: szokatlan módon. A vakmerő riporter mindvégig kitartott, aztán egy golyóval vetett véget az egésznek…

– Ez nem menekülés volt?

– Nem hinném. Azzal bízták meg, hogy Londonba repüljön. Összeroppant, megpróbálta felvágni az ereit, de összeszedte magát, bekötözte a sebét, és elrepült Londonba, hogy végrehajtsa a feladatát. Azért lőtte agyon magát, mert nem bírta végrehajtani. Alighanem túlságosan is önérzetes volt. Nem tudom, Swift hogyan végezte volna, de fiatal korában tipikus gyenge jellemnek ismerték, tékozló fiú, légvárak, némi züllés, mindig szüksége volt egy nála erősebb emberre. Feleségre, jó barátra. Mindez megismétlődött Nápolyban.

Barth összeráncolt homlokkal, állat ujjara támasztva nézett maga elé.

– Hát erre még lehet magyarázat. Regresszió… visszatérés az élet korábbi szakaszához, nem vagyok szakember, de úgy rémlik, a hallucinogének kiváltanak valami… és mit szólnak ehhez a toxikológusok, a pszichiáterek?

– Vannak bizonyos analógiák az LSD-tünetekkel, de az LSD nem ilyen személyiség-specifikus. A farmakológia nem ismer ilyen specifikus szereket. Amikor megismerkedtem az áldozatok életével, az a benyomásom támadt, hogy egyik sem lett hűtlen a természetéhez, ellenkezőleg, jellemző vonásai fölerősödtek, mint valami karikatúra. A takarékos ember fukar lett, a pedáns… az antikvárius egész álló nap vékony csíkokra metélt egy bőröndre való papírt… feneketlen kút ez, ön is meggyőződhet róla, mert itt hagynám az aktákat, ha megengedi.

– Sőt kérem! Tehát az X hatóanyag "személyiségméreg" volna? Ez aztán… de innét nem jutunk el a megoldáshoz. A lélektani vizsgálat kimutatja a hatásmechanizmust, de nem mondja meg, hogyan került az anyag az áldozat szervezetébe.

Görnyedten ült, lehajtott fejjel bámulva térdére font kezét, aztán hirtelen a szemembe nézett.

– Feltennék egy személyes jellegű kérdést… megengedi?

Bólintottam.

– Mi történt önnel a szimuláció közben? Hogy érezte magát? Nyugodt és magabiztos volt, elejétől végig?

– Nem. Nyomasztó volt az egész, nem olyan, mint amilyennek Amerikából látszott. És nem azért, mert egy halott ember holmiját használtam, azt hamar megszoktam. A foglalkozásom miatt különösen alkalmasnak tartottak erre a megbízatásra…

– Igen? – vonta fel a szemöldökét.

– A közönségnek úgy mutatják be, mintha izgalmas szakma volna, pedig valójában rutin, unalom, megint rutin, és kurta izgalmas pillanatok.

– Aha! Majdnem ugyanúgy, mint Nápolyban. Igaz?

– Igen, főleg mivel belénk sulykolják az állandó önmegfigyelést. A műszerek csütörtököt mondhatnak, az utolsó jelzőeszköz az ember.

– Tehát unalom és rutin. De mi volt Nápolyban izgalmas? Hol és mikor?

– Amikor féltem. – Félt?

– Igen, legalább kétszer. Ennek valahogy örültem. Nehéz volt ezt szavakba önteni, olyan megfoghatatlan. Nem vette le rólam a szemét.

– Szeret félni?

– Erre nem mondhatok se igent, se nemet. Jó annak, aki éppen azt szeretné nagyon, amit meg is tehet. Én többnyire olyasmit szerettem volna, amire nem volt módom. A kockázatnak számtalan formája van, de engem nem vonz az olyan banális kockázat, mint például az orosz rulett. Az meddő félelem volna… viszont amit nem lehet meghatározni, előre látni, korlátozni, az mindig vonzott.

– Ezért ment űrhajósnak?

– Nem tudom. Lehet. Minket földi komputerrel távirányított, ügyes csimpánzoknak tartanak. Program és terv. Civilizációnk ismertetőjele a mindenható rend, az ellenpólus meg ez itt – böktem a római lépcső fényképére az újság címlapján. – De én nem hiszem, hogy így van. És még ha így van is, a Marson már egyedül lettünk volna. Kezdettől fogva tudtam, hogy testi fogyatékosságom Damoklész kardjaként függ majd fölöttem, hiszen évente hat hétig, mikor a füvek virágzanak, használhatatlan vagyok. Igaz, arra számítottam, hogy a Marson nincs fű… ez teljesen biztos, és a feljebbvalóim is így gondolták, de a szénanáthám miatt végül mégis tartalékos lettem, és nem volt többé esélyem.

– A Marsra repülni?

– Igen.

– De tartalékban maradt?

– Nem.

– Aut Caesar, aut nihil?*

[*Vagy Caesar, vagy semmi? (latin)]

– Ha úgy tetszik.

Összefont keze szétvált, hátradőlt a foteljában. Szemét félig lehunyta, mintha szavaimat emésztené. Aztán felvonta szemöldökét, és halványan elmosolyodott.

– Térjünk vissza a földre! Ezek a férfiak mind allergiásak voltak?

– Majdnem biztos, hogy mind. Egyetlen esetben nem sikerült bizonyítani. Különféle allergiás bántalmaik voltak, főleg szénanátha meg asztma…

– És megtudhatnám, mikor félt? Említette az előbb…

– Két ilyen esetre emlékszem. Egyszer a szálloda éttermében, amikor Adams urat hívták a telefonhoz. Gyakori név, más valakit hívtak, de egy pillanatig úgy éreztem, ez nem véletlen.

– Úgy rémlett, a halottat hívják a telefonhoz?

– Nem, dehogy. Azt gondoltam, valami elkezdődik. Hogy ez a telefonhívás titkos üzenet, amely nekem szól, és úgy, hogy senki más ne értse.

– Nem gondolt rá, hogy az ön csoportjából lehet valaki?

– Nem. Arról szó sem lehetett. Semmilyen okból nem léphettek velem kapcsolatba. Ha valamiért abba kellett volna hagyni az akciót, teszem azt, kitör a háború, akkor értem jött volna Randy, az akció vezetője. De csak akkor.

– Elnézést, hogy így faggatom, de ez fontos nekem. Tehát Adamsot kérték a telefonhoz. De ha ez önnek szóló üzenet lett volna, akkor azt jelenti, hogy a hívó átlátott a szitán, és ezt értésére adja, hiszen ön nem Adams néven lakott a szállodában!

– Hát persze. Talán éppen ezért ijedtem meg. Oda akartam menni a telefonhoz.

– Minek?

– Hogy végre kapcsolatba kerüljek velük… a másik féllel. Jobb lett volna, mint a vakvilágba hadakozni.

– Értem. De nem ment oda?

– Nem, mert felállt az asztalától az igazi Adams.

– És másodszor?

– Az már Rómában történt, éjszaka, a szállodában. Ugyanazt a szobát kaptam, ahol Adams álmában meghalt. No jó, elmondom ezt is. Különféle szerepeket mérlegeltek. Nem kellett volna feltétlenül Adams nyomában járnom, másokról is beszéltek, de én részt vettem a tanácskozásokban, és Adams felé billentettem a mérleget… – Elhallgattam, mert láttam, hogy megvillan a szeme.

– Értem. Se téboly, se tenger, se autópálya, csak egy biztos, zárt lakosztály… magány, kényelem és halál, így volt?

– Lehetséges, de akkor nem gondoltam erre. A többiek alighanem úgy vélték, azért választom Adams útját, mert azt remélem, megtalálom az elrejtett titkos információkat, de tévedtek. Ez az ember valahogy rokonszenves volt nekem.

Bár ezzel az "Aut Caesar, aut nihil" mondással elevenemre tapintott, továbbra is beszédesebb voltam a szokottnál, mert mindenáron meg akartam nyerni. Nem tudom meghatározni, mikor vált ez az ügy a rögeszmémmé. Eleinte rutinmunkának fogtam fel a szerepjátszást, igyekeztem jól-rosszul belebújni a szerepbe, mert anélkül nem sikerű! a játék. Nem is tudom, mikor szívott teljesen magába, hogy aztán eltaszítson. Hinni kezdtem a beígért veszélyben, hiszen bizonyítékaim voltak rá, hogy nem kitalálás, már-már beléptem a veszély körébe, de éppen ez bizonyult illúziónak. Nem bocsáttattam be. Eljátszottam Adamsot, ahogy tudtam, de nem léphettem be a sorsába, nem éltem át semmit, és ezért nem tudok semmit. Barth szavai talán azért érintettek olyan mélyen, mert az igazságra tapintottak. Kerr, Fitzpatrick kollégája, aki freudista, biztosan azt mondaná, hogy mindent egy lapra akartam feltenni, mert inkább meghalni vágyom, mint veszíteni, jobban mondva meghalni vágyom, mert veszítettem, vagyis a halálösztön freudi sémájával magyarázná az egész akciót, főleg azt, hogy Adamsra esett a választásom. Biztosan ezt mondaná. Mindegy. Ha most ehhez a franciához fordulok segítségért, az olyan, mintha megszegném a hegymászó kódexet, félreállok, hogy az első majd felhúzzon a kötélen, de még ez is jobb, mint a teljes kudarc. Nem akarom, nem bírom, hogy vesztesként dobjanak ki az ajtón.

– Értekezzünk a módszerről – rezzentett fel Barth hangja. – Az első lépés az áldozatok halmazának lezárása. A sorozat kiválasztása. Ebben nagyon önkényesen jártak el.

– Úgy véli? Milyen alapon?

– Azon, hogy az esetek nem maguktól váltak szét, hanem önök választották szét őket lényegesekre és lényegtelenekre. A lényegesek ismérvének a tébolyt és a halált tekintették, vagy legalább a tébolyt, ha nem vezetett is halálhoz. De hasonlítsa csak össze Swift és Adams viselkedését. Swift, hogy úgy mondjam, ország-világ előtt őrült meg, arról viszont, hogy Adams hallucinált, csak a feleségének írt levelekből szereztek tudomást. Hány olyan eset lehetett, amely homályban maradt!

– Már megbocsásson – mondtam –, ezen nem segíthetünk. Amit a szemünkre vet, az az ismeretlen jelenségek vizsgálatának klasszikus dilemmája. – Ahhoz, hogy szabatosan elhatároljuk őket, ismerni kellene az oksági mechanizmust, ahhoz pedig, hogy megismerjük az oksági mechanizmust, jól körül kell határolni a jelenségeket.

Leplezetlen rokonszenvvel pillantott rám.

– Á, hát ön is ismeri ezt a nyelvet. De nem a nyomozóktól, ugye?

Nem válaszoltam. Az állat dörzsölgette.

– Igen, ez csakugyan az indukció klasszikus dilemmája. Akkor hát beszéljünk az elvetett tényekről. A tévesnek minősített nyomokról. Voltak-e sokat ígérő, hosszabb nyomok, amelyek végül megszakadtak? Volt ilyesmi?

Most én néztem rá elismerően.

– Igen. Volt egy érdekes nyom. Sokat vártunk tőle. Olaszországba utazása előtt minden amerikai áldozat megfordult Stella doktor valamelyik klinikáján. Talán hallott is róla?

– Nem.

– Elég vegyes a híre, ki nagyszerű orvosnak tartja, ki meg sarlatánnak. Reumás bántalmakban szenvedő betegeit Nápolyba küldte kénes fürdőket venni.

– Ejha!

– Én is felujjongtam erre a hírre, de csalóka nyom. A doktor úgy vélekedett, hogy a Vezúv közelében levő kénes fürdők a legjobbak a világon. De otthon, Amerikában is van sok kénes forrás, és a páciensek közül csak kevesen voltak hajlandók Nápolyba zarándokolni, mert nem igaz, hogy az amerikaiak két kézzel szórják a pénzt. Ha a beteg azt mondta, hogy a Vezúv neki túl drága, akkor Stella egy amerikai gyógyfürdőbe küldte. Felkutattuk ezeket az embereket. Majdnem százan vannak. Mind ép és egészséges, illetve némelyik kissé görbe a reumától, akárcsak a kezelés előtt, de egy sem halt meg olyan módon, mint a nápolyiak. Stella pácienseivel általában semmi különös nem történt. Aki meghalt, ágyban fekve halt meg, szívbajban vagy rákban.

– Talán volt feleségük, családjuk – mondta elgondolkodva Barth.

Akaratlanul elmosolyodtam.

– Doktor úr, már ön is átveszi azt az őrült zsargont, azokat a fordulatokat, amelyekkel az ügynökségben tárgyalják ezt a históriát… persze, a többségük családos volt, de bőven akadtak köztük özvegyemberek, agglegények, és különben is, a feleség, a gyerek talán gyógyszer? Ellenméreg? De hát mi ellen?

– Csak a badarságok tengerén átjutunk el az igazsághoz – mondta Barth kenetesen, de vidám szemmel. – Na és azt tudja, hány beteget küldött Nápolyba ez a Stella?

– Tudom. És ez az egyik legfurcsább pontja az egész históriának, ha erre gondolok, mindig úgy érzem, egy lépésre vagyok a rejtély nyitjától. Huszonkilenc reumást küldött Nápolyba. Köztük van öt amerikai áldozat: Osborn, Brunner, Coburn, Heyne és Swift.

– Az összesen hét amerikai közül?

– Igen. Emmings és Adams nem járt Stellához. Brigg sem, de őt, mint tudja, nem soroltuk az áldozatok közé.

– Nagy szignifikancia! És a többi fürdővendég? Stella másik huszonnégy páciense?

– Betéve tudom ezt a statisztikát… Tizenhatot régebben küldött Nápolyba, mielőtt a mi eseteink elkezdődtek. Mind épségben hazatértek. Tavaly tizenhármat küldött. Közülük került ki az öt áldozat.

– Tizenháromból öt? És a nyolc között, akinek semmi baja sem történt, volt "áldozattípus"?

– Volt bizony. Három is: magányos, jómódú, ötven körüli férfi. Mind hazatértek. Élnek.

– Csupa férfi? Nőket Stella nem is kezel? Miért?

– Dehogynem, nőket is kezel. A halálesetek előtt négy nőt küldött Nápolyba, tavaly kettőt. Idén egyet sem.

– Tehát mégiscsak főleg férfiak járnak hozzá.

– Stella klinikáit eleinte főleg a férfi páciensek körében reklámozták. Potenciazavarok, kopaszodás, ilyesmi, később ezt eltussolták, de már megrögződött a kép, az "image", hogy Stella a férfiak orvosa. Az arány eltolódása tehát természetes.

– Gondolja?… De hát egyetlen nő sem halt meg, pedig magányos, idősebb hölgyek Európában is bőven akadnak. Van Stellának Európában is klinikája?

– Nincs. Az európai áldozatoknak semmi közük sem volt Stellához. Ezt az összefüggést sikerült kizárni. Egyik európai sem járt öt éven belül az Egyesült Államokban.

– Figyelembe vették, hogy két egymástól független mechanizmus érvényesülhet, egyik az amerikai, másik az európai áldozatok esetében?

– Igen. Összehasonlítottuk ezeket a csoportokat a sorozaton belül, de nem sült ki belőle semmi.

– És tulajdonképpen miért küldözgetett mindenkit Nápolyba ez a Stella?

– Egyszerű a válasz. Ő is olasz, a szülei vették fel az amerikai állampolgárságot, a család Nápoly környékéről való, és nyilván nem érdek nélkül tartotta a kapcsolatot olasz balneológusokkal, például Giono doktorral. A levelezését nem vizsgálhattuk meg, orvosi titok, de az ilyesmi egészen természetes, ha egy óceánon túli orvos olasz kollégákhoz küldi a betegeit. Semmi gyanúsat nem találtunk ebben a kapcsolatban. Nyilván százalékot kap a páciensek után.

– Mivel magyarázza azt a rejtélyes, üres levelet, amely a halott Mittelhorn címére érkezett?

– Gondolom, egy családtag küldte, aki ismerte Mittelhorn halálának körülményeit, és mint Mrs. Balbour, a nyomozás folytatását kívánta, de nem akart vagy nem tudott olyan nyíltan fellépni, mint ő. Biztosra vette, hogy bűnügyről van szó, ezért tápot akart adni a gyanúnak, és ezzel további nyomozásra késztetni a rendőrséget. Mittelhornnak rokonai voltak Svájcban, és onnan jött a levél…

– Voltak Stella páciensei között narkomániások?

– Voltak. Ketten, de egyik sem súlyos eset. Két idősebb úr, az egyik özvegy, a másik agglegény, tavaly május végén érkeztek Nápolyba, fürdőket vettek, napoztak, tehát a statisztika szerint maximális veszélyben voltak, de a hajuk szála sem görbült meg, pedig ráadásul allergiásak, egyik a pollenre, másik az eperre!

– Ez borzasztó! – kiáltott fel Barth, de nemigen volt kedvünk nevetni.

– Sokat várt az allergiától, ugye? Én is.

– És milyen kábítószert fogyasztottak ezek ketten?

– Az epres marihuánát, a szénanáthás LSD-t, de csak hébe-hóba. Hazautazás előtt kifogyott a készlete, talán ezért is jött előbb haza, mert képzelje, ő is félbeszakította a fürdőkúráját. Eljött Nápolyból, mert ott semmit sem tudott szerezni. A rendőrség éppen akkor verte szét a nagy közel-keleti láncot az olasz hídfővel együtt, a csempészet abbamaradt, a kereskedők egy részét lefülelték, a többiek meg lapítottak…

– Az epres… – dünnyögte Barth. No igen. És elmebetegségek?

– Csupa negatív adat. Persze tudja, hogy van ez, az ősök között majdnem mindig lehet valamit találni, de ez túl messzire vezetne. Az áldozatok csoportjában és Stella "megmenekült" pácienseinek csoportjában szellemileg mindenki tökéletesen egészséges… Egy kis vegetatív neurózis, alvászavarok, semmi egyéb. Mármint a férfiak között. Ami a nőket illeti, volt három eset: melankólia, klimaxos depresszió, öngyilkossági kísérlet.

– No lám, öngyilkosság? Hát mégis?

– Tipikusan hisztériás öngyilkossági kísérlet, úgynevezett segélykiáltás, bevett egy csomó gyógyszert, de biztosan tudta, hogy megmentik. A sorozatban mindig éppen fordítva volt: senki sem kürtölte világgá, hogy öngyilkos akar lenni. És egyik sem tett le a szándékáról. Ha az első kísérlet nem sikerült, megismételték.

– Miért csak Nápoly? – kérdezte Barth. – És Messina? Az Etna? Semmi?

– Semmi. Bizonyára megérti, hogy nem fésülhettük át a világ minden kénes gyógyforrását, de az olasz gyógyfürdőket végigvizsgálta egy külön csoport. Egyáltalán semmi. Egy férfit felfalt a cápa, egy másik vízbe fulladt…

– Coburn is vízbe fulladt.

– Igen, de azért, mert megőrült.

– Ez biztos?

– Majdnem. Róla tudtuk meg viszonylag a legkevesebbet. Jószerivel csak annyit, hogy felhozatta a reggelijét, de nem ette meg, hanem a pirítóst, a vajat és a tojást egy üres szivarosdobozba rejtette, egy részét pedig kitette az ablakpárkányra, mielőtt elment a szállodából.

– Szóval így történt! Gyanakodott, hogy megmérgezik az ételét, és próbaképpen kitette a madaraknak…

– Persze, a dobozt pedig talán el akarta vinni egy méregszakértőhöz, de a tengerbe fulladt.

– Mit mondanak a szakértői jelentések?

– Két vastag kötetre való telegépelt papír. Még a delphoi módszert is alkalmaztuk, a szakértők megszavaztatását.

– És?

– A többség véleménye: ismeretlen pszichotrop szer részben az LSD-éhez hasonló hatású, ami egyáltalán nem jelenti, hogy a kémiai szerkezete is hasonló.

– Ismeretlen kábítószer? Furcsa szakvélemény.

– Talán nem is feltétlenül ismeretlen. Azt mondták, lehet jól ismert anyagok keveréke is, mert gyakran előfordul, hogy a szinergikus tüneteket nem lehet az egyes alkotóelemek hatására visszavezetni.

– És mi volt a kisebbség véleménye?

– Tisztázatlan eredetű heveny pszichózis. Bizonyára tudja, mennyi mindent összehordanak a szakértők és az orvosok, mikor halvány fogalmuk sincs semmiről.

– Pontosan tudom. Megkérhetném most arra, hogy sorolja fel még egyszer a halálesetek okát?

– Hogyne. Coburn a tengerbe fulladt, akaratlanul vagy szándékosan. Brunner kiugrott az ablakon, de nem halt meg.

– Bocsánat, és most mi van vele?

– Otthon van Amerikában, beteges, de él. Nagyjából emlékszik az eseményekre, de nem akar visszagondolni rájuk. A maffia emberének hitte a pincért, úgy érezte, hogy üldözik. Többet nem tudott mondani. Folytathatom?

– Hogyne.

– Osbornt elgázolták. A gázolót nem találták meg. Elmenekült a kocsijával. Emmings felvágta az ereit, majd agyonlőtte magát. Leyge, a svéd, Rómába ment, és lezuhant a Colosseum tetejéről. Schimmelreiter természetes halállal halt meg a kórházban, tüdővizenyőben, miután heveny elmezavar tört ki rajta. Heyne kis híján vízbe fulladt, majd a kórházban felvágta az ereit. Megmentették. A fuldoklás okozta tüdőgyulladásban halt meg. Swift megmenekült. Mittelhorn is kétszer kísérelt meg öngyilkosságot, altatóval, majd jóddal. Másodszorra belehalt belső sérüléseibe. Titz az autópályán karambolozott, és szörnyethalt. Végül Adams a római Hiltonban álmában megfulladt, tisztázatlan okból. Briggről nem tudunk semmit.

– Köszönöm. Azok, akik életben maradtak, emlékeznek az első tünetekre?

– Igen. Swift elmondta, mivel kezdődött. Remegett a keze, és úgy érezte, megváltozott az ételek íze. Brunner viszont azt állítja, hogy az ételek íze valóban megváltozott, kézremegésre pedig nem emlékszik. Brunnernél valószínűleg úgynevezett reziduális pszichikai defektus maradt vissza az események után, és állítása ennek tulajdonítható. Ez volt az orvosok véleménye.

– A halálozási okok sémáján jelentős a szóródás, az öngyilkosok pedig az éppen adódó eszközökhöz folyamodtak. Mit mutat a cui prodest* elve szerinti vizsgálat?

[*Kinek érdeke? (latin)]

– Az anyagilag érdekeltek felkutatása? Mit számít, hogy vannak-e örökösök? Semmiféle kapcsolatban nem voltak a halálesetekkel.

– A sajtó?

– Teljes hírzárlat. A helyi sajtó persze közölte mindegyik halálhírt, de fel sem tűntek a szokásos baleseti krónikában. Nem akarták, hogy a sajtó megnehezítse a nyomozást. Csak egy amerikai lap, már elfelejtettem, melyik, fűzött spekulációkat Stella pácienseinek balvégzetéhez. Stella kijelentette, hogy ez a gálád konkurrencia műve. De azért már nem küldött több reumást Nápolyba.

– No lám! Nem gyanús ez?

– Nem nagyon, mert még egy ilyen eset és még egy ilyen újságcikk többet árthatna neki, mint amennyit az egész histórián nyert. Hiszen azok a províziók nem rúghattak sokra.

– Most egy játékot javasolok – mondta Barth. – Címe: "Hogyan haljunk meg Nápolyban titokzatos körülmények között?" Össze kell hozni a szükséges tulajdonságokat. Ön segít. Jó?

– Szívesen. A tulajdonságok listáján szerepel a jelentkezők életkora, neme, testalkata, betegségei, anyagi helyzete, és még egy-két dolog, amelyet majd igyekszem felsorolni. Tehát: az illető legyen ötven felé járó férfi, jól megtermett, piknikus vagy atletikus testalkatú, legényember vagy özvegy, de Nápolyban mindenesetre egyedül legyen. Schimmelreiter esete alapján úgy dönthetünk, hogy a jómód nem okvetlenül szükséges feltétel. Szükséges viszont, hogy az illető ne tudjon olaszul, legfeljebb néhány szót.

– Egyik áldozat sem beszélt jól olaszul?

– Egyik sem. Áttérek a specifikusabb tulajdonságokra. A meghalni óhajtó nem lehet cukorbeteg.

– Hogyan?

– A sorozatban senki sem volt cukorbeteg. Ezzel szemben öt cukorbeteg szerepelt a reumások között, akiket Stella Nápolyba küldött, és akik teljes épségben hazatértek.

– És mivel magyarázták ezt a szakértőik?

– Nem nagyon tudom, mit válaszoljak erre. Emlegették az anyagcserét, az acetonmolekulákat, amelyek talán ellenhatást fejtenek ki, de más szakértők, talán nem is a jobbak, hanem a tisztességesebbek (bár ez csak az én egyéni benyomásom), megcáfolták ezeket a nézeteket. Az aceton csak akkor jelenik meg a vérben, amikor a szervezet már erősen megsínyli az inzulinhiányt, márpedig manapság minden cukorbeteg ügyel rá, hogy rendszeresen megkapja az inzulinját. A következő szükséges tulajdonság az allergia. Pollenérzékenység, szénanátha, asztma. De voltak férfiak, akik pontosan eleget tettek minden feltételnek, és semmi bajuk sem történt. Stellának az a betege, akit "epresnek" neveztem, meg a másik, a szénanáthás.

– Pedig tehetős, magányos, idősebb urak, kénes fürdőket vettek, atlétatermetűek, allergiásak, és nem tudnak olaszul?

– Igen. Ugyanazokat az allergia elleni gyógyszereket szedték, mint a többiek, Plimasint is.

– Az mi?

– Antihisztamin készítmény, ritalin adalékkal. A ritalin acetil-alfa-fenil-piperidil-klórhidrát. A Plimasin fő anyaga, a piribenzamin, megszünteti az allergiás tüneteket, de álmosságot okoz és lelassítja a reflexeket, ezért autóvezetők számára ritalint adagolnak hozzá, mert az serkentő hatású.

– Ön valóságos kémikus!

– Én is ezt szedem hosszú évek óta. Minden allergiás egy kicsit a maga doktora. Amerikában az ottani megfelelőjét szedtem, mert a Plimasin svájci gyártmány. Egyszóval a szénanáthás Charles Decker is ezt szedte, és haja szála sem görbült meg… várjon csak!

Nyitva felejtettem a számat, mint egy idióta. Barth szótlanul nézett.

Mindegyik kopaszodott… szólaltam meg végre.

Erősen?

Nem, csak egy kicsit. Várjon, igen. Deckernek is volt már egy kis tonzúra a feje búbján, mégsem esett baja.

Ön viszont nem kopaszodik – jegyezte meg Barth.

Tessék? Ja igen, én nem kopaszodom. Kellene? De ha Deckernek nem esett baja, pedig kopaszodik… különben is, mi köze lehet a kopaszodásnak a heveny elmezavarhoz?

És az elmezavarnak a cukorbetegséghez?

Igaza van, doktor úr, ez tilos kérdés.

– Egyáltalán nem foglalkoztak a kopaszodással?

– Hát nézze, az úgy volt: különbségeket kerestünk az áldozatok halmaza és a Nápolyból épségben hazatértek halmaza között. Természetesen a kopaszodás is szóba került. Csak az a baj, hogy a kopaszodást csak a halottnál lehet biztosan megállapítani, mert az élők közül némelyek esetleg titkolják, hogy parókát viselnek. Az emberi hiúság ezen a ponton roppant kényes, mégsem állhatunk oda megrángatni a hajukat, vagy közelről vizsgálgatni a frizurájukat, ha ők nem akarják. A diagnózishoz fel kellett volna kutatni a kozmetikai szalont, ahol az illető parókát csináltatott, vagy hajátültetést végeztetett, ehhez pedig egyszerűen nem volt elegendő emberünk és időnk.

– De különben ennyire lényegesnek tartották?

– Megoszlottak a vélemények. Némelyek azt mondták, nincs semmi jelentősége, főleg annak, hogy Stella életben maradt páciensei közül van-e néhány, aki titkolja a kopaszodását, mert mi köze lehet ennek más reumások tragikus halálához?

– No jó, de ha foglalkoztak a hajzat állapotával, akkor min lepődött meg olyan nagyon az előbb?

– Sajnos, negatív korreláció. Azon, hogy az elhunytak közül egyik sem titkolta a kopaszodását. Egyik sem viselt parókát, nem csináltatott bőrátültetést vagy hajhagyma-beültetést… ilyen műtét is van.

– Tudom. No és?

– Semmi több, csak annyi, hogy az áldozatok mindegyike kopaszodott, és nem titkolta, az életben maradottak között viszont kopaszok is voltak, sűrű hajúak is. Eszembe jutott Decker kopasz feje búbja, ennyi az egész. Úgy rémlett, "forró nyomra" bukkantam. Sokszor volt már ilyen érzésem. Értse meg, olyan régen viaskodom ezzel az üggyel, hogy már rémeket látok. Kísérteteket.

– Mindjárt rémtörténeteket fog nekem mesélni. Szemmel verés, ősi átok, kísértetek… ide figyeljen, ebben lehet valami!

– Ön hisz a kísértetekben? – meredtem rá.

– Talán elég, ha ők hittek. Nem gondolja? Tegyük fel, Nápolyban működik egy mágus, aki gazdag külföldiekre vadászik…

– Helyes, tegyük fel! – hajoltam előre. – És aztán?

– Nagyjából elképzelhetjük a módszereit: különféle trükkökkel, szeánszokkal a bizalmukba férkőzik, ingyenmintát ad a valódi tibeti varázsitalból, valami narkotikus kotyvalékból, amelynek hatására vakon engedelmeskednek neki, vagy amely minden fájdalmat megszüntet, és ha százaknak osztogatja ezt a löttyöt, akadhat köztük tíz-tizenegy ember, aki meggondolatlanul túl nagyot hörpint belőle…

– Értem! – mondtam. – No igen, de ha létezne ilyen fickó, az olaszok tudnának róla. Az olasz rendőrség. Különben is, némelyik áldozat napirendjét olyan pontosan rekonstruáltuk, hogy tudjuk, hány órakor lépett ki a szállodából, milyen ruhát viselt, melyik pavilonban vásárolt újságot és milyet, melyik kabinban vetkőzött le a strandon, hol és mit evett, mit látott az Operában, tehát egy ilyen mágus vagy "guru" elkerülhette volna a figyelmünket egy-két esetben, de nem mindegyikben. Nem, ilyen mágus nem létezik. És nem is valószínű az egész. A mi embereink nem tudtak olaszul, és különben is, diplomás svédek, komoly antikváriusok és gyárosok nem járnak olasz mágusokhoz és jósnőkhöz. Idejük sem volt rá…

– Meggyőzött, de nem győzött le! Újra próbálkozom! – állt fel Barth a foteljából. – Ha ráharaptak valami gyöngéden húzó horogra, az a horog nem hagyott nyomot! Igaz?

– Igaz.

– Tehát az a valami magánjellegű, intim, személyes és egyben illanó módon ragadta meg őket. Szex?!

Hosszan mérlegeltem a választ.

– Nem. Persze némelyiknek voltak futó erotikus kalandjai, de nem erről van szó. Olyan alaposan megvizsgáltuk az életüket, hogy ilyen "nagy" témák, mint nők, kiruccanások, nyilvánosházak, nem kerülhették el a figyelműnket. Csak valami jelentéktelen apróság lehetett volna…

Magam is elcsodálkoztam utolsó szavaimon, mert erre igazság szerint még sohasem gondoltam. De Barth malmára hajtottam a vizet.

– Halálos apróság? Miért ne! Valami apró-cseprő, titkos szenvedély, amelyet gondosan rejtegetnek a világ előtt… Esetleg olyasmi, amit ön vagy én nem is szégyellnénk. Csak az emberek bizonyos kategóriája erezné katasztrofális blamázsnak, ha ezt a kis gyarlóságát lelepleznék…

– Bezárult a kör – jegyeztem meg –, ön most oda tért vissza, ahonnét engem az előbb kitessékelt: a pszichológia területére…

Odakint dudálás hallatszott. A doktor felállt – váratlanul fiatalnak láttam –, lenézett, és megfenyegette a gyerekeket az ujjával. Csend lett. Csodálkozva vettem észre, hogy sötétedik, órámra néztem, és elszégyelltem magam – három és fél órája ülök itt! Felálltam, hogy elbúcsúzzam, de hallani sem akart róla.

– Azt már nem, uram. Először is, nálunk marad vacsorára, másodszor, még semmit sem állapítottunk meg, harmadszor, vagyis inkább legelőször, bocsánatot kell kérnem. Felcseréltem a szerepeket! Nekiestem önnek, mint egy vizsgálóbíró! Nem titkolom, volt vele bizonyos célom, noha méltatlan a házigazda szerepéhez… Olyasvalamit akartam megtudni öntől és az ön révén, amit az aktákból nem fogok megtudni. Az ügy auráját csak ember közvetítheti, ez a meggyőződésem. Azonkívül megpróbáltam kissé kihozni a sodrából, még szurkálódtam is, és meg kell mondanom, hogy jól viselte, bár nincs olyan pókerarca, mint talán képzeli… Fogadja el mentségemül, hogy jó szendék vezérelt, mert kész vagyok beszállni az ügybe… De üljünk le. Még nem tálalják a vacsorát. Majd csengetnek…

Visszaültünk. Nagyon megkönnyebbültem.

– Szívesen segítek – folytatta –, bár nem sok esélyt látok… Ha szabad megkérdeznem, tulajdonképpen hogyan képzelte a részvételemet?

– Ebben az ügyben talán alkalmazni lehetne a több tényezős analízist… – kezdtem, óvatosan mérlegelve a szavakat. – Nem ismerem az ön programját, de ismerek bizonyos számú GPS típusú programot, és úgy gondolom, a nyomozó program többé-kevésbé hasonló lehet. Ez a rejtély nem annyira bűnügyi, mint ismeretelméleti. A számítógép persze nem nevezi meg a tettest, de a tettest mint ismeretlent, nyugodtan ki lehet hagyni az egyenletekből. Az ügy megoldása azt jelentené: megfogalmazni az áldozatok halálának elméletét. A törvényt, amely megölte őket…

Barth doktor mintha részvéttel pillantott volna rám. De talán csak úgy rémlett, mert a mennyezeti lámpa alatt ült, és minden moccanásnál árnyékok suhantak át az arcán.

– De uram, mikor én azt mondtam, hogy megpróbáljuk, embercsoportra gondoltam, nem elektronokra. Van egy kitűnő interdiszciplináris gárdám, tucatnyi ember, aki a legjobb fejek közé számít Franciaországban, és fogadni mernék, hogy úgy nyomába erednek a maga rejtélyének, mint agarak a rókának. De ami a programot illeti… Nem mondom, összeállítottuk, néhány kísérletben egész tűrhetően bevált, de egy ilyen históriában, nem, nem… – csóválta a fejét.

– Miért?

– Nagyon egyszerű. A komputer semmit sem csinál kvantifikálás nélkül, és itt – tárta szét a karját – mit kvantifikáljunk? Tegyük fel, hogy Nápolyban új kábítószerkereskedő-hálózat működik, a hotel az egyik elosztóállomás, és a közvetítőknek úgy adják át az árut, hogy bizonyos sótartókba só helyett narkót tesznek, néhanapján viszont előfordul, hogy az étterem asztalain felcserélik a sótartókat. Ez esetben csak azokat fenyegetné mérgezés, akik sósabban szeretik az ételt. De kérdem én, hogyan jöhetne rá erre a számítógép, mikor a betáplált anyagban egyetlen bit sincs a sótartókról, a kábítószerről és az áldozatok kulináris ízléséről?

Elismerően néztem rá. Kapásból ontja a koncepciókat! Megszólalt a csengő, egyre hangosabban, végül már fülsértőén berregett, majd elnémult, és egy női hangot hallottam, amint a gyerekeket pirongatja. Barth felállt.

– Menjünk… Mindig ilyenkor vacsorázunk.

Az ebédlőasztalon hosszú sorban rózsaszínű gyertyák égtek. Barth még a lépcsőn a fülembe súgta, hogy velük étkezik a nagymamája, kilencvenéves néni, de minden szempontból friss és fiatalos, csak egy kissé különc. Ezt úgy értelmeztem, hogy ne csodálkozzak semmin, de felelni már nem volt időm, mert be kellett mutatkoznom a háziaknak. A három gyereken kívül, akiket már ismertem, és az asztal túlsó végén ülő Barthnén kívül egy faragott karosszékben, ugyanolyanban, amilyen a dolgozószobában is állt, megláttam egy püspöklilába öltözött idős hölgyet. Mellén régimódi lornyon briliánsai szikráztak, belém szúrta csillogó kavicsokhoz hasonló, apró, fekete szemét. Magasra tartva nyújtotta felém a kezét, olyan energikusan, hogy kezet csókoltam, pedig nem szokásom, és váratlanul erőteljes, férfias hangon, amely mintha egy másik személyé volna, akár a rosszul szinkronizált filmen, azt mondta:

– Szóval maga űrhajós? Még sohasem láttam űrhajóst az asztalunknál.

Még a doktornak is leesett az álla. Felesége megmagyarázta, hogy a gyerekek már beharangoztak a nagymamának. Az idős hölgy elrendelte, hogy üljek mellé, és beszéljek hangosan, mert különben nem hallja. Terítéke mellett fél babszemhez hasonló hallókészülék feküdt, de sohasem használta.

– Majd maga szórakoztat. Nem hiszem, hogy egy hamar ilyen alkalmam nyílna. Mondja el, kérem, milyen igazán a föld onnan fentről? Nem hiszek a fényképeknek!

– Igaza is van – feleltem, átnyújtva neki a salátástálat, és mulatva magamban, hogy milyen erélyesen rám szállt. – Semmilyen fénykép nem tudja visszaadni, főleg, amikor alacsony a föld körüli pálya, mert akkor a föld helyettesíti az eget! A föld lesz az ég. Nem eltakarja, hanem ég lesz belőle. Úgy érzi az ember.

– És igazán olyan gyönyörű? – firtatta kétkedő hangon.

– Nekem tetszett. A föld néptelensége tette rám a legnagyobb hatást. Nyoma sincs a városoknak, utaknak, kikötőknek, semmi, csak az óceánok, szárazföldek és felhők. Egyébként az óceánok és szárazföldek nagyjából olyanok, amilyennek az iskolában a földrajzórán tanultuk. Hanem a felhők… azokat találtam a legfurcsábbnak, talán éppen azért, mert olyan kevéssé hasonlítanak felhőkre.

– Hát mire hasonlítanak?

– Az a pálya magasságától függ. A legnagyobb távolságból olyanok, mint egy nagyon öreg orrszarvú ráncos bőre, kékesszürke, repedezett. Közelebbről mint a birkagyapjú, különböző színű birkák szétfésült gyapja.

És a holdon is volt?

– Sajnos nem.

További kozmológiai vallatásra készültem fel, de hirtelen témát változtatott.

– Maga folyékonyán beszél franciául, de valahogy furcsán. Más szavakat használ… Nem kanadai?

– A családom. Én már az Államokban születtem.

– Na ugye. Az édesanyja francia?

– Az volt.

Láttam, hogy Barthék az asztalon át szemrehányó pillantásokat vetnek az öreg hölgyre, de ő zavartalanul kíváncsiskodott tovább.

– És az édesanyja franciául beszélt magával?

– Igen.

– John a neve. De ő nyilván Jeannak szólította?

– Igen.

– Akkor én is úgy fogom szólítani. Legyen szíves, tegye arrébb azt a spárgát. Nem szabad spárgát ennem. Az öregség, Jean úr, abból áll, hogy az ember tapasztalatot szerzett, és már semmire sem használhatja. Igazuk van – mutatott a családra –, hogy nem hallgatnak rám. Maga ezt még nem tudhatja, de a hetvenéves és a kilencvenéves kor között nagyon nagy különbség van. Alapvető különbség – hangsúlyozta, és elhallgatott, mert enni kezdett. Csak akkor élénkült fel megint, mikor tányért cseréltek.

– Hányszor járt a világűrben?

– Kétszer. De nem messzire a földtől. Ha almához hasonlítjuk, akkor olyan messzire, mint az almahéj vastagsága.

– Maga szerény?

– Nem hinném.

Elég furcsa beszélgetés volt, és még azt sem mondhatnám, hogy kellemetlen, mert az öreg hölgyből valami sajátos báj sugárzott. Nem is bántam, hogy tovább faggat.

– Helyesnek tartja, hogy a nők az űrbe repüljenek?

– Ezen még nem gondolkoztam – feleltem az igazsághoz híven. – Ha akarnak, miért ne?

– Maguknál Amerikában roppant erős az a feminista mozgalom, a women's liberation. Gyerekes dolog, ízléstelen, de legalább kényelmes.

– Úgy tetszik gondolni? Miért kényelmes?

– Kényelmes tudni, hogy ki a hibás mindenben. A feminista hölgyek szerint a férfiak. De majd ők átrendezik a világot. Elfoglalják a férfiak helyét. Szamárság, de legalább van egy pontos céljuk, maguknak meg nincsen.

A desszert után – óriási rebarbaralepény – a gyerekek kiszöktek az ebédlőből, én meg induláshoz készülődtem. Mikor Barth doktor megtudta, hogy Orlyban lakom, erősködni kezdett, hogy költözzem hozzá. Nem akartam ennyire kihasználni, de nagy volt a csábítás. Végtére az a célom, hogy ne rázhasson le a nyakáról.

Barthné is nagyon hívott, megmutatta a még üres vendégkönyvet: szerencsét hoz, ha elsőnek egy űrhajós írja be a nevét. Udvarias szópárbajt vívtunk, végül is engedtem. Megállapodtunk, hogy holnap hozzájuk költözöm. A doktor kikísért a kocsimhoz, és mikor beszálltam, azt mondta, a nagymamája szemlátomást megkedvelt, és ez nem akármilyen kitüntetés. A nyitott kapuban állt, mikor elindultam, neki az éjszakai Párizsnak.

Nem volt kedvem a nagy forgalomhoz, hát elkerültem a belvárost, a Szajna menti bulvárok felé tartottam, ott kényelmesebb, hiszen már éjfél felé jár. Elég fáradt voltam, de boldog. A Barthtal folytatott beszélgetés valami homályos reménnyel töltött el. Lassan hajtottam, mert sok fehér bort megittam a vacsorához. Feltűnt előttem egy kis 2 CV, túl óvatosan vánszorgott a járda mentén. Különben üres volt az út, a folyóparti korláton át láttam a túlsó parton sötétlő nagy áruházi raktárakat. Csak öntudatlanul láttam, mert gondolataim messze jártak, mikor a visszapillantó tükörben egyszerre csak vakítóan felragyogott két reflektor. Éppen előztem a kis 2 CV-t, méghozzá túl nagy ívben, hát vissza akartam húzódni a vánszorgó kiskocsi mögé, hogy helyet adjak az éjszakai versenyautósnak, de már késő volt. A reflektorfény hátulról az egész kocsit elöntötte, és a lapos rakéta elsüvített köztem és a kisautó között. A légörvény megdobta a Peugeot-mat, és mire észbe kaptam, a másik már eltűnt. Valami hiányzott a jobb sárvédőmről. A tükörnek csak a nyele maradt. Lenyeste a tükröt. Szép lassan továbbhajtottam, arra gondolva, hogy ha kevesebb bort iszom, most egy roncsban feküdnék, mert fürgébben húzódom jobbra, és akkor a sportkocsi éppen belém rohan. Randynak volna min rágódnia. Milyen jól beleillene a halálom a nápolyi sémába! Milyen biztosra venné Randy, hogy a szimulációs akcióval függ össze! De, úgy látszik, nem az a sorsom, hogy én legyek a tizenkettedik: további kalandok nélkül megérkeztem a szállodába.

Barth azt akarta, hogy csoportja nem hivatalos, baráti keretek között vegye át az ügyet, vagy talán az új házával akart dicsekedni, elég az hozzá, hogy ottlétem negyedik napján, vasárnap ismerkedő fogadást rendezett. Több mint húsz vendéget vártak. Én nem voltam hivatalos szereplésre felkészülve, hát szombaton be akartam menni Párizsba, hogy illendő öltözéket szerezzek, de Barth lebeszélt róla. Így hát kopott farmerban és elnyűtt pulóverben álltam Barthék mellett a bejáratnál, mert jobb ruhadarabjaimat az olasz rendőrség tönkretette. A földszinti szobák falait széthúzták, tágas szalonná alakult át az egész földszint. Elég különös vendégség volt. A szakállas ifjak és parókás kékharisnyák között részint eltévedt vendégnek, részint házigazdának éreztem magam, hiszen Barthék szállóvendége és némiképpen a ház büszkesége voltam. Frissen nyírva és borotválva úgy festhettem, mint egy öreg cserkész. Nem volt sem szertartásos merevség, sem annak még rosszabb ellentéte, száj tépő értelmiségi bohóckodás. Különben is, a legutóbbi kínai események óta a maoisták valahogy eltűntek. Igyekeztem mindenkinek juttatni magamból, hiszen azért jöttek, hogy megismerjék a szénanáthás űrhajóst, aki egyben utazó ügynök és műkedvelő detektív. A könnyed csevegés mindjárt a világ bajaira terelődött. Egyébként nem is könnyed volt, inkább a felelősséget lerázó, hiszen Európa évszázados küldetésének vége, és ezek a Nanterre-ban vagy az École Supérieure-ben végzett szakemberek ezt jobban megértették honfitársaiknál. Európa csak gazdaságilag lábalt ki a válságból. A prosperitás visszatért, de jó közérzet nélkül. Nem a rákbeteg félelme ez, akit még az áttételek előtt megműtötték, hanem az a tudat, hogy a történelem szelleme továbbállt, és ha visszatér is, ide már nem. Franciaország semmit sem tehet, ezért cseveghetnek ők fesztelenül a világ bajairól, hiszen levonultak a színpadról a nézőtérre. MacLuhan próféciái beteljesülnek, de fonák módon, mint a próféciákkal lenni szokott. Létrejön a világfalu, de két részre szakadva. A szegényebbik fele szenved, a gazdagabbik a tévé segítségével importálja ezt a szenvedést, és távrészvéttel kíséri. Már azt is tudjuk, hogy ez így nem mehet tovább, de mégiscsak megy. Tőlem senki sem kérdezte meg, mi a véleményem az amerikai külügyminisztérium új doktrínájáról, a "kivárásról" a gazdasági védőkordonon belül, hát hallgattam. A világ szenvedései után őrültségei következtek. Megtudtam, hogy a híres francia rendező filmet akar csinálni a repülőtéri vérfürdőről. A titokzatos hős szerepét Belmondo játssza, a megmentett lányét – gyerek helyett, mivel gyerekkel nem lehet ágyjelenetet csinálni – egy híres angol színésznő. Ez a filmcsillag éppen most ment férjhez, és a mostanában divatozó nyilvános nászéjszakára sok prominens személyiséget hívott meg, hogy a hitvesi ágy körül gyűjtést rendezzen a római áldozatok javára. Mióta azokról a belga apácákról hallottam, akik jótékony célú prostitúcióval óhajtják levezekelni az egyházak képmutatását, szemem se rebben az effajta hírekre. A politika is szőnyegre került. A legfrissebb újdonság: az argentin honvédő mozgalomról kiderült, hogy a kormány bérencei. Néhányan aggódtak, hogy hosszabb távon Franciaországban is megtörténhet ilyesmi. A fasizmus elavult, a primitív diktatúrák szintén, legalábbis Európában, de a szélsőséges terror ellen nincs hatékonyabb eszköz, mint az aktivisták preventív likvidálása. Közvetlen profilaktikus gyilkosságot a demokrácia nem engedhet meg magának, de szemet hunyhat a kormánypárti orgyilkosság felett, korlátozott felelősséggel és diszkrét, közvetett felügyelettel. Nem a régi titkos vészbíróságok támadnak fel, nem hivatalos állami akció ez, hanem konstruktív terror per procura* Beszéltek egy filozófusról, aki az erőszak totális legalizálását javasolja. Már de Sade megmondta, hogy ez az állapot az igazi szabadság teljessége. Alkotmányosan biztosítják minden államellenes avagy konzervatív cselekmény szabadságát, és mivel a status quo fenntartásában érdekelt erők többen vannak, mint az államrombolók, a két szélsőség összecsapásából a rend épségben kerül ki, még akkor is, ha valamiféle polgárháború zajlik le.

[*Meghatalmazás folytán. (latin)]

Tizenegy körül Barth a házat kezdte mutogatni az érdeklődőknek, kiürült a szalon, és a terasz nyitott ajtajánál ülő három vendéghez csatlakoztam. Kettő matematikus volt, méghozzá ellenlábasok, mert Saussure, Lagrange rokona, analízissel, vagyis tiszta matematikával foglalkozik, a másik pedig alkalmazott matematikával: programozó, képzettségére nézve statisztikus. Küllemük mulatságos kontrasztot alkot. Saussure sovány, hollófekete. Csontos arcát oldalszakáll keretezi, zsinóron lógó aranykeretes csíptetőt visel, mintha egy dagerrotipről lépett volna le, és japán zsebszámológép lóg a nyakában, mint valami lovagrend keresztje. Ezt nyilván viccnek szánja. A statisztikus zömök, göndör, aranyszőke, akár egy tagbaszakadt boche* az első világháborús francia képeslapokon, és csakugyan német családból származik. Neve Mayer és nem Mailleux, mint először hittem, mert így ejti ki a nevét. A két matematikus nem volt beszédes kedvében, a harmadik férfi szólított meg, dr. Lapidus, a farmakológus. Ő úgy festett, mint aki most vetődött ide egy lakatlan szigetről: éppen szakállt növeszt. Megkérdezte, nem bukkant-e a nyomozás elvetélt esetekre, vagyis olyanokra, amelyekben a téboly tünetei felléptek ugyan, de aztán maguktól elmúltak. Azt feleltem, hogy a mikrofilmek az egész anyagot tartalmazzák, és ha Swift esetét nem tekintjük elvetéltnek, akkor nem volt ilyen.

[*A németek francia gúnyneve.]

– Ez elképesztő! – mondta.

– Miért elképesztő?

– A tünetek intenzitása eltérő volt, és ha valaki kórházba került, például az, aki kiugrott az ablakon, akkor a tünetek megszűntek. Ha kémiai eredetű pszichózist tételezünk fel, ez a bevett adag érthetetlen növekedését jelentené. Senki sem figyelt fel erre?

– Nem nagyon értem, mire gondol.

– Nem létezik olyan pszichotrop vegyület, amely akkora késedelemmel hatna, hogy ha mondjuk, hétfőn veszik be, az első tünetek kedden jelentkeznének, a hallucinációk szerdán, a hatás maximuma pedig szombaton. Lehet persze tartalékot képezni a szervezetben, teszem azt, beültetni a, bőr alá egy olyan készítményt, amely hetek alatt szívódik fel, de az ilyen eljárás nyomot hagy a holttesten. A boncolás kimutatta volna, márpedig az aktákban nem találtam ilyesmit.

– Nem talált, mert semmi effélét nem állapítottak meg.

– És éppen ez az, ami szöget ütött a fejembe!

– De hát többször is bevehettek abból a szerből, úgy, hogy felhalmozódott…

Rosszallóan ingatta a fejét.

– Hogyan? Az új életmód kezdetétől a tünetek fellépéséig mindig jó néhány nap telt el, hat vagy nyolc, sőt tíz is. Nincs olyan szer, amely ekkora késedelemmel hatna, vagy így felhalmozódna. Ha feltételezzük, hogy nápolyi tartózkodásuk első vagy második napján kezdték szedni a szert, a tüneteknek negyvennyolc órán belül jelentkezniük kellett volna. Vesebetegek vagy májbetegek esetében még lehetne erről vitatkozni, de ilyenek nem voltak köztük!

– Tehát mi a véleménye?

– Eszerint rendszeresen, fokozatosan és folyamatosan mérgezték őket.

– Szándékos mérgezésre gondol?! Elmosolyodott, aranyfogait rám villantva.

Nem. Én nem tudom, talán gonosz manók voltak, talán legyek repültek egy gyógyszergyárból egyenesen az áldozatok pirítósára, miután valami újabb fajta aromás lizerginszármazékokon sétálgattak, de annyit tudok, hogy a vegyület töménysége az áldozatok vérében lassan növekedett.

– De ha olyan vegyület, amely még ismeretlen…

– Nekünk?

Olyan hangon mondta, hogy elmosolyodtam.

– Igen. Önöknek. A kémiának. Ez lehetetlen? Elhúzta a száját, rám villant az arany.

– Ismeretlen vegyület több van, mint égen a csillag. De nem létezhet olyan, amely egyidejűleg érzékeny és érzéketlen a szöveti anyagcserére. Végtelen sok kör létezik, de nincs négyszögletes kör.

– Nem értem.

– Pedig egyszerű. A heves tüneteket előidéző vegyületek a szervezetben tartós kötést hoznak létre, mint a szén-monoxid vagy a ciánszármazékok a hemoglobinnal. Az ilyen vegyületeket a boncolás mindig ki tudja mutatni. Főleg, ha mikromódszereket alkalmaznak, például a kromatográfiai. Alkalmazták, és nem mutatott ki semmit! Ha így van, akkor ez a vegyület könnyen bomlik. Ha könnyen bomlik, akkor gyakran kell beadni kis adagokban, vagy egyszer, nagy adagban! De ha egy adagban került a szervezetbe, akkor a tünetek órák múlva jelentkeztek volna, és nem napok múlva. Érti?

– Igen. Értem. És úgy gondolja, nincs alternatíva?

– Dehogynem, van. Ha a szóban forgó szer a bevétel pillanatában teljesen ártalmatlan, és csak akkor vesz fel pszichotrop tulajdonságokat, amikor felbomlik a vérben vagy a szövetekben. Például a májban. A máj arra törekszik, hogy eltávolítsa a szervezetből az ártalmatlan vegyületet, és méreggé alakítja át. Ez érdekes biokémiai csapda volna, de merő fantázia, mert ilyen szer nem létezik, és szerintem nem is létezhet.

– Miért olyan biztos ebben?

– Azért, mert ilyen mérget, ilyen "trójai falovat" a farmakológia semmilyen formában nem ismer, és ha valami még sohasem fordult elő, akkor nagyon kevéssé valószínű, hogy előfordulhat.

– Hát akkor?

– Nem tudom.

– Csak ezt akarta mondani?

Udvariatlan voltam, de ez a Lapidus idegesített. Egyébként nem sértődött meg.

– Nem, még valamit. Az a hatás több tényezőnek az eredője lehetett.

– Úgy érti, hogy többféle anyag került a szervezet be? Mérgek?

– Igen.

– De akkor ez már kétségkívül szándékos merényletre mutatna!

A vegyész helyett váratlanul Saussure szólalt, meg.

– Egy lombardiai lány egy párizsi orvosnál szolgált aki a Szent Péter utca negyvennyolcban a második emeleten lakott. A húga eljött meglátogatni, elfelejtette az utca nevét, a Szent Péterből Szent Mihály lett. Elment a Boulevard Saint Michelre, megtalálta a negyvennyolcas számú házat, fölment a második emeletre, látott egy orvosi táblát, becsöngetett, és megmondta, hogy Maria Duvalt keresi, a nővérét. És történetesen ebben a másik utcában, egy egészen más orvosnál, szintén egy Duval nevű leány szolgált, még a keresztneve is Maria volt, de ez egy egészen másik Maria Duval volt, nem a lány nővére. Mármost arra a kérdésre, mekkora volt ennek az eseménynek az a priori valószínűsége, egyáltalán nem lehet értelmes, vagyis matematikailag hiteles választ adni. Ez a dolog apróságnak látszik, de higgye el, valóságos szakadék! A valószínűségi elméletek egyetlen modellezési területe a Gibbs-féle világ, az ismétlődő folyamatok világa. Az egyedi események, amelyekre nem érvényes a statisztika, mert egyszeriek, megtörténnek, de a valószínűségükről nem lehet beszélni.

– Nincsenek egyedi események – szólt közbe Mayer, aki eddig különféle fintorokat vágott, a nyelve hegyével kitolva az arcát.

– Vannak – mondta Saussure.

– De nem mint sorozatok.

– Te is egyedi eseménysorozat vagy. Mindenki az.

– Disztributívan vagy kollektívan?

Absztrakt szópárbaj ígérkezett, de Lapidus mindkettőnek térdére tette a kezét, így szólva:

– Uraim!

A két matematikus elnevette magát, Mayer megint kitolta az arcát a nyelvével, Saussure pedig folytatta:

– Meg lehet határozni a Duval vezetéknév és a párizsi orvoslakások gyakorisági mutatóját, eddig rendben van, de hogyan viszonyul Szent Péter és Szent Mihály összetévesztése a róluk elnevezett utcák franciaországi gyakoriságához? És milyen számértéket rendelhetünk ahhoz az esethez, amelyben a lány olyan házba téved, ahol lakik ugyan Duval vezetéknevű nő, de a harmadik emeleten, nem a másodikon? Egyszóval, hol zárul a vonatkoztatási halmaz?

– Biztosan nem a végtelenben – makacskodott Mayer.

– Bebizonyíthatom, hogy nemcsak klasszikus, hanem transzfinit értelemben is végtelen.

– Elnézést – próbáltam őket a magam ügyéhez visszaterelni –, Saussure doktor, ön bizonyára az előbbi témához kívánt kapcsolódni, de milyen értelemben?

Mayer résztvevő pillantást vetett rám, és kiment a teraszra. Saussure szemlátomást elcsodálkozott, hogy ilyen fafejű vagyok.

– Járt a kertben a lugas mögött, az eperágyásoknál?

– Hogyne.

– Van ott egy kerek faasztal, a pereme rézszögekkel kiverve. Látta?

– Láttam.

– Lehetségesnek tartja, hogy ha egy pipettával jó magasról annyi csepp vizet csöppentek az asztalra, ahány szög van, mindegyik szöget eltalálom?

– Hát… ha ügyesen céloz, miért ne…

– És ha vaktában csöpögtetek, akkor már nem?

– Persze hogy nem.

– Márpedig, kedves uram, ha eléred az eső, öt perc sem kell hozzá, és mindegyik szög biztosan megkapja a maga vízcseppjét…

– Hogy kerül ez… – elhallgattam. Csak most jöttem rá, hová akar kilyukadni.

– Igen, igen! Az én nézetem radikális. Rejtély egyáltalán nincsen. Azt, hogy mi lehetséges, az események halmazának számossága dönti el. Minél nagyobb a halmaz számossága, annál kevésbé valószínű események is lejátszódhatnak benne.

– Nem létezik az áldozatok sorozata…?

– Áldozatok vannak. És ezt a statisztikai mechanizmus rovására kell írni. A megszámlálhatatlanság feneketlen mélységéből, amelyre kis történetemmel utaltam, önök kihalásztak egy specifikus frakciót, amelyet soktényezős hasonlóság jellemez. Ezt a szakaszt egész sorozatnak tekintik, és ezért titokzatos.

– Tehát ön is, mint Lapidus úr, úgy véli, hogy elvetélt esetek után kellene kutatnunk?

– Nem. Éspedig azért nem, mert azokat nem lehet megtalálni. A frontkatonák halmaza magában foglalja a halottak és sebesültek halmazát. Ezt könnyű különválasztani, de nem lehet különválasztani azoknak a katonáknak a halmazát, akiket hajszálnyira került el a golyó, mert semmiben sem különböznek azoktól, akiket egy kilométerre került el. Ezért az önök ügyéről csak egyetlen módon lehet megtudni valamit: véletlenül. A véletlenstratégiát alkalmazó ellenfelet csak ugyanilyen stratégiával lehet legyőzni.

– Miket mesél itt magának Saussure doktor! – szólalt meg egy hang a hátunk mögött. Barth jött le hozzánk egy őszülő, sovány férfi társaságában. Bemutatta, de nem értettem a nevét. Saussure-t Barth nem úgy kezelte, mint a csoportja tagját, hanem mint kiállítási tárgyat. Megtudtam, hogy a matematikus egy éve még a Futuribles-ben dolgozott, onnan átment a francia CETI csoporthoz, amely a kozmikus civilizációkkal foglalkozik, de sehol sem tudott megmaradni. Megkérdeztem, mi a véleménye a kozmikus civilizációkról. Úgy gondolja, azok sem léteznek?

– Ez már nem olyan egyszerű – mondta, és felállt. – Más civilizációk léteznek, noha nem léteznek.

– Ezt hogy értsem?

– Nem léteznek mint róluk alkotott képzeteink megfelelői, tehát azt, ami az ilyen civilizációkat alkotja, az ember nem volna képes mint civilizációt meghatározni.

– Lehetséges – bólintottam –, de a civilizációk halmazában a mi helyünket is meg kellene határozni, nem igaz? Vagy szürke átlag vagyunk a kozmoszban, vagy elhajlás, talán éppen szélsőséges.

A körülöttünk állók felkacagtak. Csodálkozva hallottam, hogy Saussure éppen az effajta érvelések miatt hagyta ott a CETI-t. Csak ő nem mosolygott. Hallgatott, a számológépét forgatva, mint valami nyakláncon csüngő érmet. Félrevontam a körülállók gyűrűjéből, az asztalhoz vezettem, kezébe nyomtam egy pohár bort, én is fölvettem egyet, és ittam az ő felfogására, ami a kozmikus civilizációkat illeti, majd megkértem, avasson be a koncepciójába.

Ez a legjobb taktika, Fitzpatricktól tanultam: olyan modor, amelyről nem lehet megállapítani, hogy komolyság, vagy annak a karikatúrája. Saussure magyarázni kezdte, hogy a tudomány egész haladása semmi egyéb, mint fokozatos lemondás a világ egyszerűségéről. Az ember azt akarja, hogy minden egyszerű legyen, még akkor is, ha egyben titokzatossá válik. Egyetlen típusú isten, az is egyes számban; egy típusú természeti törvények ; az értelem keletkezésének egyetlen típusa az univerzumban, és így tovább. Itt van például a csillagászat. Eleinte azt állította, hogy mindaz, ami létezik, csillagok jelen időben, múlt és jövő időben, továbbá csillagtörmelékek, vagyis bolygók. Aztán kénytelen volt belátni, hogy a kozmosz jelenségeinek sokasága nem fér bele ebbe a sémába. Az emberek egyszerűségre sóvárognak, ezért csinálhatott karriert Ockham borotvája, amely megtiltja, hogy a létezésmódok, tehát az osztályozási kategóriák a szükségesnél tovább szaporodjanak. De a sokféleség, amelyet nem akartunk tudomásul venni, legyőzi babonáinkat. A fizikusok ma feje tetejére állítják Ockham mondását, azt állítva, hogy minden lehetséges, ami nem tilos. Minden a fizikában. És a civilizációk sokfélesége nagyobb, mint a fizikai jelenségeké.

Szívesen hallgattam volna tovább, de Lapidus elcipelt az orvosokhoz és biológusokhoz. Véleményük egyhangú volt: kevés az adat! Meg kell vizsgálni azt a hipotézist, hogy a halálsorozat a nápolyi mikrobioszféra valamely tényezőjére érzékeny szervezet vele született tulajdonságaiból következik. Venni kell tehát két embercsoportot, mindkettőben legyen körülbelül negyven, sorsolással kiválasztott, piknikus testalkatú, ötvenéves férfi, ezeket kénbe kell áztatni, napoztatni, masszírozni, izzasztani, kvarclámpákkal sütögetni, horrorfilmekké! ijesztgetni, pornográf objektumokkal kissé felizgatni, és várni, míg valamelyik megőrül. Akkor hozzá lehet fogni az egész társaság génanyagának elemzéséhez, ősökre visszamenően, felkutatni a tisztázatlan okból bekövetkezett, hirtelen haláleseteket a felmenőknél, ebben a komputer nyilván rengeteget segíthet! Egyesek hozzám beszéltek, mások egymással vitatkoztak a fürdővíz és a levegő összetételéről, adrenokrómokról, metabolikus eredetű kemogén hallucinációs skizofréniáról, míg Barth doktor végül is kiszabadított, és átterelt a jogászokhoz. Némelyik a maffiára szavazott, mások egy még ismeretlen, újabb szervezetre, amely csak később óhajtja tekintélyét növelni a titokzatos halálesetekkel. Indítékok? És milyen indítékból gyilkolt az a japán Rómában szerbeket, hollandokat és svábokat? Láttam a mai újságokat? Egy újzélandi turista tiltakozni kívánt az ellen, hogy Bolíviában elraboltak egy ausztrál diplomatát, ezért Helsinkiben megpróbált eltéríteni egy chartergépet, amelyen zarándokok utaztak a Vatikánba. A római jog id fecit cui prodest* elve már nem érvényes. Nem, inkább a maffia, hiszen akármelyik olasz mafioso lehet, az utcai árus, a portás, a fürdőmester, a sofőr; a heveny pszichózis a hallucinogének mellett szól, étteremben ilyesmit nem könnyű beadni, de ki más hajtana fél szívesen egy pohár üdítőt, mint a jól kiizzadt fürdővendég a forró víz után? A jogászokat körülvették az orvosok, akiktől az előbb megszöktem, és fellángolt a vita a kopaszodás témájáról, de semmi sem sült ki belőle. Tulajdonképpen egész jól mulattam. Egy óra tájban néhány kisebb csoport összeolvadt, és pezsgő mellett viharos eszmecsere bontakozott ki a szex problémájáról. Az áldozatoknál talált gyógyszerek listája biztosan nem teljes. Hogyan is lehetne, mikor hiányzanak róla a modern szerelmi bájitalok, afrodiziákumok! Az élemedett urak biztosan szedtek ilyesmit! Tömérdek van belőlük, Topcraft, Bios 6, Dulong, Antipraecox, Orkasfluid, Sex Tonicum, Sanurex Erecta, Elixire d'Egypte, Erectovite, Topform, Action Cream, ez a tárgyismeret elkápráztatott és zavarba is hozott, mert csakugyan hézagot tárt fel a nyomozásban – senki sem vizsgálta az ilyen szerek pszichotrop hatását. Azt tanácsolták, foglalkozzam vele. Sehol, senkinél nem találtak ilyesmit? Éppen ez az, ami különösen gyanús! Fiatal ember nem titkolná az effélét, de az idősebb urak köztudomásúlag prűdek, képmutatók, őrzik a látszatot. Beszedték a szert, és megsemmisítették a csomagolását…

[*Az tette, akinek érdeke, (latin)]

Nagy lárma volt, minden ablak nyitva, dugók pukkantak, a mosolygó Barth hol ebben, hol abban az ajtóban tűnt fel, spanyol lányok tálcákat hordoztak körül, egy gyöngyarany szőkeség, talán Lapidus felesége, a félhomályban egész csinos, azt mondta, egy régi barátjára hasonlítok, a vendégség kétségkívül jól sikerült, engem pedig elöntött a pezsgővel enyhített mélabú, mert csalódottnak éreztem magam. A sok lelkes, rokonszenves tudós egyikében sem volt meg az a szikra, az a nyomozói tehetség, amelynek a művészetben az ihlet felel meg. Az a képesség, hogy a tények dzsungeléból kiemeljék a lényeges dolgokat. Ahelyett, hogy a feladat megoldásán gondolkodnának, csak újabb kérdéseket tesznek fel. Randyban megvan az a bizonyos adottság, de nincs elegendő tudományos ismerete, Barth házát majd szétfeszíti a sok tudás, amely sajnos nem tud a lényegre koncentrálódni.

Végig ott maradtam a szalonban, a háziakkal együtt kísértem ki az utolsó vendégeket, sorra indultak az autók, kiürültek a kocsibejárók, a ház minden ablaka világos volt, én pedig a vereség érzésével ballagtam föl a szobámba, magammal még elégedetlenebbül, mint velük. Kinéztem az ablakon, a kertek és elővárosi épületek sötét sávján túl Párizs fénye derengett, de nem homályosította el a zenitjén álló Marsot, amely úgy ragyogott, mintha valaki aranypontot tett volna minden fölé.

Van az embernek egy-egy ismerőse, akivel sem közös érdeklődés, sem különösebb élmények nem kapcsolják össze, nem leveleznek, ritkán és csak véletlenül találkoznak, és a másik ember létezésének mégis lényeges, bár homályos jelentősége van. Ilyen ismerősöm Párizsban az Eiffel-torony, nem mint a város szimbóluma, mert Párizs hidegen hagy. De a torony fontos nekem, erre akkor jöttem rá, mikor olvastam az újságban, hogy esetleg lebontják, és megrémültem.

Valahányszor Párizsban vagyok, elmegyek megnézni. Csak megnézni, semmi több. Látogatásom végeztével besétálok a torony alá, a négy hídláb közé, ahonnét látni az acélíveket, a rácson át az eget, meg a lift régimódi, nagy kerekeit, így volt másnap is, az ismerkedő vendégség után. A torony nem változott, bár sokemeletes házak dobozai veszik körül.

Szép nap volt. Leültem egy padra, és törtem a fejem, hogyan szabaduljak ki az egész históriából, mert reggel ezzel az elhatározással ébredtem. Az ügy, amelynek annyi erőfeszítést szenteltem, egyszerre csak idegenné, fölöslegessé és valahogy hazuggá vált. Illetve az én lelkesedésem volt hazug. Mintha hirtelen kijózanodtam vagy megokosodtam volna, világosan láttam, milyen éretlenül és infantilisan viselkedtem már megint, mint minden létfontosságú döntésemben. Tizennyolc éves koromban egyszer csak fejembe vettem, hogy rohamosztagos leszek, és sikerült is meglátnom a normandiai hídfőt, de hordágyról, mert a német légvédelem lelőtte vitorlázógépünket, mi harmincan a célpont mögötti német bunkerekre pottyantunk, és ennek az éjszakának köszönhettem, hogy törött farcsonttal egy angol kórházba vittek. De a Marssal tulajdonképpen ugyanígy volt. Ha ott jártam volna, nem emlegetném éltem fogytáig, inkább úgy járhatnék, mint az, aki másodiknak lépett a holdra, és nem érte be a nagyvállalatok felajánlott igazgatótanácsi foteljaival, hanem öngyilkossági szándékok gyötörték. Egyik kollégám sörforgalmazási igazgató lett Floridában, valahányszor sörösdobozt veszek a kezembe, magam előtt látom, amint angyalfehér szkafanderben a liftbe lép, hát azért ugrottam fejest ebbe az ügybe, nehogy az ő nyomába lépjek.

Mindezt világosan láttam, az Eiffel-tornyot bámulva. Fatális egy szakma ez, ott a nagy csalétek: "az emberiség nagy lépése", amely, mint Armstrong mondta, "egy ember kicsiny lépése", de valójában csúcspont, apogeum, és nemcsak a pályán, vesztőhely, az emberélet szimbolikus képe, az elérhetetlen felé ágaskodó minden reményével és erőfeszítésével. Csakhogy itt néhány órába sűrűsödik, amit mások életük legjobb éveinek éreznek. Aldrin tudta, hogy mackós csizmájának a Holdon hagyott nyoma nemcsak az Apolló-program emlékét éli túl, hanem talán az emberiséget is, hiszen csak másfél milliárd év múlva söpri el a Föld pályáján túl duzzadó Nap tüze, de hogyan érhetné be söreladással ez az ember, aki ilyen közel volt az örökkévalósághoz? Tudni, hogy már minden mögöttünk van, és ezt ilyen hirtelen, ilyen végérvényesen megtudni, rosszabb a vereségnél: a hajdani csúcspont kigúnyolása. Csak ültem ott, bámultam a vas emlékművet, amelyet egy megbízható mérnök állított a tizenkilencedik századnak, és mindinkább csodálkoztam a tulajdon vakságomon, amelynek ennyi éven át engedtem, és már csak a szégyenkezés tartott vissza attól, hogy visszasiessek Garges-ba, és suttyomban összecsomagoljam a motyómat. A szégyenkezés meg a lojalitás.

Délután feljött a manzárdszobámba Barth. Kissé zavartnak láttam. Új hírt hozott. Pingaud felügyelő, a Sûreté és a Barth-csoport összekötõje, meghívott mind a kettõnket. Be akar számolni egy esetrõl, amelyben egyik kollégája, Leclerc felügyelõ nyomozott. Pingaud úgy véli, meg kellene ismerkednünk az üggyel. Persze ráálltam, és együtt bementünk Párizsba. Pingaud várt ránk. Megismertem, õ az a hallgatag, õszülõ úr, akit tegnap este Barth mellett láttam. Jóval idõsebb, mint akkor véltem. A folyosó végéről nyíló szobácskában fogadott bennünket, felállva íróasztala mellől, amelyen magnetofon is volt. Minden bevezető nélkül elmondta, hogy a minap nála járt a felügyelő; már nyugdíjas, de néha meglátogatja régi ismerőseit. Beszélgetés közben szó került az ügyről, amelyet Leclerc nem adhat elő személyesen, de a felügyelő kérésére magnetofonra mondta. Pingaud azt mondta, telepedjünk le kényelmesen, mert a história elég hosszú, aztán magunkra hagyott bennünket, mintha udvariasságból nem akarna zavarni, de viselkedését elég furcsának találtam.

Rendőr létére valahogy túl előzékeny, nem ilyen szokott lenni a rendőrség, főleg a francia. Ennyi szívesség, és ugyanakkor furcsa közöny. Nem valószínű, hogy Pingaud lehazudja a csillagot az égről; nem holmi színlelt nyomozást, kitalált históriát akar feltálalni nekünk, a felügyelő is biztosan csakugyan nyugdíjas, de miért nem tudott valahol összehozni minket? Azt még megértem, hogy az aktákat nem akarják megmutatni, az nekik szentség, de a magnószalag azt sugallja: minden vitának elejét akarják venni. Az információt ne kövessék kommentárok. A magnószalagtól semmit sem lehet kérdezni. Mi rejlik emögött? Barth vagy éppúgy megrökönyödött, mint én, vagy magába fojtotta kétségeit, jószántából vagy utasításra. Mindez átsuhant a fejemen, mielőtt még a bekapcsolt magnetofonból felcsendült volna egy mély, magabiztos, kissé asztmás hang.

– Uram, félreértés ne essék, csak annyit mondok el, amennyit elmondhatok. Pingaud felügyelő kezeskedik önért, de némely dolgokat el kell hallgatnom. Ismerem az ügyet, amely miatt ön idejött, már ön előtt ismertem, és ha érdekli a véleményem: nincs mit nyomozni rajta. Érti, mire gondolok? Rendőri érdeklődésem nem terjed ki olyasmire, amire a büntető törvénykönyv cikkelyei nem vonatkoznak. A világon kismillió érthetetlen ügy van, repülő csészealjak, ördögűzés, televíziós mágusok, akik puszta ránézéssel meghajlítanak egy villát, de én mint rendőr, mindezzel nem foglalkozom. Mint a France Soir olvasója, rászánhatok öt percet, és azt mondhatom: "Nahát!" Szóval ha azt mondom, hogy abban az olasz ügyben nincs mit nyomozni, akkor tévedhetek, de harmincöt évi rendőri munka van a hátam mögött. Egyébként jogában áll, hogy fütyüljön a véleményemre. Az ön dolga. Pingaud felügyelő megkért, hogy ismertessek önnel egy ügyet, amelyben két évvel ezelőtt nyomoztam. A végén megérti, miért nem írtak róla a lapok. Leszek olyan udvariatlan, és rögtön hozzáteszem: ha megpróbálná az anyagot a sajtóban felhasználni, mindent cáfolni fognak. Azt is mindjárt megérti, hogy miért. Államérdekről van szó, és én francia rendőr vagyok. Ne sértődjön meg, ez csak szakmai lojalitás. A szokásos formulát mondtam el.

Az ügyet immár lezárták. Dolgozott rajta a rendőrség, a Sûreté, végül a kémelhárítás. A dossziék az irattárban vannak, jó néhány kiló. Tehát kezdem. A fõszereplõ Dieudonné Proque. Ez a Proque nem franciás vezetéknév. Az illetõt eredetileg Prockénak hívták, német zsidó, Hitler alatt vándorolt ki a szüleivel Franciaországba, srác korában, ezerkilencszázharminchétben. A szülõk középpolgárok, a náci idõkig német hazafiak, távoli rokonaik éltek Strasbourgban, a rokon család még a XVIII. században telepedett le Franciaországban. Ádámnál-Évánál kezdem, mert mindennek utánajártunk, mint nehéz ügyekben szokás. Minél homályosabb az ügy, annál mélyebbre kell kotorni. Az apa vagyontalanul halt meg. Proque kitanulta az optikusi szakmát. A megszállás alatt Marseille-ben tartózkodott, a meg nem szállt övezetben, más rokonoknál, ezt a hat évet kivéve mindig Párizsban lakott, az én körzetemben. A Rue Amélie-n volt egy kis optikusműhelye. Elég rosszul ment. Proque szegény volt, nemigen tudott a komolyabb cégekkel konkurrálni. Nem sokat adott el, inkább javítási munkákat végzett, új üveget rakott a szemüvegekbe, néha játékszereket is javított, nemcsak optikai holmikat. A takarékos és szegény emberek optikusa. Anyja túlélte, együtt laktak. Az öreg hölgy kilencven felé járt. Proque agglegény volt, az ügy idején hatvanegy éves. Büntetlen előéletű, a nyilvántartásunkban nem szerepelt, bár tudtuk, hogy az optikusműhely mögött berendezett fotólaborja nem olyan ártatlan hobbi, mint állítja. Sok ember csinál rázós fényképeket, nem feltétlenül pornót, de otthon nem tudja vagy nem akarja előhívni, és szüksége van egy megbízható fototechnikusra. Rendes emberre, aki nem csinál külön másolatokat magának, vagy nemcsak magának. Mindez bizonyos határig nem büntetendő cselekmény. Akadnak emberek, akik másokat kínos helyzetekbe hoznak, és titokban lefényképezik, hogy aztán zsarolhassák. Az ilyeneket általában nyilvántartjuk, és nem ajánlatos, hogy saját sötétkamrájuk meg nagyítóberendezésük legyen, vagy rovott múltú fényképésznél dolgoztassanak. Proque ilyen megbízásokat is vállalt, de csak mértékkel. Tudtuk, hogy néhanapján előhív ilyen fényképeket, rendszerint olyankor, amikor már egy fillérje sincs. De nem volt okunk közbelépni. Különb dolgok fölött is szemet huny ma a rendőrség. Kevés a státus, nincs pénz, nincs ember. Egyébként Proque nem sokat keresett az ilyesmin. Sohasem merészelt volna követelőzni az ügyfeleinél, akik valamit csináltattak vele. Vigyázott magára, mert gyáva ember volt. Anyámasszony katonája. Pontos órarend szerint éltek az anyjával. Minden évben nyaralni mentek, mindig júliusban, mindig Normandiába, a műhely fölött háromszobás lakás, tele limlomokkal, régi bérház, csupa régi lakó, mind ismerik egymást, még a háború előttről. Le kell írnom önnek ezt a Proque-ot, mert a külseje is lényeges, főleg az ön szempontjából. Alacsony, cingár, korán meggörnyedt, a bal szemhéja rángatózott, idegenekre olyan benyomást tett, főleg a déli órákban, mintha nagyothalló, kissé gyagyás vagy szórakozott lenne. Pedig teljesen épeszű volt, csak le szokott esni a vérnyomása, főleg déltájban, és ilyenkor hirtelen elálmosodott. Ezért mindig tartott a műhely asztalán egy termosz kávét, és azt kortyolgatta, ha elkezdett leragadni a szeme. Az évek múltával egyre jobban kínozták ezek az álmosságrohamok, ásítozott, úgy érezte, mindjárt rosszul lesz, elájul. Végül az anyja orvoshoz küldte. Kettőnél is járt, ártalmatlan serkentő szereket írtak fel neki, és ezek egy ideig hatottak is. Arról, amit mondok, a ház minden lakója tudott, mindegyik készséggel elmesélte. Alighanem még a sötétkamrában folytatott homályos ügyletekről is tudtak. Nem volt annak az embernek semmi titka. Az a pár fénykép végtére is gyerekjáték ahhoz képest, amit mi naponta látunk. Különben is, én a bűnügyiről vagyok, a moeurs, [Erkölcs. (francia)] az erkölcsrendészet, az külön világ. A történtek után bevontuk őket a nyomozásba, de az sem vezetett semmire. Mivel egészíthetném még ki a portrét? Régi képes levelezőlapokat gyűjtött, panaszkodott, hogy nagyon érzékeny a bőre, nem tudott lesülni, mindjárt kiütéseket kapott a naptól, különben sem volt az a fajta ember, akit érdekel a napsütötte arcszín. De tavalyelőtt ősszel szemlátomást sötétebb lett az arcbőre, olyan barnapiros árnyalatú, mintha kvarcolna, és a régi ügyfelek, ismerősök meg is kérdezték, mi az, Proque úr, a napozóba jár, ő meg irult-pirult, mint egy szűz lány, ugyan, hová gondolnak, szörnyen kellemetlen baja támadt, kelések bizonyos kényes helyen, nem akar elmúlni, és az orvos elrendelte, hogy az egész testét kvarcoltassa. Azonkívül vitaminokat és kenőcsöt írt fel. Végül használt is. Október volt, elég ronda, hideg, esős abban az évben, az optikust főleg ősszel kínozták azok a rohamok, ájulás kerülgette, méghozzá éppen délben, megint elment az orvoshoz, az megint felírt valami serkentő tablettát. A hónap vége felé ebéd közben eléggé felvillanyozott hangulatban elmesélte az anyjának, hogy jól fizető munkát kapott, egész sorozat fényképet fog előhívni és kinagyítani, színes képek, sok másolattal, nagy formátumban. Ezerhatszáz frank haszonra számított, jókora összeg volt ez neki. Este hét után leengedte a redőnyt, és bezárkózott a sötétkamrába, előre megmondta az anyjának, hogy későn megy haza, mért a munka sürgős. Egy óra körül az öreg hölgy valami lármára ébredt. A hangok a fia szobájából jöttek. Az optikus a földön ült és zokogott, "ilyen rettenetesen még soha senki nem sírt" – idézem az édesanya vallomásából. Sírt, kiabált, hogy tönkretette az életét, és meg kell ölnie magát. Összetépte dédelgetett képeslapgyűjteményét, felforgatta a bútorokat, az öregasszony nem tudta lecsillapítani – máskor olyan engedelmes fia most rá sem hederített. Az öreg hölgy rémülten toporgott mögötte, rángatta a ruháját, a férfi pedig, mint egy rossz melodrámában, először kötelet keresett, levágta a függönyzsinórt, de az túl gyenge volt, az anyja különben is kitépte a kezéből, aztán a szerencsétlen fickó a konyhába rohant, kést keresett az evőeszközök között, végül le akart menni a sötétkamrába valami méregért. Volt odalent mindenféle vegyszere, de mintha elgyöngült volna, leült a padlóra, végül elaludt, de még álmában is sírt. Reggelig aludt a földön, mert az anyja nem bírta fölemelni az ágyra, és nem akarta behívni a szomszédokat, inkább csak egy párnát tett a feje alá. Másnap az optikus többé-kevésbé normális volt, csak nagyon levert. Panaszkodott, hogy szörnyen fáj a feje, és olyan érzése van, mintha egész éjjel ivott volna, pedig soha nem ivott többet, mint az ebédhez negyed liter könnyű fehér bort. Bevett valami fájdalomcsillapítót, és lement a műhelyébe. A szokásos módon töltötte a napot. Szemüveget elég kevesen csináltattak nála, a bolt többnyire üres volt, az optikus a műhelyben lencséket csiszolgatott, vagy fényképeket hívott elő a sötétkamrában. Ezen a napon csak négy megrendelő járt nála. Könyvet vezetett, a legkisebb munkát is bejegyezte, ha olyasmi volt, amiért a megrendelő később visszajön. Ha nem tudta az ügyfél nevét, beírta, milyen munkáról van szó. Kivéve persze a fényképnagyításokat. A következő két napon sem történt semmi különös. Harmadnap megkapta a nagyításokért járó pénz egy részét. Az ilyen bevételekről sem vezetett könyvet, annyira ostoba nem volt. Finomabb vacsorát ettek az anyjával, legalábbis az ő szokásaikhoz képest. Drágább bor, hal, most már nem emlékszem olyan pontosan, de elhiheti, akkor még azt is betéve tudtam, hányféle sajtot ettek. Másnap újabb filmeket kapott ugyanattól a megrendelőtől. Ebédnél remek hangulatban volt, biztatgatta az édesanyját, hogy még saját házuk is lesz, este megint bezárkózott a sötétkamrába, és éjfél után az öreg hölgy szörnyű lármát hallott odalentről. Lerohant, dörömbölt a sötétkamra hátsó ajtaján, a furnérlemez közfalon át hallotta, hogy az optikus összevissza karattyol, csapkod, tör-zúz, üvegeket vág a földhöz, hát rémületében áthívta a szomszédot, egy vésnököt, akinek szintén ott van műhelye az utcában. A szomszéd, egy megfontolt, idősebb özvegyember, vésővel kifeszegette a reteszt. Odabent sötétség és majdnem teljes csend fogadta őket. Proque a földön feküdt, a pornográf fotók félig előhívott, összeragadt negatívjai között, mindenfelé negatívok hevertek, részben összetépve, a linóleum padlón tócsákban álltak a vegyszerek, mert az optikus összetörte valamennyi üvegjét, földhöz vágta a nagyítógépet, a sav megégette a kezét, lyukakat mart a ruhájába, a csapból folyt a víz, Proque csuromvizes volt. Amikor rosszul lett, megpróbált segíteni magán, vizet locsolt az arcára, végül a csap alá dugta a fejét. Alighanem meg akarta mérgezni magát, de cianid helyett bromidot vett be, azért feküdt ott teljesen elkábulva. Tűrte, hogy fölvezessék a lakásba, a szomszéd jóformán az ölében vitte fel, az öreg hölgy elmondta, hogy a szomszéd távozása után Proque dühöngeni próbált, de semmi ereje nem volt, megint úgy viselkedett, mint egy csapnivaló komédiás, az ágyon fekve hadonászott, rugdalózott, el akarta tépni a lepedőt, hogy felakassza magát vele, szájába tömte a párnát, hörgött, sírt, káromkodott, és amikor megpróbált talpra ugrani, elvágódott, és mint először, megint elaludt a padlón.

Másnap későn, elgyötörtén ébredt. Siránkozott, de már teljesen világos fejjel, hogy mennyi kárt okozott a műhelyében. Egész délelőtt takarított, mentette a menthetőt, leöblögette az összeragadt negatívokat, rendet csinált a sötétkamrában, délfelé botra támaszkodva ment el, mert szédült, de új vegyszereket kellett vásárolnia, hiszen valamennyit tönkretette. Este panaszkodott az anyjának, hogy úgy látszik, elmebeteg, faggatta, hogy voltak-e őrültek a családban, nem akarta elhinni, hogy az öreg hölgy egyről sem tud. Gorombán leteremtette, hazugsággal vádolta az édesanyját. Az öreg hölgy ebből látta, hogy fia még nincs rendben, hiszen azelőtt soha nem volt egy hangos szava. Soha nem volt ilyen agresszív, de persze érthető, hogy aki néhány napon belül váratlanul kétszer is őrjöngeni kezd, utána ijedt és feldúlt. Nyilván mindenki elmebajra gyanakodott volna. Proque azt mondta az anyjának, hogy ha ilyesmi még egyszer előfordul, elmeorvoshoz megy. Nem volt szokása az ilyen energikus döntés, a keléseivel például hetekig kínlódott, mielőtt rászánta magát, hogy bőrgyógyászhoz menjen, és nem fukarságból, különben is a biztosító fizette az orvost, egyszerűen azért, mert a napirend legkisebb módosítását is elviselhetetlennek érezte.

A megrendelővel, aki a filmet rábízta, összevesztek, mert néhány kép hiányzott. Máig sem tudjuk, mi történt közöttük – ez az egyetlen ténykérdés maradt tisztázatlan az ügyben.

Aztán egy teljes hétig nem történt semmi. Proque megnyugodott, már nem emlegette anyjának, hogy elmebajtól tart. Vasárnap moziba mentek. Hétfőn pedig megőrült. Legalábbis úgy látszott. Délelőtt tizenegykor kiment a boltjából, nyitva hagyta az ajtót, nem válaszolt az ismerős sarki cukrász szokásos köszönésére; az olasz cukrász a boltja előtt álldogált, és meg is szólította. Proque "valahogy furcsának" látszott, de aztán bement a boltba, édességet vásárolt, azt mondta, majd visszajövet kifizeti, mert akkor "rengeteg pénze lesz" – ez sem illett a stílusához –, a taxiállomáson egy taxiba vágta magát – legalább tíz éve nem taxizott –, és megadott egy Rue de l'Opera-i címet. Ott azt mondta a sofőrnek, hogy várjon, negyedóra múlva visszajött, hadonászva és hangosan beszélve magában, bankjegyekkel teli borítékot szorongatott. Szidta a gazembert, aki meg akarta fosztani jogos keresményétől, és a Notre-Dame felé vitette magát. A szigeten kiszállt, száz frankot adott a taxisofőrnek, és nem kért vissza belőle – a sofőr látta, hogy a borítékban csupa százas bankó van. A taxi még el sem indult, amikor Proque át akart mászni a híd korlátján. Egy járókelő megragadta a lábát, dulakodni kezdtek, a taxisofőr is kiugrott a kocsijából, de ketten sem bírták lefogni az optikust. Előkerült egy rendőr, hármasban betaszigálták a taxiba az őrjöngő Proque-ot, százfrankos bankjegyek hevertek a járdán, a rendőr végül magához bilincselte Proque-ot, és elindultak a kórházba. Útközben az optikussal elég szokatlan dolog történt. Mikor az autó elindult, Proque látszólag magába roskadt, és tehetetlenül hevert a rendőr mellett, mint egy rongybaba, aztán hirtelen felugrott, és mielőtt a rendőr visszaránthatta volna, félrelökte a taxisofőrt, és elcsavarta a volánt. A nagy forgalomban a taxi belerohant egy Citroen elülső ajtajába, az ajtó behorpadt, a vezető karja beszorult az ajtó és a volán közé. Eltört a csuklója. A rendőr végül másik taxit szerzett, és beszállította Proque-ot egy kórházba, de ott kissé felületesen vizsgálták meg, már csak azért is, mert teljesen elbambult, néha sírdogált, a kérdésekre nem válaszolt, különben nyugodtan viselkedett. Bent tartották megfigyelésre, de csak az esti főorvosi vizitnél vették észre, hogy eltűnt. Az ágy alatt feküdt, a plédbe burkolózva, amelyet kirángatott a lepedő alól, és a falhoz lapult benne, azért tudott úgy eltűnni. Eszméletlen volt, és félig elvérzett: elvágta az ereit egy borotvapengével, amelyet a ruhájából átcsempészett a kórházi pizsamába. Három vérátömlesztéssel megmentették. De aztán szövődmények léptek fel, úgyis gyenge volt a szíve.

Az ügyet másnap vettem át, a Szent Lajos szigetén történt esetet követő napon. Igazság szerint látszólag semmi olyan nem volt benne, ami a Sûretére tartozna, de a Citroën gazdájának jogtanácsosa úgy találta, itt a pompás alkalom, hogy megfejjék a rendõrséget. Az ügyvéd olyan verzióval állt elõ, hogy a rendõr vétkes hanyagságban marasztalható el, mert olyan gondatlanul szállított egy dühöngõ bûnözõt, hogy az karambolozhatott az õ ügyfelének kocsijával, sérülést, anyagi kárt és súlyos lelki sokkot okozva. A balesetért tehát a rendõrség felelõs, bizonyára járadékot is kell majd fizetni – persze a belügyi tárca kasszájából, hiszen a vétkes rendőr szolgálatban volt.

A jobb kiinduló hadállás kedvéért az ügyvéd ebben a szellemben tájékoztatta a sajtót. Ennélfogva az ügy a hétköznapi incidensek szintjéről néhány nagyságrenddel feljebb ugrott, hiszen a Sûreté, vagyis inkább az igazságügyi rendõrség tekintélye forgott kockán, és a fõnök rám bízta az eset kivizsgálását.

Az elsõ orvosi diagnózis kései skizofrénia okozta heveny elmezavart állapított meg, de minél tovább vizsgálgatták a beteget, már az öngyilkossági kísérlet után, annál kevesebb maradt ebbõl a diagnózisból. Hat nap múlva egy bágyadt, megtört, hirtelen megöregedett, de különben teljesen normális ember feküdt a betegágyban. Kórházi ápolása hetedik napján vallomást tett. Elmondta, hogy az illető ügyfél a megbeszélt ezerötszáz helyett csak százötven frankot fizetett neki, mert nem minden felvételéről kapott másolatot. Hétfőn ő éppen lencsét illesztett egy szemüvegbe, és a csiszológépnél hirtelen olyan düh fogta el az illetőre gondolva, hogy otthagyott csapot-papot, és elrohant "leszámolni vele". Arra, hogy a cukrásznál is járt, egyáltalán nem emlékezett. Arra sem emlékezett, ami a hídon történt, csak annyit tudott, hogy botrányt csapott a megrendelő lakásán, és az a többi pénzt is kifizette neki. A vallomást követő éjszakán állapota hirtelen rosszabbra fordult. Hajnal felé szívgyengeségben meghalt. Az orvosok reaktív pszichózisban egyeztek meg. Proque halála csak közvetve függött ugyan össze hétfői elmezavarával, de az ügy mégiscsak fontosabbá vált. Egy hulla mindig ütőkártya. A Proque halála előtti napon fölkerestem Proque édesanyját. Hajlott korához képest igen előzékenyen viselkedett. Magammal vittem a Rue Amélie-re egy kábítószer-szakértőt, hogy nézze meg a sötétkamrát és az ott található vegyszereket. Sokáig elüldögéltem Proque-nénál, mert az ilyen öreg hölgy gondolkodása már nehézkes, ha belefog egy témába, türelmesen végig kell hallgatni. Látogatásom vége felé úgy rémlett, csöngetést hallok a bolt ajtajából – az ablak félig nyitva volt. Emberem a pultnál az üzleti könyvet böngészte, amikor lementem.

– Talált valamit? – kérdeztem.

– Nem, semmit.

De valahogy bizonytalannak látszott.

– Volt itt valaki?

– Volt. Honnan tudja?

– Hallottam a csengőt.

– Volt – ismételte, és elmondta, mi történt. Hallotta a csengőt, de éppen egy széken állva turkált a villanykapcsolókat tartalmazó dobozokban, így nem tudott rögtön kimenni a boltba. A jövevény hallotta a motozást a műhelyből, azt hitte, Proque van odabent, és hangosan így szólt:

– No, mi újság? Hogy van ma, Dieudonné barátom? – Erre belépett a boltba az én emberem, és meglátott egy középkorú férfit, kalap nélkül. A látogató hátrahőkölt, mintha szökni akarna. Közrejátszott itt egy véletlen. A kábítószeres brigád emberei rendszerint civilben járnak, de aznap egy kis ünnepségre készülődtek, mert a brigád egyik tagja kitüntetést kapott, és mind egyenruhát vettek fel a tiszteletére. Az ünnepség négykor kezdődött, így az én emberem már egyenruhában jött velem, hogy ne kelljen hazamennie átöltözni.

A jövevény tehát a rendőregyenruhától riadt meg. Azt mondta, a szemüvegéért jött, itt van javításra. Megmutatta a nyugtát a számmal. A rendőr közölte vele, hogy az optikus beteg lett, ezért a szemüveg, sajnos, nem készült el. Ezzel minden szükségeset elmondott, de a látogató csak nem mozdult a helyéről. Végül hangját lehalkítva megkérdezte, hogy hirtelen betegedett-e meg Proque. A rendőr azt felelte, igen.

– Súlyosan?

– Elég súlyosan.

– Én… nekem nagy szükségem van a szemüvegemre – motyogta szórakozottan az idegen, szemlátomást csak azért, mert nem tudta rászánni magát az igazi kérdésre.

– De… él még? – szólalt meg váratlanul.

Ez már csöppet sem tetszett az emberemnek. Válasz helyett a pultot lezáró deszkához nyúlt, mert kedve támadt igazoltatni a vendéget. De az sarkon fordult, és kiment. Mire a rendőr kikapcsolta a deszka kampóját, fölemelte a deszkát, és kiszaladt az utcára, a látogatónak nyoma veszett. Fél négy körül járt, az emberek most mentek haza a munkából, szemerkélt az eső, egész tömeg nyüzsgött a járdán.

Kicsit mérges voltam, hogy futni engedte a fickót, de későbbre halasztottam a szemrehányásokat. Ott volt Proque üzleti könyve. Megkérdeztem az emberemet, emlékszik-e a látogató nyugtájának a számára. Nem nézte meg. Az optikus elég sok megrendelést jegyzett be az utóbbi napokban, csak az ügyfelek kezdőbetűivel. Ez nem sokat ígért. Amire támaszkodhattam, homályos volt, mint a hajnali köd: a látogató viselkedése. Nyilván jó ismerőse Proque-nak, ha a keresztnevén szólította. Végül nekiálltam kiírni a könyvből a legutóbbi bejegyzéseket, bár nagyobb remény nélkül. Hátha csak alkalmas ürügy volt a szemüvegnyugta. Kábítószert úgy el lehet dugni, hogy azt meg nem találjuk egy nap alatt, ha szakemberek csinálták a rejtekhelyet. Hátha a szám valami egyezményes jel? Tulajdonképpen mit gondoltam ekkor Proque-ról? Nem is tudom. Hiszen még ha tévedésben voltam is az optikus személyét illetőleg, és a boltja valójában elosztóhely, akkor sem látszott valószínűnek, hogy Proque elsőnek kóstolt meg egy új szállítmányt, és attól kapott mérgezést. Az áru lehetett hamisítva, az előfordul, de nem fordul elő, hogy a kereskedők vagy közvetítők maguk fogyasztanák a kábítószert: nagyon is jól ismerik a következményeit, nem csábulnak el. Nem tudtam hát mire vélni a dolgot, végül az emberem segített: eszébe jutott, hogy már esett az cső, a jövevénynek sem ernyője, sem kalapja nem volt, és bolyhos kabátján alig látszott nyoma az esőnek. Autóval nem jöhetett, mert az úttestet éppen felbontották és lezárták. Az illető tehát nyilván közel lakik. Ötödik nap megtaláltuk. Hogyan? Egész könnyen. Rendőröm leírása alapján fantomportrét készítettek róla, és a nyomozók végigjárták vele a házmesternéket a Rue Amélie-n. Nem akárki volt az illető, hanem tudós doktor, vegyész, Dunant nevezetű. Jérome Dunant. Ekkor átnéztem a bejegyző könyvet, és furcsa dolgot vettem észre: a J. D. kezdőbetűk mindhárom alkalommal szerepeltek a Proque rohamait megelőző napon. A doktor néhány házzal feljebb, az utca túloldalán lakott. Kora délután kerestem fel. Maga nyitott ajtót. Szakembereink rajzáról rögtön ráismertem.

– Ó, igen – mondta –, tessék bejönni…

– Számított erre a látogatásra? – kérdeztem, míg bementünk.

– Igen. Él Proque?

– Ne haragudjon, de én kívánok feltenni néhány kérdést, nem az ön kérdéseire válaszolni. Miért gondolja, hogy Proque esetleg nem él?

– Most viszont én nem válaszolok. Felügyelő úr, ebben az egész ügyben az a legfontosabb, hogy híre ne menjen. Meg ne tudja a sajtó. Az végzetes lehetne.

– Önnek?

– Nem, Franciaországnak.

Ezt elengedtem a fülem mellett. De Dunant-ból semmit sem tudtam kiszedni.

– Sajnálom – mondta –, legfeljebb a főnökével beszélhetek a Sûretén, és csak akkor, ha a feljebbvalóim felhatalmaznak rá.

Többet nem mondott. Félt, hogy azok közé a rendőrök közé tartozom, akik szenzációkkal látják cl a sajtót. Ezt később tudtam meg. Sok bajunk volt vele. Végül úgy történt, ahogy akarta. A főnököm kapcsolatba lépett az ő feljebbvalóival, két minisztérium engedélye kellett ahhoz, hogy vallomást tegyen.

Mint ismeretes, minden állam szereti a békét, és mind háborúra készülődik. Franciaország sem lehet kivétel. A vegyi fegyverekről mindegyik nagy erkölcsi felháborodással beszél. De mindegyik buzgón fejleszti őket. Ez a Dunant doktor a pszichotrop depresszoroknak nevezett készítményekkel foglalkozott, amelyek gáz vagy por formájában megtörik az ellenséges élőerő morálját és akaraterejét. Mit tudtunk meg végül tőle? Megtudtuk a hétpecsétes titkot, hogy Dunant doktor már több mint négy éve dolgozik egy ilyen depresszor szintézisén. Bizonyos fajta vegyületből kiindulva, származékok egész sorát állította elő. Az egyik ilyen származék a kívánt módon hatott az agyra. De csak óriási adagokban. Kanálszámra kellett fogyasztani, hogy fellépjenek a tipikus tünetek: először izgalmi és agresszív fázis, aztán depresszió, amely heves öngyilkossági vágyba megy át. Ilyen esetekben sokszor a véletlen mutatja meg a helyes utat. Különféle molekulacsoportokkal kapcsolják össze a kiinduló vegyületet, és megvizsgálják a származékok farmakológiai tulajdonságait. Évekig eltarthat ez a munka, de az is előfordulhat, hogy rögtön olyan vegyületet kapnak, amely a kívánatos tulajdonságokkal rendelkezik.

Az előbbi eshetőség természetesen sokkal valószínűbb. Az erősen rövidlátó Dunant doktor állandóan szemüveget viselt, és az utóbbi években többször is járt Proque-nál. Szemüveg nélkül mozdulni sem tudott, hát mindig hármat tartott készenlétben. Az egyik az orrán, a másik tartaléknak a zsebében, a harmadik otthon. Azóta lett ilyen elővigyázatos, amióta egyszer eltört a szemüvege a laborjában, és abba kellett hagynia a munkát. A közelmúltban, három hete, megint így járt. Dunant teljesen steril körülmények között dolgozott. Mielőtt belépett a laboratóriumba, tetőtől talpig átöltözött, még cipőt és fehérneműt is váltott, minden holmiját az öltözőben hagyta, amelyet magas nyomású fülke választott el a munkahelyétől. Munka közben átlátszó műanyag csuklyát viselt a fején. Egy hajlékony csövön át kapta a levegőt. Sem a teste, sem a szemüvege nem érintkezett a vizsgált anyagokkal. Nehogy megint szemüveg nélkül maradjon, pótszemüvegét a munka megkezdése előtt felrakta egy elég magas vegyszeres polcra. De amikor felnyúlt a polcra, leverte a szemüveget. Az egyik lencse eltört, a keret is megsérült, mert véletlenül rálépett. Elvitte hát a szemüveget Proque-hoz. Két nap múlva érte ment, és alig ismert rá az optikusra. Olyan nyúzott volt, mintha súlyos betegségen ment volna keresztül. Elmondta Dunant-nak, hogy valamivel megmérgezhette magát, mert iszonyúan rosszul lett az éjjel, különös rohamot kapott; "még most is sírhatnékom van, nem tudom, miért!" – fejezte be panaszait. Dunant semmi jelentőséget nem tulajdonított ezeknek a szavaknak. De nem volt megelégedve a javítással, a szemüveg egyik szára nyomta, az új lencse is mozgott, sőt néhány nap múlva kiesett, megint a laborban, és eltört a kerámia padlón. A doktor visszavitte a szemüveget az optikushoz. Másnap érte ment, és Proque megint úgy nézett ki, mint a sírjából kikelt Lázár – éveket öregedett egy nap alatt. Dunant kérdezgetni kezdte, hogyan is játszódott le az újabb "roham". A leírás emlékeztetett a heveny depresszióra, amely a vegyi úton keltett pszichózissal jár együtt, szakasztott ilyen tüneteket váltott ki az X anyag, amellyel Dunant régóta bajlódott. De ilyen heves tüneteket mintegy tíz gramm tiszta hatóanyag vált ki – hogyan függhetne hát össze a szemüveg javíttatásával? Mindkét alkalommal a pótszemüvegét vitte az optikushoz, ez a szemüveg rendszerint a polcon fekszik, a Bunsen-égő felett. Dunant gyanítani kezdte, hogy a párolgó X anyag mikroszkopikus mennyisége a levegőből a pótszemüvegre rakódott. Megvizsgálta a szemüveget. A vegyelemzés kimutatta, hogy a lencséken és a keret fémcsuklóin az X vegyület nyomai fedezhetők fel. De gamma nagyságrendű mennyiségben, vagyis néhány ezred milligramm. A vegyészek jól ismerik azt az anekdotát, amely az LSD felfedezéséről szól. Még senki sem sejtette, hogy az LSD hallucinogén hatású, az a vegyész sem, aki éppen az LSD-vel kísérletezett. Otthon tipikus "utazásban" volt része, látomásokkal és pszichotikus aurával, pedig szokás szerint alaposan kezet mosott, mielőtt elhagyta a labort. De a körme alatt parányi mennyiségű LSD maradt, és ez elegendő volt ahhoz, hogy vacsorakészítés közben megmérgezze.

Dunant doktor tanakodni kezdett, mit csinál az optikus, mikor új lencsét tesz a keretbe, és megigazítja a szárát. A műanyag keretet úgy igazítják, hogy néhányszor gyorsan elhúzzák a gázláng fölött. Lehetséges, hogy az X anyag hatását a hevítés milliószorosra fokozza? Dunant minden lehetséges módon hevíteni kezdte az anyagot, gázlánggal, spirituszégővel, gyertyalánggal, de hiába. Végül elhatározta magát a döntő kísérletre. Szándékosan meggörbítette a szemüveg szárát, majd az X anyag olyan híg oldatát gőzölte rá, hogy száradás után a szemüvegkereten csak nyommennyiség maradt, körülbelül egymilliomod gramm. A szemüveget harmadszor is elvitte az optikushoz. Amikor érte ment, a pult mögött meglátta a rendőrt. Hát ennyi az én históriám, uram. Nincs megoldása, tehát befejezése sincs. Dunant doktor feltételezte, hogy az optikus műhelyében van valami vegyszer, amely megváltoztatja az X anyagot. Valami katalitikus reakció fokozta milliószorosra a szer hatását. De semmi effélét nem sikerült találni. Mi föladtuk az ügyet, minek is nyomoztunk volna tovább, ha a tetteseket nem az emberek között kellett keresni, hanem az atomok között. Bűncselekmény nem történt, hiszen az X anyagnak az a mennyisége, amelyet Dunant a szemüvegre gőzölt, mielőtt az optikushoz vitte, még egy legyet sem ölhetne meg. Úgy tudom, Dunant vagy a megbízottja a sötétkamra egész tartalmát megvásárolta Proque-nétól, és valamennyi vegyszert sorra reagáltatták az X anyaggal, de hiába.

Proque-né abban az évben, karácsony előtt meghalt. Az embereimtől hallottam, de csak pletyka formájában, hogy az öreg hölgy halála után Dunant egy időre beköltözött az optikus boltba, és mintát vett minden anyagból, kapargatta a furnérlemez közfalat, a csiszolókövet, a falfestéket, a padlót, állítólag ott bütykölt egész télen, de semmire sem jutott. Mindezt, ugyebár, Pingaud felügyelő kérésére mondtam el önnek. Gondolom, az ön históriája valami hasonló. Történnek effélék a világon, amióta a tudomány ilyen tökéletessé tette. Hát ennyi.

Egy óra hosszat tartott, míg a csúcsforgalomban visszadöcögtünk Garges-ba, némán, mint a csuka. Proque tébolya olyan ismerős volt, mint egy jól ismert arc. A hallucinációs szakasz hiányzott belőle, ámbár ki tudhatja, milyen látomások gyötörték a szerencsétlent? Furcsa: a többi áldozatot csak egy fejtörő elemeinek láttam, de Proque-ot sajnáltam – Dunant miatt. Hiszen értem én, hogy kevesli az egereket. Nem lehet őket öngyilkosságba kergetni. Emberre volt szüksége. Nem kockáztatott semmit: amikor rendőr tűnt fel az ajtajában, Franciaországgal takarózott. Még ezt is megértem. De az a mondása: HOGY VAN MA, DIEUDONNÉ BARÁTOM, feldühített. Ha az a római japán gyilkos volt, micsoda akkor Dunant? A nevét persze nyilván megváltoztatták. Eltűnődtem, miért hallgattatta végig velem Pingaud felügyelő ezt a históriát, hiszen bizonyára nem rokonszenvből. Mi rejlik emögött? Talán a történet végét is megváltoztatták. Ha igen, esetleg arra használják fel az alkalmat, hogy ártatlannak látszó ürüggyel tájékoztassák a Pentagont egy új vegyi fegyverről. Ahogy meghánytam-vetettem magamban ezt a dolgot, elég valószínűnek tűnt. Ügyesen felmutatott ütőkártya, szükség esetén le is lehet tagadni – hiszen azt hallottam, hogy SEMMIT sem fedeztek fel, és nem lehetek biztos benne, hogy másképp van. Ha közönséges magánnyomozó volnék, aligha hívnak meg erre a magnóhallgatásra, de egy űrhajós, még ha másodosztályú is, nyilván kapcsolatban áll a NASA-val, a NASA meg a Pentagonnal. Ha minderről magas szinten döntöttek, Pingaud csak utasítást hajtott végre, és nem számit, hogy Barth ugyancsak zavarba jöhetett. Barth helyzete még kényesebb, mint az enyém. Nyilván sejti, hogy a váratlan "segítséget" a nagypolitika sugalmazta, de erről nem akar velem beszélni, kivált, mivel őt is meglepetésként érte. Biztos, hogy nem figyelmeztették előre; többé-kevésbé ismerem a játékszabályokat. Nem vonhatták félre azzal, hogy "itt van ez a jenki, megvillantunk előtte egy fontos ütőkártyát, ő majd elmeséli otthon", így nem csinálják. Ha csak engem avatnak be, az furcsán festett volna – nem hagyhatták ki Barthot, hiszen tudták, hogy már megígérte nekem a csoportja segítségét. De a kulisszatitkokba sem akarták beavatni, hát a legésszerűbb megoldást választották: hallgassa meg azt, amit én, és az ő gondja, hogyan tovább. Talán már bánja, hogy olyan készségesen felajánlotta a segítségét. Aztán átgondoltam, mit jelent a nyomozás szempontjából ez a história. Nem valami rózsás a helyzet. Az olasz sorozatból kikövetkeztettük, hogy a balesetre hajlamosító tényező a kénes fürdő, az életkor: ötven felé, a jól megtermett testalkat, a magányosság, a napozás és az allergia, ez meg itt egy hatvanon felüli, cingár férfi, nem allergiás, együtt lakott az édesanyjával, nem vett kénes fürdőket, kerülte a napot, és ki sem mozdult hazulról. Semmi sem egyezik! Nagylelkűségi rohamomban azt mondtam Barthnak, próbáljuk külön-külön megemészteni az újdonságot, hogy ne befolyásoljuk egymást, este pedig majd összevetjük, amit kisütöttünk. Örömmel ráállt. Háromkor kimentem a kertbe, a lugas mögött várt rám a kis Pierre. Ez a kettőnk titka volt. Megmutatta, milyen alkatrészeket szedett össze a rakétához. Az első fokozat egy dézsa lesz. A gyerekek roppant érzékenyek, hát nem mondtam meg neki, hogy a dézsa nem alkalmas indító rakétának, de felrajzoltam a homokba a Saturn-V és IX részeit. Ötkor fölmentem a könyvtárba, ahogy Barthtal megbeszéltük. Meghökkentett. Azzal kezdte, hogy ha Franciaországban dolgoznak az X anyagon, akkor biztosan más országokban is. Az ilyen munkák rendszerint párhuzamosan folynak. Tehát az olaszok is… Lehetséges, hogy teljesen új szemszögből kell vizsgálni az ügyet. Az anyag nem feltétlenül állami laboratóriumban készült, hanem például valami magáncégnél. Előállíthatta egy olyan vegyész, aki kapcsolatot tart a szélsőségesekkel, vagy ami még valószínűbb, egyszerűen elloptak valamennyit a szerből. Akiknek a kezében van, maguk sem tudják, hogyan lehet a legnagyobb hatásfokkal felhasználni. Mit csinálnak tehát? Kísérleteznek… De mi az oka, hogy az áldozatok éppen középkorú külföldiek, reumások, és így tovább?

Erre is tudott választ.

– Képzelje magát egy ilyen csoport főnökének a helyzetébe. Hallotta, hogy a szer hatása nagyon erős, de nem tudja pontosan, mi ez a hatás. Erkölcsi gátlásai nincsenek, a szert embereken kell kipróbálni, de kiken? Mindenesetre nem a saját emberein. Hát akkor? Akárkin? Az akárki: olasz ember, akinek családja van. Már az első tüneteket észreveszik rajta, hiszen megváltozik a viselkedése, és mindjárt orvoshoz vagy kórházba viszik. A magányos ember viszont akármit művelhet, nem törődnek vele, főleg a szállodákban, ahol a végsőkig tapintatosak a bogaras vendégekkel. Minél drágább a hotel, annál elszigeteltebb a vendég. A harmadosztályú panzióban a tulajdonosnő a lakók minden dolgába beleüti az orrát, a Hiltonban viszont a feje tetejére állhat a vendég, senkinek szeme se rebben. Az igazgatóság és a személyzet a világért sem háborgatná, hacsak bűntény nem történik. Az elszigeteltséget csak fokozza, hogy az áldozat nem tud olaszul. Igaz?

– És az életkor?… az allergia?… a reuma?… a kénes fürdő?

– A kísérleti eredmény annál szignifikánsabb, minél nagyobb a különbség a szer beadása előtti és utáni viselkedés között. A fiatal turista nem marad sokáig egy helyben, ma Nápolyban van, holnap Szicíliában, az idősebb úr viszont ideális kísérleti alany, még inkább a fürdővendég, aki betartja a maga pontos órarendjét: az orvostól a gyógyfürdőbe, a napozóból a szállodába, a méreg hatása tehát remekül megfigyelhető…

– És az, hogy csupa férfi?

– Az sem véletlen. Miért csupa férfi? Nem azért-e, mert csak férfiakat akarnak az új módszerrel meggyilkolni? Szerintem ez kulcskérdés, mert arra mutat, hogy politikai ügyről van szó. Ha vezető politikusokat vettek célba, vagyis férfiakat… nem gondolja?

– Van benne valami… ismertem be csodálkozva. – Tehát úgy véli, hogy embereik vannak a szállodákban, és kiválasztanak bizonyos típusú vendégeket, talán ugyanolyan korúakat, mint azok a politikusok, akiket egy napon majd el akarnak tenni láb alól… vagyis államcsínyt készítenek elő? Igen? Erre gondolt?

– Ezt már nem mondanám ki! Nem jó leszűkíteni a megfigyelés szempontjait… Hát igen, tizenöt vagy húsz éve még regénybe illő abszurdum lett volna ez az ötlet, de manapság… Hiszen tudja…

Tudtam, és felsóhajtottam, mert csöppet sem lelkesített, hogy kezdhetjük a nyomozást elölről. Egy darabig latolgattam az érveket és ellenérveket.

– Bevallom, szöget ütött a fejembe… azért még sok minden homályos. Miért csak allergiások? Mi van a kopaszodással? No és az időpont, május vége, június eleje… azt is meg tudja magyarázni?

– Nem. Legalábbis egyelőre. Azt hiszem, most az egész ügyet a másik végéről kellene szemügyre venni: nem a "kísérleti" áldozatokat vizsgálni, hanem… az igaziakat. Körülnézni az olasz politikai elitben. Ha kiderülne, hogy egypár vezető politikus allergiás…

– Vagy úgy! Értem. Egyszóval Rómába küld. Attól tartok, mennem is kell, ez csakugyan forró nyom lehet…

– Szóval utazik? De csak nem most mindjárt…

– Holnap, legkésőbb holnapután, mert az ilyesmiről nem lehet telefonon jelentést tenni…

Ebben maradtunk. Amikor manzárdszobámban átgondoltam Barth koncepcióját, mesterinek találtam. Két legyet ütött egy csapásra. Valószínű hipotézist állított fel, és egyben kikecmergett a csávából, mert az ügy természetes módon visszatért Olaszországba, és a francia X anyag sorsának kérdése ezzel lekerült a napirendről. Nem lényeges többé, hogy Dunant előállította-e az optikus sötétkamrájában. Minél tovább morfondíroztam ezen, annál szilárdabban hittem, hogy Barth telibe talált. Az X anyag létezik, és hat. Kétségtelen. És az is, hogy a politikai kulcsfigurák eltávolításának ilyetén módszere kiszámíthatatlan következményekkel járó megrázkódtatást okozna – talán nemcsak Olaszországban.

A hatás hevesebb lenne, mint a "klasszikus" államcsínyek esetében. Most egyszerre viszolyogva, már-már undorral gondoltam a tizenegyek ügyére. Ahol eddig érthetetlen rejtély derengett, most közönséges, véres hatalmi harc kontúrjai kezdtek kirajzolódni. A fantasztikus külszín politikai gyilkosságot takar.

Másnap elmentem a Rue Amélie-re. Nem is tudom, miért. Azért mondom, hogy oda mentem, mert tizenegy körül már ott ballagtam a járdán, meg-megállva a kirakatok előtt, de amikor Garges-ból elindultam, még lehetségesnek éreztem, hogy az utolsó percben meggondolom magam, és inkább elhajtok az Eiffel-toronyhoz, hogy elbúcsúzzam Párizstól. De a körútra érve már döntöttem. Nem volt könnyű megtalálni a Rue Amélie-t, nem ismertem a környéket, parkolóhelyet sem találtam mindjárt. A házat, amelyben Dieudonné Proque lakott, megismertem, mielőtt még a házszámot leolvastam volna. Majdnem pontosan olyan ház, amilyennek elképzeltem. Lebontásra ítélt, öreg bérház, csukott ablakokkal, és azzal a régimódi tetődíszítéssel, amellyel a múlt századbeli építészek egyénivé tették épületeiket. Az optikusműhely már megszűnt, a redőny leeresztve és lelakatolva. Visszafordultam, megálltam a játéküzlet előtt. Ideje bevásárolni, mert a nyomozás újabb szakaszában én már nem veszek részt. Úgy döntöttem, hogy átadom Randynak a Barthtól származó információkat, és hazamegyek Amerikába. Bementem hát venni valamit a húgom srácainak – a bevásárlás a szökés ésszerű indokolása. A polcokon ott csillogott egész tarka civilizációnk, kicsinyítve. Gyermekkorom játékait kerestem, de ez itt csupa elektronika, rakétakilövők, kis supermanek, dzsúdó és karate támadó helyzetben. Szamár, mondtam magamnak, hát kinek veszed a játékot?

A francia gárda tollbokrétás díszsisakjait és egy Marianne-babát választottam, mert ilyen Detroitban nincsen. Megrakodva indultam a kocsim felé, s észrevettem a sarkon a fehér függönyös cukrászdát. Kirakatában pörkölt mandulából készült, barna Vezúv. Eszembe jutott az árus, akit a szállodából a strandra menet láttam. Nem biztos, hogy a srácoknak ízleni fog a keserű mandula, de azért bementem, és vettem néhány zacskóval. Érdekes, gondoltam, hogy Nápoly éppen itt búcsúzik el tőlem. Lassan, vonakodva mentem az autó felé, mint aki még nem mondott le – tulajdonképpen miről? Nem is tudom, talán a rejtély tisztaságáról, amellyel eddig önkéntelenül is felruháztam. Bedobtam a csomagokat a hátsó ülésre, és megállva, kezemmel a nyitott ajtón, elbúcsúztam a Rue Amélie-től. Kételkedhetem-e még Leclerc szavaiban, Barth hipotézisében? Holmi fantasztikus, ködös kombinációk parázslottak föl bennem egy pillanatra, de hát hittem én egyáltalán, hogy itt egyszerre csak világosság gyullad a fejemben, összeállnak a részletek, amelyeket még senki sem tudott összeilleszteni, és vakító fényben felragyog az igazság, amelyet senki sem sejt? Itt még volt egy kevés a régi Párizsból, de a Défense-féle molochok úgyis elsöprik hamarosan. Már az Eiffel-toronytól is elment a kedvem. Ebben az órában Dunant doktor bizonyára ott szorgoskodik porcelán és nikkel laboratóriumában. Szinte láttam celofán burkolatába bújva, csillogó szemmel hajlik a desztillálóedény fölé, műanyag gubója után gyűrűs kígyót húz, azon át kapja a levegőt. Elég ilyet láttam, Houstonban pompásabb laborjaink voltak, rakétadómok steril templomhajói.

No, ebből elég. Úgy állok és bámészkodom itt, mint a rajt előtt, amikor egy pillanat múlva minden a mélybe zuhan. Elfogott a keserűség, gyorsan beültem a kocsiba, de még be sem gyújtottam a motort, és viszketni kezdett belül az orrom. Dühösen visszatartottam a lélegzetemet, aztán tüsszögni kezdtem. A háztetők fölött megdördült az ég, sötét lett, a levegőben lógott a zivatar, orrot fújtam és tüsszögtem, most már nevetve magamon. Olaszországban hagytam a szállongó pollent, utánam jött Párizsba, és vihar előtt mindig a legrosszabb. Benyúltam a kesztyűtartóba, a Plimasin tabletta keserű morzsái a torkomon akadtak, egyéb híján feltéptem egy csomag mandulát, és rágicsálva indultam el Garges felé a zuhogó esőben. Nem nagyon siettem, szeretek így vezetni, az autópályán az eső piszkos ezüstje csak úgy gomolygott a reflektorok előtt, heves, futó zivatar volt. Mire a ház előtt kiszálltam, már nem esett. És mégsem utazhattam el aznap. Az ebédlőbe menet megcsúsztam a lépcsőn, amelyet a spanyol leányzó tükörfényesre vikszelt, és leszánkáztam. Összegörnyedtem kínomban, sajgott a farcsontom. Ebédnél persze azt mondtam, hogy semmi az egész, az öreg hölggyel társalogtam. Kijelentette, hogy biztosan a csigolyám fáj, arra pedig nincs jobb a kénvirágnál, minden ízületi fájdalmat meggyógyít, csak az ingem mögé kell szórni. Megköszöntem a kénvirágot, és látva, hogy ilyen állapotban nem tudok Rómába repülni, elfogadtam Barth segítségét, aki felajánlotta, hogy elvisz egy híres párizsi csontkovácshoz.

Általános részvét közepette nagy nehezen felvonszoltam magam, és mint egy nyomorék, bemásztam az ágyba. Addig mocorogtam, míg a fájdalom enyhült, akkor elaludtam, de arra ébredtem, hogy tüsszögök. Maró por felhőjét szívtam be – a párnából jött. Kiugrottam az ágyból, és feljajdultam, mert elfeledkeztem a derekamról. Arra gondoltam, a túlbuzgó spanyol lány valami rovarirtó szert hintett az ágyneműre, de nem: a jószívű Pierre lepett meg titokban a derékzsába elleni csodaszerrel, míg odalent voltam. Levertem az ágyneműről a sárga port, fejemre húztam a paplant, és az eső egyhangú kopogása elaltatott. Reggel olyan óvatosan ereszkedtem le a lépcsőn, mintha egy bálnavadászhajó jeges létrája volna a sarkvidéki viharban – késő bánat. A csontkovácsról, akihez Barth elvitt, kiderült, hogy amerikai néger. Röntgenképeket csinált rólam, a kezelőasztal fölötti tartóba helyezte őket, aztán nekem esett lapáttenyerével, A fájdalom éles volt, de rövid, utána saját erőmből másztam le az asztalról? és úgy éreztem, csakugyan sokkal jobban vagyok. Még feküdnöm kellett nála egy félórát, majd az Air France legközelebbi irodájában jegyet váltottam az esti gépre. Megpróbáltam felhívni Randyt, de nem volt a szállodában, üzenetet hagytam neki. Garges-ban jutott eszembe, hogy semmit se vettem Pierre-nek, hát megígértem, hogy elküldöm neki Amerikából a sisakomat, elbúcsúztam az egész családtól, és kihajtottam Orlyba. Bementem a Fleuropba, hogy virágot küldessek Barthnénak, aztán leültem a váróteremben egy csomó amerikai újsággal. Vártam, vártam, de az utasokat csak nem szólították. Az ügyre úgy gondoltam, mint immár lezárt múltra. Nem tudtam, mihez fogjak ezután, – és igyekeztem némileg vonzónak látni ezt a bizonytalanságot, nagyobb siker nélkül. A gépnek már rég indulnia kellett volna, de a hangszóró csak homályos mentegetőzéseket közvetített. Aztán kijött az irodából egy légikisasszony, és sajnálattal közölte, hogy Róma nem fogad. Lázas futkosás, telefonálás kezdődött, majd kiderült, hogy Róma fogad ugyan, de csak az amerikai, Alitalia- és BEA-gépeket, ellenben a Swissair-, SAS- és Air France-gépek nem indulnak. Azt hiszem, a földi személyzet rendezett valami szelektív sztrájkot, de a sztrájk oka nem érdekelt senkit, minden utas a pénztárakhoz rohant, hogy kicserélje a jegyét, és helyet kapjon egy induló gépen. Mire az ablakhoz nyomakodtam, a fürgébbek minden helyet elfoglaltak. A British European Airways legkorábbi következő gépe holnap indul, rémes időpontbán: reggel öt negyvenkor. Mit tehettem? Átírattam a jegyemet erre a BEA-gépre, kocsira rámoltam a bőröndjeimét, és eltoltam az Air France szállójába, ahol Rómából jövet is aludtam. Itt várt a következő meglepetés. A szállodában már az utolsó ágyat is elfoglalták a szintén hoppon maradt utasok. Kénytelen leszek Párizsban éjszakázni, és hajnali négy előtt kelni, hogy elérjem a gépet. Garges-ba sincs értelme visszamenni, mert Garges északra van Párizstól, Orly délre. A csalódott tömegen át a kijárathoz furakodtam, és fontolgattam, mit csináljak. Végső soron holnap este is ráérnék utazni, de ettől borzasztóan viszolyogtam. Utálom a halogatást. Míg ezen tépelődtem, az újságos kihozott egy csomó képeslapot, és felrakta az állványra a pavilon elé. Megláttam az új Paris Match-ot. A fekete címlapról egy férfi nézett rám, amint a levegőben függ, mint a lóugrást végző tornász. Nadrágtartót visel, mellét eltakarja egy hátrafelé zuhanó, libbenő hajú gyerek, mintha együtt szaltóznának a cirkuszban. Nem hittem a szememnek. A pavilonhoz mentem. Én vagyok az, meg Annabella. Megvettem a Paris Match-ot, éppen az exkluzív római riportnál nyílt ki. Az emberi testekkel zsúfolt, összeroncsolt mozgólépcső fényképét egész oldal szélességű, nagy felirat szelte át: ARCCAL ELŐRE SZERETÜNK MEGHALNI. Átfutottam a szöveget. Megtalálták Annabellát. A következő oldalon ott a fényképe a szüleivel, de az én nevem sehol. A fényképek a képmagnóból valók, amely minden utascsoport áthaladását megörökíti a Labirintusban. Erre nem gondoltam – különben is diszkréciót ígértek. Még egyszer elolvastam a szöveget. Ábra a mozgólépcsőről, a robbanás helye, a detonációs medence, nyilak mutatják, honnan és hogyan ugrottam, a címlapkép egy kinagyított részletét is közlik, lábam és a korlát között egy kockás kabátujj. A képszöveg szerint "a merénylő leszakadt karja". Szívesen elbeszélgetnék az újságíróval, aki mindezt összehordta. Mi tartotta vissza attól, hogy a nevemet kiírja? Tudják, ki vagyok, hiszen a riport űrhajósnak nevez, Annabella vezetéknevét is közlik, a "bájos serdülő leánykáét", aki alig várja, hogy levelet kapjon a megmentőjétől. A cikkíró nem mondja ki nyíltan, de a sorok között a tragédiából született romantikus érzelmekre céloz. Hideg düh fogott el. Sarkon fordultam, gorombán áttörtettem a tömegen a hallban, berontottam az igazgatóságra, és az irodában, a sok egyszerre beszélő ember között, mindenkit túlordítottam. A hősiességemre hivatkoztam, az igazgató orra elé csapva a Paris Match-ot. Máig is elvörösödöm szégyenletemben, ha ez a jelenet eszembe jut. Kiverekedtem, amit akartam. Az igazgató, aki nem volt hozzászokva ilyen hősies űrhajósokhoz, megtört, és rendelkezésemre bocsátotta egyetlen maradék szobáját – égre-földre esküdözött, hogy ez már igazán az utolsó, mert a többiek úgy rontottak rá, mint az elszabadult vérebek. A bőröndjeimért akartam menni, de közölték, hogy a szoba tizenegytől lesz szabad, és még csak nyolc óra volt. Poggyászomat a recepcióban hagytam, és most három órát kellett Orlyban agyonütnöm. Hőzöngésemet már megbántam, és mivel további következményekkel fenyegetett, ha az utasok között újságíró akad, elhatároztam, hogy tizenegyig minél távolabb maradok a szállodától. Moziba menni nem volt kedvem, vacsorázni sem, tehát megcsináltam azt az ostobaságot, amelyre már Quebecben gondoltam egyszer, amikor a blizzard [Hóvihar. (angol)] miatt nem indulhatott a gép. Elbattyogtam a repülőtér túlsó végébe, a fodrászhoz, és megrendeltem mindent, amit csinálni tud. A fodrász gascogne-i volt, nem sokat értettem a kerepeléséből, de elhatározásomhoz híven igennel válaszoltam minden újabb javaslatára, mert különben kitessékelt volna a fotelból. A fejmosás és haj vágás még simán ment, csak aztán jött lendületbe. A tükrök között álló táskarádión rock and rollt keresett, jó hangosra állította, felgyűrte köpenye ujját, és ritmusra topogva, mintha szteppelne, munkálkodni kezdett rajtam. Ütögette az arcomat, húzott-nyúzott, masszírozott, csipkedte a tokámat, gőzölgő pakolásokat csapott a képemre, olykor kis lyukat csinált a veszettül forró masszában, hogy meg ne fulladjak idő előtt, kérdezett valamit, amit nem hallottam, mert nem vette ki a fülemből a vattát, amit a hajvágás előtt belerakott. Azt feleltem, "ça va bien", mire a szekrényhez ugrott újabb flakonokért és kenőcsökért. Egy teljes óra hosszat üldögéltem nála. A végén megfésülte a szemöldökömet, igazított rajta, homlokát ráncolva hátralépett, szemügyre vette művét, köpenyt váltott, egy külön rekeszből aranyflakont vett elő, felmutatta, mint egy palack nemes óbort, ujjaira nyomott belőle valami zöld kocsonyát, és belemasszírozta a fejbőrömbe. Közben folyvást szédületes sebességgel beszélt, többek között biztosított, hogy most már nyugodt lehetek: nem kopaszodom meg. Erélyes mozdulatokkal megkefélte a hajamat, lekapkodta rólam a törülközőket és gézmaszkokat, kivette fülemből a vattát, finom és egyben bizalmas módon itt-ott rám fújt, púderfelhőbe borított, fehér kendővel csattintott az orrom előtt, és méltóságosan meghajolt. Büszke volt magára. Fejemen bizsergett a bőr, égett az arcom, kábultan tápászkodtam fel, tíz frank borravalót adtam, és kimentem. Még másfél óra, amíg átvehetem a szobámat. A bámészkodó teraszra indultam, hogy elnézegessem a repülőtér éjszakai munkáját, de eltévedtem. Valamit éppen javítottak, a mozgólépcsők egy részét zsinórral lezárták, alattuk az aknákban szerelők serénykedtek, addig bolyongtam, míg az induló utasok tömegébe keveredtem – egzotikus katonatisztek, apácák kikeményített főkötőben, hórihorgas négerek, alighanem egy kosárlabdacsapat. A menet végén a légikisasszony tolókocsit tolt, sötét szemüveges öregúr ült a kerekes széken, ölében szőrös csomag, amely hirtelen leugrott, és felém szaladt. Kis majom zöld kabátkában, sipkával a fején. Felnézett rám élénk fekete szemecskéivel, én meg visszanéztem, majd fürgén elszökdécselt a tolókocsi után. A fodrász rock and rollja úgy megragadt a fülemben, hogy nem tudtam tőle szabadulni, egyre azt hallottam a léptek és emberi hangok zsivajában. Játékautomata állt a falnál a neonreklám alatt, bedobtam egy pénzdarabot, néhány percig labdáztam a képernyőn ugráló fényponttal, de bántotta a szemem, hát otthagytam, nem fejezve be a játszmát. Megint utasok mentek a vámvizsgálat felé, egy pávát láttam közöttük – farka a földet söpörte, nyugodtan állt, pedig majdnem belé botlottak, ő meg félrehajtott fejjel nézelődött, mintha azon gondolkodna, kinek csípjen bele a lábába. Imént a majom, most egy páva. Elvesztette valaki? Nem sikerült átfurakodnom a tömegen, hát megkerültem, de mire visszaértem, már nem találtam ott a pávát. Eszembe jutott a terasz, nézelődtem, merre kell menni, elindultam egy folyosón, de az lefelé vezetett, az aranyművesek, szűcsök, kis irodák, boltok labirintusába, tétován ácsorogtam a kirakatok előtt, olyan érzésem támadt, hogy a kőpadló alatt mélység tátong, mintha befagyott tó jegén állnék. Mintha a repülőtér alatt egy másik lenne: az épület néma, sötét negatívja. Tulajdonképpen semmit nem láttam és nem éreztem, de tudtam, hogy alattam ott van az a mélység. Fölmentem egy mozgólépcsővel, de másik szárnyba értem, egy járművekkel teli csarnokba. Szorosan egymás mellett a berakodásra vártak – golfkocsik, Buggyk, kis strandautók, egymásra tornyozott karosszériák, mászkáltam köztük a szűk folyosókon, mulattatott, hogy milyen szépen csillog a fényezésük, mintha fluoreszkálna. Ezt a hatást a megvilágításnak és az újfajta dukkónak tulajdonítottam. Megálltam egy arany Buggy előtt, az aranydukkót még lefényezték valami tükröző anyaggal, megláttam benne magamat. Sárgán rezegtem, mint egy hol zsinórrá nyúló, hol szélesre puffadó arcú kínai, de bizonyos fejtartásnál a szemeim barna üregekké váltak, fémszkarabeuszok másztak ki belőlük, és amikor előrehajoltam, tükörképem mögött egy másik, nagyobb alak sötétlett. Megfordultam, nem volt ott senki, de a tükröző aranyban megint láttam azt az alakot, érdekes optikai csalódás. A csarnok gördülő kapuban végződött, az zárva volt, hát visszamentem arra, ahonnét jöttem, minden mozdulatomat száz tükörkép utánozta gúnyosan, mint a görbe tükrök a vidámparkban. Ez a megsokszorozódás valahogy nyugtalanított. Rájöttem, miért: a tükörképek egy kis késedelemmel utánoztak, bár ez lehetetlen. Fejemben még mindig a rock and roll dallama kalapált, el akartam hallgattatni, hát fütyülni kezdtem, hogy János bácsi a csatában, a teraszt sehogy sem találtam, hát kimentem az oldalkapun. Nem messze lámpák álltak, mégis igazi afrikai sötétség volt, olyan sűrű, hogy szinte tapintható. Eszembe villant, hogy ez talán kezdődő farkasvakság, nem tudom, nincs-e baj a recehártyámmal, de aztán már jobban láttam. Biztosan csak elvakított az arany tükörcsarnok – öregszik a szemem, már nem alkalmazkodik olyan jól a változó fényerőhöz, mint régen. A parkolók mögött nagy építkezést láttam a derengő félhomályban. A reflektorok oszlopai között bulldózerek kúsztak, sárgán hunyorgó homokot tolva maguk előtt. E fölött az éjszakai Szahara fölött higanyos fények lapos felhője úszott, mint egy galaktika, mögötte olykor lassított villámok hasítottak a fekete űrbe – az autópályáról a repülőtér felé kanyarodó autók fénykévéi. Ez a megszokott látvány titokzatosan varázsosnak rémlett. Talán ekkor éreztem meg, hogy nem céltalanul kószálok itt a repülőtéren, hanem várok valamire. Nem a szobámra, bár arról sem feledkeztem meg, hanem valami fontosabbra, mintha ráébredtem volna, hogy jelentős perc közeledik. Jószerivel bizonyosság volt ez, csak úgy jártam, mint amikor nem jut eszünkbe egy név, pedig a nyelvünk hegyén van: nem bírtam rájönni, hogy mire is várok. A főbejáratnál a tömegbe vegyültem, vagy inkább besodort a tömeg. Megint ott álltam a csarnokban, gondoltam, ideje harapni valamit a büfénél, de a virsli papírízű volt. Tálcástul a szemétkosárba vágtam, és bementem a presszóba, a kiterjesztett farkú páva alá. A páva a bejárat fölött ül, természetellenesen nagy, tehát nem lehet kitömött madár. Egyszer már voltam itt a páva alatt, Annabellával, egy hete, mielőtt ránk talált az apja. Odabent néhány vendég ült. Kávémmal a sarokba telepedtem, háttal a falnak, mert a pultnál éreztem, hogy hátulról figyel valaki, majd átszúrt a szemével, de most elbújt, most senki se néz rám. Valahogy tüntető ez a közöny. A távoli motorsüvítésben, amely úgy hallatszott be ide, mintha egy másik, fontosabb világból jönne, a kiskanállal szétnyomtam a csésze fenekén a kemény mokkacukrot. A szomszéd asztalon képeslap feküdt, fekete címlap piros csíkkal, alighanem a Paris Match, de a nő, aki ott ült enyhén koszos fiúja társaságában, táskájával eltakarta a képeslap címét. Szándékosan? Ugyan ki ismerhetett rám – autogramvadász vagy alkalmi riporter? Véletlen mozdulatot színlelve lelöktem a földre a réz hamutartót. Csörömpölt, de mégsem nézett oda senki. Ez megerősítette gyanúmat. Nem akartam, hogy rám akaszkodjanak, hát felhajtottam a kávét, és kimentem a presszóból. Elég pocsékul éreztem magam. Lábaim úgy mozogtak, mint az üres csövek, farcsontom éles szúrásokkal emlékezett minapi élményeire. Torkig voltam a lődörgéssel. A hullámzó és hunyorgó kirakatok mentén a mozgólépcső felé indultam, amelyen nagy kék betűk mutatják: AIR FRANCE. Ez a legrövidebb út a szállodához. A korlátba kapaszkodtam, mert a lépcsőfok acélrácsa csúszós, és én nem akartam kockáztatni. A lépcső közepén észrevettem, hogy előttem egy nő áll, kutyával a karján. Összerezzentem, leomló szőke haja ugyanolyan. Lassan hátrafordítottam a fejem, már tudva, ki áll mögöttem. A higanylámpáktól kékes, lapos arc, sötét szemüveg. Szinte durván átnyomakodtam a szőke nő mellett, és felrohantam a mozgólépcsőn, de mégsem állhattam egyszerűen odébb. Megálltam a korlátnál, és lestem az érkezőket, amint a lépcső egymás után elém emelte őket. A szőke nő futólag rám pillantott, és elment. Összehajtott, rojtos sál volt a karján. Azt a rojtot néztem kutyafaroknak. A férfi kövér és sápadt volt. Egyáltalán nem mongolos. Esprit de l'escalier, gondoltam – no de egy hetes késéssel? Csehül állok, ideje aludni! Útközben vettem egy Schweppest, zsebre dugtam a palackot, és megkönnyebbülve pillantottam az órára a recepcióban. Már várt a szobám. A garçon felvitte előttem a poggyászomat, az előszobában rárakta a kisebbik bőröndöt a nagyobbikra, átvette az ötfrankost, és elment. A szállodában meghitt csend honolt, szinte csak tévedésből törte meg egy leszálló gép süvítése. Milyen jó, hogy eszembe jutott Schweppest venni, szomjas vagyok, de nincs mivel kinyitni a palackot, hát kinéztem a folyosóra, hátha van valahol egy hűtőszekrény, benne sörnyitó. Meglepett, hogy milyen meleg színekben ragyog a folyosó szőnyege és fala, elismeréssel gondoltam a francia belsőépítészekre. Megtaláltam a hűtőszekrényt, kinyitottam a Schweppest, és már a szobámnál voltam, mikor a folyosó fordulójából előlépett Annabella. Sötét ruhájában magasabb, mint emlékeztem, de ugyanaz a fehér szalag van a hajában, és sötét szemének ugyanazzal a figyelmes pillantásával közeledik, vállán lógó táskáját himbálva. Ismerem ezt a táskát is, de mikor utoljára láttam, ki volt belezve. Annabella megállt a szobám nyitva hagyott ajtajánál.

– Annabella, hogy kerülsz ide? – akartam mondani meglepődve és örvendezve, de csak érthetetlen nyögés hagyta el a számat. "A…", makogtam, mert belépett a szobámba, intett a fejével, hogy kövessem, és olyan sokatmondó pillantást vetett rám, hogy földbe gyökerezett a lábam. A belső ajtót behajtotta maga után. Döbbenten gondoltam, hogy talán valami titkát, búját-baját akarja rám bízni, de még mielőtt beléptem, jól hallottam két ledobott szandáljának koppanását, és az ágy nyikordulását. Még fülemben csengett ez a hang, amikor jogos felháborodással telve beléptem, és elakadt a lélegzetem: a szoba üres volt.

– Annabella! – kiáltottam. Az ágy érintetlen. – Annabella! – Hallgatás. A fürdőszoba? Benyitottam, sötét volt. A küszöbön vártam, míg hunyorgó késedelemmel kigyulladnak a fénycsövek. Fürdőkád, bidé, törülközők, mosdó, tükör, benne az arcom. Visszamentem a szobába, már nem mertem megszólalni. Nem lehetett ideje, hogy a szekrénybe bújjon, de azért kinyitottam. Üres. Rogyadozó térddel ültem le a fotelba. Még most is aprólékosan le tudtam írni, hogyan lépkedett, mi volt nála, rájöttem, hogy azért láttam magasabbnak, mert magas sarkú szandált viselt, Rómában meg lapos sarkút. Emlékeztem szeme kifejezésére, mikor belépett az ajtón, most is előttem volt, hogyan pillantott rám, és hogyan libbent át a haja a vállán, mikor elfordította a fejét. Még hallottam a szandálja koppanását, amint pimaszul lerázta a lábáról, hallottam az ágy nyikorgását – ezek a hangok valósággal fejbe vertek, és mindez puszta látomás volt? Hallucináció?

Egymás után megtapogattam a térdemet, mellemet, arcomat, mintha ebben a sorrendben kellene a vizsgálódást megkezdeni, két tenyeremmel végigsimítottam a fotel érdes huzatát, felálltam, átmentem a szobán, ököllel a szekrény csukott ajtajára csaptam, minden szilárd, mozdulatlan, élettelen, kézzelfogható volt, és mégis bizonytalan. Megálltam a tévé előtt, és a képernyő homályos, domború üvegében megláttam az ágy kicsinyített tükörképét, előtte a szőnyegen két hanyagul ledobott gyerekszandál hevert. Iszonyodva fordultam meg.

Nem volt ott semmi. A tévé mellett telefon áll. Fölvettem a kagylót. Halottam a bugást, de nem kezdtem tárcsázni. Mit is mondhatnék Barthnak – hogy a szállodában megjelent előttem egy kislány, és ezért félek egyedül maradni? Letettem a kagylót, kivettem a bőröndömből a neszesszert, és a fürdőszobába mentem, aztán a mosdó fölött egyszerre csak megdermedtem.

Mindaz, amit csináltam, emlékeztetett valamire. Hideg vizet locsoltam az arcomra, mint Proque. Kölnivel dörzsöltem be a halántékomat, mint Osborn. Visszamentem a szobába, és nem tudtam, mihez fogjak. Nem történt velem semmi. Az egyetlen ésszerű dolog mielőbb lefeküdni és elaludni. De féltem levetkőzni, mintha a ruhám védelmezne – ez legalább világos volt. Nesztelenül mozogva, hogy fel ne ébresszem az ördögöt, levetettem a nadrágom, a szandálom, az ingem, eloltottam a mennyezeti lámpát, és a párnára dőltem. A nyugtalanság most a környezetből áradt – a tárgyak baljósan leselkedtek az éjjeli lámpa villódzó, derengő fényében. Azt is kikapcsoltam. Zsibbadás fogott el. Ráparancsoltam magamra, hogy lassan, egyenletesen lélegezzek. Valaki kopogtatott az ajtón. Meg se moccantam. Megint kopogtatott, aztán benyitott, és belépett az előszobába. A folyosóról beszivárgó félhomályban sötét sziluett közeledett az ágyhoz.

– Monsieur…

Meg se nyikkantam. Megállt fölöttem, valamit az asztalra tett, és halkan kihátrált. Kattant a zár, egyedül maradtam. Feltápászkodtam az ágyról, inkább leverten, mint kábán, és meggyújtottam az állólámpát. Összehajtogatott távirat feküdt az asztalon. Zakatoló szívvel, kissé tántorogva emeltem föl. Nekem címezték, az Air France szállodába. Megnéztem az aláírást, és végigfutott a hátamon a hideg. Erősen behunytam a szemem, aztán kinyitottam, és még egyszer elolvastam a feladó nevét, aki már olyan régen meghalt, hogy el is rothadt a föld alatt.

VÁROM RÓMA HILTON 303-AS SZOBA

ADAMS

Elolvastam a szöveget vagy tízszer, közel tartottam a szememhez, ide-oda forgattam a táviratot. Rómában adták fel, 10,40-kor, tehát egy jó órával ezelőtt. Talán egyszerűen tévedés? Randy átköltözhetett a Hiltonba, csak azért szállt meg abban a kis koszfészekben a Piazza della Spagnánál, mert nem talált jobbat, de most átköltözött, és erről értesít. Megkapta az üzenetemet, alig várta, hogy megjöjjek, aztán hallotta, hogy nem indulnak a gépek, és táviratot küldött. De miért éppen így írták el a nevét? Leültem a falhoz, és törtem a fejem, nem lehetséges-e mégis, hogy álmodom. Fölöttem világított a lámpa. Minden, amire ránéztem, megváltozott. A függöny, a televízió, a felhajlott sarkú szőnyeg, az árnyékok körvonala mind valami felfoghatatlant jósolt. És ugyanakkor minden tárgy éntőlem kezdett függni. Kizárólag az én akaratomból létezett. Elhatároztam, hogy kikapcsolom belőle a szekrényt. A fényes politúr elhomályosodott, az ajtó körvonala elsötétült, a fal megrepedt, a szabálytalan fekete hasadék síkos csúszás-mászással volt tele. Próbáltam visszacsinálni a szekrényt, de hiába. A félhomályos sarkoknál olvadni kezdett a szoba, csak azt menthettem meg, amire rásütött a lámpa. A telefonért nyúltam. A kagyló gúnyos formába görbülve csúszkált a kezemben, a telefon érdes felületű szürke kő lett, tárcsa helyett lyukkal. Ujjaim áthatoltak ezen a felületen, valami hideghez értek. Az asztalon golyóstoll feküdt. Minden erőmet megfeszítve, hogy legyen, nagy ákombákom betűkkel felírtam a távirati blankettára:

11,00 ROSSZULLÉT

11,50 ÉRZÉKCSALÓDÁSOK

De míg írtam, szabadjára eresztettem a szobát, és már nem tudtam úrrá lenni rajta. Számítottam a szétesésére, mégis váratlanul ért. Észrevettem, hogy valami történik a közelben. Ez a közel, mint rájöttem, a testem volt. Egyre nagyobb lett. Lábam és kezem eltávolodott tőlem. Megrémültem, hogy beverem a fejem a mennyezetbe, hát ledobtam magam az ágyról. Hanyatt fekve, nehezen lélegeztem, mellem úgy emelkedett, mint a Szent Péter kupolája, egy-egy markomba belefért néhány bútor, mit bútor, az egész szoba belefért volna. Ez lidércnyomás – mondtam magamnak. Nem kell vele törődni! Már akkorára nőttem, hogy testem partjai a sötétbe vesztek. Valahol messze bolyongtak, mérföldekre tőlem. Nem érzékeltem őket. Csak a belsőm maradt. Óriási volt. Hatalmas labirintus, szakadék az elmém és a világ között. Egyébként világ már nem is volt. Elakadó lélegzettel hajoltam végtelen mélységeim fölé. Ott, ahol azelőtt a tüdőm, a zsigereim, az ereim voltak, most csak gondolatok pihentek. Azok voltak ilyen óriásiak. Megláttam bennük az életemet. Ágas-bogas és gyűrött volt, felizzott, elszenesedett és elhamvadt. Tüzes porrá hullott szét, fekete Szaharává. Ez volt az életem. A szoba is, amelyben feküdtem, mint hal a tófenéken, szemernyivé zsugorodott. Az is bennem volt. És mivel szüntelenül tovább növekedtem, túl a testem határain, félni kezdtem. Elpusztít ez a felrobbant tér, amely én vagyok, mohón tágul, és mindent elnyel szörnyű erejével. Kétségbeesetten feljajdultam, mikor magába szívott, és a könyökömön vonszoltam magam, mintha valahol a föld belsejében támaszkodnék egy matracra. Féltem, hogy ha megmozdítom a kezemet, rám omlik a fal. Még hajtogattam magamnak, hogy az lehetetlen, de közben minden sejtemmel és idegszálammal éreztem, hogy így van. Esztelenül menekülni próbálva feltápászkodtam az ágyról, térdre rogytam, a fal mentén elvonszoltam magam a villanykapcsolóhoz. Fény öntötte el a szobát, fehérsége vágott, mint a kés. Megláttam az asztalt, szivárványos lé folydogált róla, a telefon csontszárazra égett, messziről, a tükörből rám nézett izzadságtól fénylő arcom, ráismertem, de nem változott semmi. Próbáltam megérteni, hogy mi történik velem, miféle erő vet szét, kiutat keresve. Én vagyok az? Igen is, nem is. Ha megdagad a kezem, attól még az én kezem marad. De ha húsheggyé növekszik és agyonnyom fortyogó tömegével, mondhatom-e, hogy az még mindig az én kezem, és nem az az erő, amely szétvetette? Valahányszor megpróbáltam ellenállni a metamorfózisoknak, elkéstem, mert addigra már minden megváltozott. Tekintetem most fölemelte a mennyezetet, félretolta, és bárhová esett a pillantásom, az a hely hajladozni, horpadni, süllyedni kezdett, mintha lángolnék, és viaszházat olvasztgatnék a szememmel. Látomások! – próbáltam mondani. A szó úgy jutott el hozzám, mint visszhang a kútból. Ellöktem magam a faltól, megálltam szétterpesztett lábbal, belesüllyedve a padló puha masszájába, elfordítottam a fejem, mint egy óriási torony kupoláját, és megláttam az órámat az éjjeliszekrényen. Számlapja egy fénytölcsér feneke volt. A másodpercmutató hihetetlenül lelassulva kocogott rajta. Nyomot hagyott, fehérebbet a számlap zománcánál, és a számlap síksággá nőtt, csapatok vonultak rajta, én felülről néztem. A menetelők között robbanások szaggatták fel a meszes talajt, füstjükből arcok gomolyogtak elő, a hangtalan agónia puha maszkjai. A gyalogosok hada megdermedt, csurgó vérük kerek, vörös sártócsákba folyt, továbbmeneteltek az egyenletes dobpergésben, porral és vérrel borítva. Az ütközet lanyhult, mikor letettem az órát, de nem maradt abba. Megingott a szoba. Lassan bukfencet vetett, a mennyezetre dobott. Zuhantam, de valamiben megakadtam. Négykézlábra álltam. Az ágy mellett feküdtem, a szoba egyre lassabban forgott, minden újra összekapcsolódott, aztán megállt. Fejemmel a padlóhoz lapulva, mint egy kutya, az órámra néztem, ott volt az éjjeli lámpához támasztva. Háromnegyed egyet mutatott. Nem történt már rajta semmi, a másodpercmutató nyugodtan mászott, mint egy hangya. Felültem, kijózanított a padló hidege. Néztem a szobát a fehér fényben, és úgy láttam, tömör kristály tölti ki, amely tele van néma hanggal, fénnyé olvadó tárgyakkal. Ebben a fényességes közegben minden bútor, a függöny minden ránca, az asztal árnyéka elmondhatatlanul tökéletes volt. Mit sem törődtem ezzel a megejtő varázzsal, éber lettem, mint a tűzoltó, aki csak a füstöt lesi az amfiteátrumban, és nem látja a szép színpadot. Felálltam, gyenge és könnyű voltam. Erőt vettem ujjaim idegenségén, és felírtam a blankettára:

12.50 MEGKÖNNYEBBÜLÉS

REGGEL PLIMASIN

ORLY – FODRÁSZ

Ennyit tudtam. Az asztal felé hajolva, még a girbegurba betűket nézve, újabb változást éreztem. Az asztal lapján megcsillanó visszfények meglibbentették a szárnyukat, mint a szitakötő, és fölrepültek, az asztal az arcomba csapott szürke bordás denevérszárnyával, a verdeső szárnyak elfojtották az éjjeli lámpa tejét, az asztal széle elfonnyadt markom szorításában – sem menekülni nem tudtam az átváltozások zuhatagától, sem lépést tartani vele, a következő órában szédítően felgyorsultak az átlényegülések, az ocsmány, fenséges, bizarr jelenések átzúgtak rajtam, mint a szél, hiába hunytam le a szemem – a látás már fölösleges volt. Emlékszem arra a szüntelen, kábult erőfeszítésre, amellyel megpróbáltam kivetni magamból ezt az idegen elemet, mintha ki akarnám hányni – hiábavaló volt, de én védekeztem, mégis egyre kevesebb volt bennem a nézőből, a nyüzsgő látomások része lettem, remegő folt az őrült képeken. Egy óra után még egyszer felocsúdtam. A folyamat hullámzó volt, mint a perisztaltika, de minden szakasz, noha már a végsőnek látszott, még erősebben tért vissza. Kettő és három között megszűntek a látomások, és ez volt a legrosszabb, mert a környezet visszanyerte normális külsejét, de egy másik létben. Hogy is magyarázzam? A bútorok és a falak megkövültek, kiégtek, fennakadtak egy szörnyű átmenetben: az idő megállt, és a mindenfelől lavinaként rám zúduló környezet csak ezért dermedt meg, mint egy elnyúlt vakuvillanásban. Az egész szoba olyan volt, mint az elakadt lélegzet két üvöltés között, és hogy mi lesz belőle, azt arcátlan rosszindulattal megmutatta minden: a tapéta mintájának szögletei, a Loire menti kastélyok képe az ágy fölött, a zöld gyep a kastélyok körül. Ez a zöld az én ítéletem volt, térden állva néztem rá, megértve, hogy veszítenem kell. Ekkor rávetettem magam a szobára, igen, a szobára – letéptem a függönyzsinórokat, leszaggattam a függönyöket, halomba gyűrtem az ágyneműt, az egész gyilkos gomolyagot bevágtam a kádba, bezártam a fürdőszobát, a kulcs eltörött, amikor a külső ajtó reteszének nyílásába kalapáltam, de amikor lihegve a falnak dőltem, és körülnéztem a csatatéren, megértettem, hogy minden hiába. Nem tolhatom el az ablakokat, sem a falat. A padlóra borítottam a bőröndjeim tartalmát, megtaláltam a két lapos karperecet a fémlánccal – Randy nevetve adta ide Nápolyban, hogy megbilincselhessem a gyilkost, ha meglesz. Hát megvan. Ingeim közül hosszúkás, barna szemek szóródtak ki, mandulák az elszakadt csomagból – már nem írhattam róluk, féltem, nincs rá idő, csak rádobtam egy marékkal a sürgönyblankettára, a fűtőtesthez húztam a fotelt, beleültem, és hátam a támlának, lábam a padlónak vetve, a radiátorcsőhöz bilincselve, a végsőkig feszülten vártam AZT, mint egy rajtot. De nem fölfelé repültem, nem is le, hanem a mélybe, forróvörös ködbe, vitustáncot járó falak közé, láncra kötve, és hiába rángattam a láncomat, mint egy kutya, semmit sem tudtam elérni, csak az ágy lábát. Sikerült odahúznom az ágyat, és mintha tüzet oltanék, a matracba vertem az arcom, rágtam, haraptam a habszivacsot, belefúrtam az arcom, de nem fojtott meg, mert porózus, hát szabad kezemmel torkon ragadtam és fojtogattam magam, vonítva a kétségbeeséstől, hogy sehogy sem bírok végezni magammal. Emlékszem, mielőtt elájultam, úgy éreztem, felrobban a koponyám. Biztosan fejjel rontottam a csőnek. Emlékszem, felvillant bennem egy utolsó kis reménysugár, hogy most talán sikerül. Aztán már semmi. Meghaltam, és csöppet sem találtam furcsának, hogy ezt tudom. Később fekete vízesések sodortak ismeretlen barlangokban, zúgva és dübörögve, mintha csak a hallásom élne még egy kicsit. Harangzúgást hallottam. A feketeség rózsaszínű lett. Kinyitottam a szemem, és megláttam egy fölém hajló nagy, idegen, sápadt, emberfölöttien nyugodt arcot. Barth doktor arca volt. Rögtön felismertem, és ezt meg is akartam mondani, de aztán már egészen banális módon elájultam.

Reggel négykor találtak rám a fűtőtesthez bilincselve, mert a szomszéd szobában lakó olaszok fellármázták a személyzetet, és mivel dühöngő elmebetegnek látszottam, nyugtató injekciót adtak, aztán a kórházba vittek. A derék Barth másnap hallott a repülőtéri sztrájkról, telefonált Orlyba, és mikor megtudta, mi történt velem, a kórházba rohant, ahol még eszméletlenül feküdtem. Csak harminc órával később tértem igazán magamhoz. Volt egypár alapos bordazúzódásom, összeharapdáltam a nyelvem, fejbőrömet néhány helyen össze kellett varrni, megbilincselt csuklóm hordóvá dagadt, annyira rángattam. Szerencsére vasból volt a cső, amelyhez hozzábilincseltem magam – a műanyag biztosan miszlikbe tört volna, és akkor én kiugróm az ablakon; soha semmit nem akartam még olyan szenvedélyesen, mint ezt.

Egy kanadai biológus észrevette, hogy a nem kopaszodó emberek bőrszövetében ugyanolyan nukleinsav származék van, mint a szintén nem kopaszodó keskeny orrú majmokéban. Ez a majomhormonnak nevezett anyag hatásosan gátolta a kopaszodást. Európában egy svájci cég három évvel ezelőtt kezdte gyártani a hormonkenőcsöt Pfizer amerikai licence alapján.

A svájciak módosították a szer összetételét, így még hatékonyabb lett, de érzékenyebb a hőre, amelytől hamar felbomlik.

A bőr napoztatásakor a hormon vegyi szerkezete megváltozik, és ilyenkor ritalin hatására átalakulhat Dunant doktor X anyagává, a pszichikai depresszorrá, de csak nagy mennyiségben vált ki mérgezést. A ritalin a gyógyszert szedő emberek vérében van, a hormonkenőcsöt pedig külsőleg alkalmazzák, de tartalmaz némi hialuronidázt, amely megkönnyíti, hogy a hatóanyag a bőrön át a véredényekbe jusson. Ám a pszichotikus hatású mérgezéshez az kellene, hogy a páciens bőrébe naponta kétszáz gramm kenőcsöt dörzsöljenek be, és közben a maximálisnál nagyobb adagokban szedje a ritalint.

A katalizátor, amely milliószorosra fokozza a depresszor hatását, a cianidok kénszármazéka: a rodanid. Három betű, három vegyjel a rejtély kulcsa: C N S. A keserű mandulában cianidnyomok vannak. Ez adja jellegzetes, csípősen keserű ízét. Néhány nápolyi cukrászatban, ahol mandulát is pörköltek, elszaporodtak a csótányok. A cukrászok kéntartalmú rovarirtó szert használtak. A kén parányi mennyiségei bekerültek abba az emulzióba, amelyben a mandulát pörkölés előtt áztatják. Ennek semmi következménye nem lett, amíg a pörkölőkemence hőmérséklete alacsony volt. De ha meghaladta a cukor karamellizálódásához szükséges hőmérsékletet, akkor a mandula cianidjai rodaniddá egyesültek a kénnel. Ám a rodanid, ha egymaga kerül a szervezetbe, még mindig nem katalizálja az X hatóanyagot. A reagáló molekulák oldatában szabad kén-ionoknak kell lenniük. Ezek az ionok, szulfidok és szulfátok formájában, a gyógyfürdőből származtak. Tehát az halt meg, aki hormonkenőcsöt használt, ritalint szedett, kénes fürdőket vett, és kedvelte a nápolyi módra, cukrosan pörkölt mandulát. A rodanid olyan elenyésző mennyisége katalizálta a reakciót, hogy csak a kromatográfia mutathatta ki. Csak az édesszájúakból lett akaratlan önpusztító. Aki cukorbetegsége miatt nem ehetett édességet, vagy nem szerette, annak semmi baja sem történt. A kenőcs svájci változatát egész Európában árusítják, méghozzá két éve, korábban nem is fordult elő ilyen titokzatos eset. Amerikában sem fordult elő, mert ott kizárólag Pfizer termékét árusítják, az ő hormonja pedig nem bomlik a hűtőszekrényből kivéve olyan könnyen, mint az európai. Nők nem használták a férfiaknak szánt kenőcsöt, így nem is szerepelhettek az áldozatok között.

A szerencsétlen Proque más úton sétált be a csapdába. Nem kopaszodott, tehát hormonra nem volt szüksége, nem járt strandra, nem vett kénes fürdőket, ellenben szulfitionok kerültek a vérébe, mert beszívta a sötétkamra levegőjét, ahol kénes előhívók párologtak, a ritalint álmosság ellen szedte, az X vegyületet – pedig Dunant doktor juttatta el hozzá, mikor eltörött a szemüvege. A tudós és türelmes doktor, aki péppé dörzsölt minden rongydarabot, minden csipetnyi port Proque műhelyében, oldatokat készített a furnérlemez falból és a csiszológép porából, nem tudta, hogy a titokzatos anyag, amelyet keres, négy méterrel a feje fölött van: egy csomag cukrozott mandula az öreg komód fiókjában.

A mandulák, amelyeket jegyzeteimmel az asztalon találtak, felnyitották Barth vegyészeinek szemét – megkerült a hiányzó láncszem.

Talán lényegtelen, de eléggé mulatságos egy anekdotikus-részlet. Már Amerikában mondta egy ismerős vegyész, hogy a kénvirág, amelyet a kis Pierre az ágyamba szórt, nem játszhatott szerepet a mérgezésben, mert az ilyen szilárd halmazállapotú, desztillálással porított kén nem oldódik. Ez a vegyész kapásból a következő hipotézis); állította fel. A kénionok véremben a kénezett borból származtak. Mint Franciaországban szokás, minden étkezéshez bort ittam, de csak Barth házában, mert máshol nem étkeztem, és a CNRS vegyészei ennek tudatában mélyen hallgattak a kénes borról, nehogy zavarba ejtsék saját főnöküket azzal a feltevéssel, hogy hitvány lőrét ad a vendégeinek.

Később megkérdezték tőlem, a mandula gyújtott-e világosságot az agyamban. Legkönnyebb volna igennel vagy nemmel felelni, de egyszerűen nem tudom. Már előbb, mikor törtem-zúztam, és mindent a fürdőkádba dobtam, ami gyilkosan fenyegetőnek rémlett, őrült módon cselekedtem, de ebben az őrületben megvolt a módszeres védekezés szikrája, hát a mandulával is így valahogy lehetett. Annyit tudok, hogy csatolni akartam a jegyzeteimhez, és ez a gesztus talán kizárólag a sokéves rutinból fakadt. Belém sulykolták, hogy maximálisan stresszhelyzetben is jegyzőkönyvezzem az eseményeket, függetlenül attól a véleményemtől, hogy valamely tény lényeges-e vagy nem. Az is lehet, hogy az intuíció felvillanása kapcsolta össze a reggeli vihart, a tüsszögőrohamot, a torkomon akadt tablettát, a mandulát, amellyel végül is lenyeltem, és Proque képét, amint utoljára bement a cukrászdába a Rue Amélie sarkán. De azt hiszem, ekkora szellemi teljesítmény túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. A mandulát aligha nem csak azért kapcsoltam össze a nápolyi üggyel, mert a cukrász Vezúvot épített belőle a kirakatban. Mivel a Vezúvnak semmi köze a dologhoz, mágikus kapocsnak bizonyult, bár mégiscsak közelebb vitt a lényeghez. Ámbár, aki figyelmesen átolvassa beszámolómat, észreveheti, milyen sokszor közeledtünk a nyomozás folyamán az igazsághoz – de mégsem jutottunk tovább. Barth is közeledett hozzá, bár tévesen gyanakodott az esetek politikai hátterére – de igaza volt, amikor kétségbe vonta a "tizenegyek" csoportjának helyes kiválasztását, és fején találta a szöget, mikor megállapította, miért éppen magányos külföldiek az áldozatok; kétszeresen is elszigeteltek az olasz környezetben, mert nem tudnak olaszul, és nincsenek hozzátartozóik. A mérgezés első jeleként az áldozat viselkedése megváltozik, ezt pedig csak családtag vagy jó barát veheti idejében észre. Később sikerült felderíteni néhány elvetélt esetet, ezekben a mérgezettek olaszok vagy olyan külföldiek voltak, akik a feleségükkel érkeztek Nápolyba. Az esetek nagyjából egyformán zajlottak le. A feleség aggódni kezdett férje bogaras viselkedése miatt, egyre éberebben figyelte, és mikor kezdődtek a téveszmék, erőnek erejével rávette, hogy utazzanak haza. A hazamenekülés reflexe alighanem természetes reagálás az érthetetlen veszélyre. Az olaszok viszont már a mérgezés kezdeti szakaszában elmeorvoshoz kerültek – többnyire a család nyomására –, ennélfogva életmódjuk teljesen megváltozott, nem vezettek autót, ezért nem szedtek Plimasint, abbahagyták a fürdőkúrát, így a tünetek hamarosan megszűntek. A nyomozás egy banális oknál fogva nem jutott el ezekhez az elvetélt esetekhez. Mindig akadt valaki a páciens környezetében, aki visszakérte a pénzt az igénybe nem vett fürdőkért, az üzleti könyvek pedig a pénzügyi szaldót tüntették fel, nem a kúra abbahagyásának tényét, ezért nem vezethettek a megmenekült áldozatok nyomára.

Egyébként több tényező is gátolta a nyomozást. Senki sem híreszteli, hogy hajnövesztő kenőcsöt használ. Aki nem bánta, hogy kopaszodik, vagy kenőcs helyett parókát vett, azt nem érte utol a veszély, de ugyan miből derült volna ez ki? Aki nem használt hormonkenőcsöt, annak semmi baja nem esett, tehát nem volt miről vallomást tennie, aki pedig használt, az meghalt. A svájci kenőcs doboza nem volt az áldozatok holmija között, mert hűtőszekrényben kell tartani, ami otthon egyszerű, de szállodában kevésbé, tehát a gondos idősebb urak nem vitték magukkal a kenőcsöt, hanem a helyi fodrászokat keresték fel. A kenőcsöt tíznaponként kell alkalmazni, tehát mindegyik áldozat csak egyszer dörzsöltette be a fejét Nápolyban, de az senkinek sem jutott eszébe, hogy a nyomozás során végigkérdezzék a fodrászokat, mivel dörzsölik be némelyik vendégük fejbőrét.

Végül hasonló volt az áldozatok külleme, és közös volt némelyik lelki tulajdonságuk. Az öregedés küszöbén álló férfiak még hiúak, még harcoltak a közeledő öregséggel, ám ezt titkolták is. Aki már áthaladt az árnyéksávon, és hatvanon felül, tökkopaszon nem is próbál többé fiatalnak látszani, az már nem használ csodaszereket, a korán kopaszodó harmincasok viszont nem szenvednek olyan előrehaladott reumás bántalmakban, hogy gyógyfürdőre volna szükségük. A veszély tehát csak azokat fenyegette, akik már beléptek az árnyéksávba, és még nem hagyták el. Minél alaposabban szemügyre vettük most a tényeket, annál nyilvánvalóbb lett az összefüggésük. Sohasem fordult elő mérgezés a füvek virágzása előtt, mert az autósok csak ilyenkor szednek Plimasint, aki viszont nagyon súlyos, ágyban fekvő asztmás, az nem vezet autót, tehát nincs szüksége az autósoknak szánt szerre.

Barth gyakran meglátogatott a kórházban, és olyan kedves volt, hogy hazautazás előtt kimentem hozzá elbúcsúzni. Pierre a lépcsőnél leskelődött, de láttomra elbújt. Tudtam, honnan fúj a szél, és megnyugtattam, hogy nem felejteni el a sisakot. Ott volt Saussure doktor, zakó nélkül, de fodros mandzsettájú ingben. Számológép helyett óra lógott a nyakában. A könyveket nézegette a könyvtárban, Barth pedig mondott egy roppant mulatságos dolgot: a komputeres nyomozás kísérlete tökéletesen sikerült, bár a komputert be sem programozták, és be sem kapcsolták, tehát nem csinált semmit. De ha én nem jövök Párizsba a komputeres tervvel, akkor nem is költözöm hozzájuk, nem keltem fel a nagymamája rokonszenvét, a kis Pierre nem gyógyítgat kénvirággal, mikor leestem a lépcsőn – egyszóval a komputer részvétele a rejtély megoldásában kétségtelen, noha pusztán eszmei. Nevetve jegyeztem meg, hogy a teljesen véletlen események karambolját, amely a titok kellős közepébe vetett, magánál a rejtélynél is bámulatosabbnak találom.

– Ön az egocentrizmus hibájába esik! – fordult hátra a könyvespolctól Saussure. – Ez a sorozat nem annyira a ma jellemzője, inkább a holnap hírnöke. A jövő előképe, csak még érthetetlen…

– És ön érti?

– Én sejtem, hogy merrefelé mutat. Az emberiség úgy elszaporodott és összezsúfolódott, hogy az atomi törvények kezdik igazgatni. A gázok minden atomja kaotikusan mozog, de éppen ebből a káoszból születik a rend: a nyomás, a hőmérséklet, a fajsúly állandósága, és így tovább. Az ön akaratlan sikere paradox képet mutat: rendkívüli egybeesések hosszú sorozatának látszik. De csak az ön szemében. Ön azt mondja: nem elég, hogy leestem a Barthék lépcsőjéről, tubák helyett ként szippantottam be, még a Rue Amélie-re is el kellett mennem körülnézni, Proque históriája miatt, aztán tüsszögnöm kellett a vihar előtt, mandulát vennem a srácoknak, és mindehhez még szükséges volt a repülőtéri sztrájk, a zsúfolt hotel, a fodrász, talán még az is, hogy a fodrász gascogne-i volt… máskülönben nem indul be a láncreakció.

– Ó, még rosszabb a helyzet – vetettem közbe. – Ha Franciaország felszabadításában való részvételem nem korlátozódik egy farcsonttörésre, akkor a fájdalom nem újul ki a római mozgólépcsőn, tehát itt sem érzem meg azt a kis esést. Ha a római mozgólépcsőn nem a merénylő előtt állok, akkor nem jelenik meg a fényképem a Paris Match-ban, és ha ez a fénykép nem ösztökél, akkor nem harcolok a szobáért az Air France-ban, hanem elmegyek egy párizsi szállodába, és megint csak nem történik semmi. De hiszen a priori csillagászatian parányi volt már annak a valószínűsége is, hogy éppen ott vagyok a merényletnél. Mehettem volna másik géppel, állhattam volna másik lépcsőfokon… Hát mit szóljak ahhoz, hogy előtte és utána is minden csupa ilyen csillagászati valószínűtlenségből állt össze. Hiszen ha nem szerzek tudomást Proque ügyéről, akkor nem készülök Rómába, éppen mikor nem indul a gép, márpedig ez is a körülmények teljesen véletlen egybeesése.

– Az, hogy tudomást szerzett Proque ügyéről? Nem hinném. Éppen erről beszélgettünk a doktorral, mielőtt ön megérkezett. Proque ügyét a Sûreté és a Défense machinációi jóvoltából ismerhette meg, azok mögött pedig egy kis politikai csetepaté rejlik. Valaki kompromittálni akart egy bizonyos tábornokot, aki beleüti az orrát a politikába, és aki Dunant doktort patronálja. Ez amolyan biliárd, tudja.

– Engem golyónak vagy dákónak használtak?

– Önt, feltevésünk szerint, arra használták, hogy előkotortassa a Proque-ügy aktáit, tehát közvetve arra, hogy ráhúzza Dunant-ra a vizes lepedőt…

– De ha így volt is, hogyan függ össze Párizsba érkezésem célja az itteni politikai machinációkkal?

– Sehogyan, természetesen. Éppen azért véli ön, hogy ennyi vak véletlen, amely pontosan a rejtély kellős közepébe talál, ellentmond a józan észnek. Nos, én azt mondom: félre a józan ésszel! Tény, hogy az ön viszontagságainak minden egyes szakasza külön-külön még eléggé valószínű, de a szakaszok eredője csodával határos, így gondolja, ugye?

– Pontosan.

– Márpedig az történt, amiről itt, a földszinten beszéltem önnek három héttel ezelőtt, kedves uram. Képzeljen el egy lőteret, ahol céltábla helyett egy postabélyeget tűznek ki fél mérföldre a leállástól. Tízcentime-os bélyeg Marianne képével. Marianne homlokán van egy légypötty. Most lőni kezd néhány mesterlövész. Biztosan nem találják el a légypöttyöt, már csak azért sem, mert egyáltalán nem láthatják. De álljon oda lövöldözni száz közepes lövész, és sütögessék a puskájukat éjjel-nappal néhány hétig. Egészen biztos, hogy valamelyikük golyója végül eltalálja a légypöttyöt. Nem azért találja el, mert az illető lövész csodálatosan céloz, hanem azért, mert olyan rengeteget lövöldöztek. Egyetért velem?

– Igen, de ez nem magyarázza…

– Még nem fejeztem be. Nyár van, és a lőtéren sok a légy. A légypötty eltalálásának valószínűsége nagyon kicsi volt. Még kisebb annak a valószínűsége, hogy a pöttyöt érő golyó útközben eltalál egy arra szálló legyet. Eltalálni a pöttyöt és három legyet ugyanazzal a golyóval, ennek a valószínűsége már csillagászatian parányi lesz, mint ön kifejezte magát, márpedig én biztosítom, hogy ez az egybeesés is megvalósul, ha elég sokáig lövöldöznek!

– Elnézést, ön a lövések egész özönéről beszél, én pedig egymagam voltam…

– Azt ön csak hiszi. Az adott időszakaszban a pöttyöt és három legyet eltaláló golyó is csak egymaga lesz. A lövész, akivel megesik a dolog, éppolyan fennen ámuldozik, mint ön. Pedig az, hogy éppen ő talált célba, nem csodálatos, nem is furcsa, mert valakinek célba kellett találnia. Érti már? Józan ésszel itt semmire sem megyünk. Az történt, amit megjósoltam. A nápolyi fejtörőt a véletlen-mechanizmus szülte, és ugyanez a mechanizmus oldotta meg. Az egyenlet mindkét tagjában a nagy számok törvénye érvényesült. Persze, ha a feltételek szükséges halmazából akár csak egyet is nem teljesít, akkor ön nem mérgezi meg magát, de előbb vagy utóbb valaki más teljesítené valamennyi feltételt. Jövőre, három év múlva, öt év múlva. Megtörténne, mert már ilyen statisztikai sűrűségű világban élünk. Az emberi molekuláris gázban, amely kaotikus és tele van bámulatos "valószínűtlenségekkel", az egyének csak atomok. Olyan világ ez, amelyben a tegnapi rendkívüliség mára megszokottá válik, a mai szélsőség holnapra szabállyá.

– Igen, de én…

Nem engedett szóhoz jutni. Barth, aki ismerte, hunyorogva nézett bennünket, mintha nevetést fojtana vissza.

– Megbocsásson, de itt nem önről van szó.

– Hát ha nem én, akkor kicsoda? Valami nyomozó?

– Nem tudom, kicsoda, és cseppet sem érdekel. Valaki. Hallom, könyvet szándékozik írni erről a históriáról?

– Barth mondta? Valóban, már kiadóm is van… de miért beszél erről?

– Azért beszélek róla, mert hozzátartozik a dologhoz. Valamelyik golyónak célba kell találnia azon a lőtéren, és valamelyik embernek bele kellett trafálnia a megoldásba ebben a históriában. Ha pedig így van, akkor szerzőtől és kiadótól függetlenül, ennek a könyvnek a megjelenése is matematikai bizonyosság volt.

A MASZK

Kezdetben volt a sötétség és a hideg láng és a szüntelen dübörgés, hosszú szikrafüzérekben kormosfekete, ízelt kampók adogattak tovább, csúszó-mászó fémkígyók lapos pofája nyúlkált felém, s minden érintésük villámcsapásszerű, éles és majdnem kéjes borzongást fakasztott.

Kerek lencsék mögül mélységes mély, mozdulatlan pillantás fúródott belém, és eltávolodott, vagy tán inkább én siklottam tovább, a következő tekintet elé, amely zsibbasztóan méltóságos és félelmetes volt. Nem tudom, meddig vándoroltam így, hanyatt fekvő tárgyként, de haladtomban növekedtem és megismertem magam, kitapasztaltam önnön határaimat, és eljött a perc, amikor már pontosan érzékeltem a formámat, és felismertem minden helyet, ahol megálltam. Ott kezdődött a világ, a dübörgő, lángoló, sötét, aztán megszűnt a mozgás, és a vékony, ízeit lábú fogók, melyek egymásnak adogattak, könnyedén fölemeltek, továbbadtak markos harapófogóknak, szikraesőt okádó, lapos szájak elé csúsztattak, majd eltűntek, s én még tárgyként, tehetetlenül feküdtem, noha már mozgásra képesen, de jól tudva, hogy még nincs itt az ideje, s amint dermedten, ferdén várakoztam – mert lejtőn nyugodtam ekkor –, hirtelen átjárt, megfeszített az utolsó áram, a lélek nélküli lehelet, a vibráló csók, s ez volt a jel, hogy felszökkenjek, és bemásszam a fénytelen, kerek nyílásba, és immár minden sürgetés nélkül érintettem a hideg, sima, homorú lemezeket, hogy kőnehéz megkönnyebbüléssel elpihenjek rajtuk. De lehet, hogy mindezt csak álmodtam.

Felébredésemről semmit sem tudok. Érthetetlen neszekre emlékszem, hűvös félhomályra és benne magamra, tágas fénnyel nyílt meg előttem a világ, színekre töredezett csillogással, és emlékszem még arra is, mennyi álmélkodás volt a mozdulatomban, midőn átléptem a küszöböt. Erős fények ömlőitek fentről a függőleges idomok tarka zűrzavarára, láttam gömbjeikét, víztől csillogó, felém forgó gombjaikat, a mindent betöltő zsivaj elhalt, és a hirtelen csöndben én, a nem nélküli tárgy, még egy kicsiny lépést tettem.

Ekkor megpattant bennem egy vékonyka húr, pendülését nem hallottam, csak sejtettem, és hirtelen megéreztem, hogy nő vagyok. Olyan hevesen öntött el ez az érzés, hogy megszédültem, és behunytam a szemem. És amint ott álltam behunyt szemmel, mindenfelől rám záporoztak a szavak, mert nő voltommal együtt belém költözött a nyelv is. Kinyitottam a szemem, és mosolyogtam, és elindultam, és ruhám velem jött, méltóságosan mentem, krinolinnal övezve, nem tudtam, hová, de csak mentem, mert udvari bál volt, és iménti tévedésem emléke, mikor a fejeket gömböknek néztem, a szemeket nedves gomboknak, mulattatott, mint valami kislányos csacsiság, ezért mosolyogtam, de mosolyom csak nekem szólt. Éles hallásom messzire ért, hát felismertem a finom elismerés neszét, az urak titkolt és a hölgyek irigy kis sóhaját, honnan került ide ez a lány, őrgróf? Én csak mentem, át az óriási termen, pókkristályok alatt, a mennyezeti hálóból rózsaszirmok hullottak, néztem magam a kifestett női arcokra kúszó ellenszenvben és a sudár férfiak vágyakozó szemében. Az ablakon túl a mennyezettől a parkettig éjszaka ásítozott, fáklyák égtek a parkban, és a fülkében két ablak között, egy márványszobor előtt, a többieknél alacsonyabb férfi állt, fekete és epesárga csíkos udvaroncok gyűrűjében, akik mintha feléje nyomultak volna, de nem léptek be az üres körbe, és ő volt az egyetlen, aki felém sem pillantott, mikor közeledtem. Megálltam előtte, és noha felém se nézett, ujjaim hegyével megfogtam a krinolinomat, és lesütöttem a szememet, mintha mély bókkal akarnék hódolni neki, de csak keskeny és fehér kezemre néztem, és nem tudom, miért, valahogy ijesztőnek éreztem ezt a fehérséget a krinolin kékjén. Ő pedig, ez az alacsony úr vagy főnemes, az udvaroncok gyűrűjében – mögötte sápadt lovag állt félvértben, födetlen szőke fejjel, kezében apró tőr, mint egy játékszer – nem kegyeskedett rám pillantani, csak mormolt valamit unalomtól fojtott hangon, senkihez sem szólva. És én nem bókoltam neki, csak ránéztem röviden, nagyon erősen, hogy megjegyezzem az arcát, sötétferde a szájánál, mert szája sarkánál kis fehér sebhely húzza alá az unott fintort, fölittam szememmel ezt a szájat, majd sarkon fordultam, krinolinom suhogva libbent, és továbbmentem. Csak ekkor nézett rám, és pontosan éreztem futó, hideg és oly metsző pillantását, mintha arca előtt láthatatlan puska volna, és tarkómra irányulna a célgömb, az arany loknik hengerei közé, és ez volt a második kezdet. Nem akartam visszafordulni, mégis megtettem, és mélyen, nagyon mélyen bókoltam előtte, két kézzel megemelve krinolinomat, mintha a merev szoknyán át a fényes padlóba süllyednék, mert ő volt a király. Aztán lassan elmentem, azon töprengve, honnan tudom ezt ilyen jól és biztosan, és kis híján illetlenségre vetemedve, mert ha nem tudhatom, és mégis csökönyösen és feltétlenül tudom, akkor mindez álom, álmomban pedig miért ne foghatnám meg bárkinek az orrát? Kissé megijedtem, hogy nem sikerült megtennem, mintha láthatatlan korlát volna bennem, így tétováztam, öntudatlanul továbbmenve, ébrenlét és álom hiedelme között, ám eközben belém áramlott a tudás, olyasformán, mint a partra csapó hullámok, és minden hullám új ismeretet hagyott bennem, csipkefinom nemesi címeket; a terem közepén, a tűztenger hajójaként vitorlázó, csillogó-villogó kandeláber alatt már tudtam az aggodalmas művészettel karban tartott, fonnyadozó dámák minden rangját.

Már olyan sokat tudtam, mint aki felocsúdott lidérces álmából, de tétován még emlékezik rá, és az, ami hozzáférhetetlen maradt, két sötét foltként feketéllett elmémben: múltam és jelenem, mert önmagamat még mindig cseppet sem ismertem. Teljesen éreztem viszont meztelenségemet, mellem, hasam, combom, nyakam, karom, láthatatlan lábam a pompás ruha alatt, megérintettem az aranyba foglalt topázt, amely szentjánosbogárként lüktetett mellem között, éreztem az arckifejezésemet is, amely senkinek semmit nem ad, s amelyen bizonyára csodálkoznak, mert aki rám pillant, először azt hiszi, mosolygok, de ha figyelmesebben megnézi szájam, szemem, szemöldököm, észreveszi, hogy nyoma sincs ott a vidámságnak, még az udvarias kellemkedésnek sem, hát megint a szememben keresi, de az tökéletesen nyugodt, most orcáimat nézi, államon kutatja a mosolyt, de nincsenek szeleburdi gödröcskéim, orcáim simák és fehérek, állam figyelmes, néma, tárgyilagos, éppoly tökéletes, mint a nyakam, amely nem árul el semmit. A rám tekintő most összezavarodik, mert nem érti, miért gondolta, hogy mosolygok, és zavarától és szépségemtől elkábulva visszahúzódik a tömegbe, vagy mélyen meghajlik felém, hogy legalább ebben a mozdulatban elrejtőzhessen előlem.

Én pedig még mindig nem tudok két dolgot, noha dereng már, hogy ezek a legfontosabbak. Nem értem, miért nem nézett rám elhaladtomban a király, miért nem akart a szemembe nézni, jóllehet nem félt szépségemtől, és nem is kívánta, igen, éreztem, hogy noha becses vagyok neki, de megfogalmazhatatlan módon mintha engem magamat semmibe venne, mintha olyasvalakit látna bennem, aki nincs is itt ebben a szikrázó teremben, nem arra teremtetett, hogy táncoljon a sokszínű intarziás, tükörfényes parketten, a boltívek bronzcímerei alatt, de amikor elmentem előtte, nem támadt benne egyetlen olyan gondolat sem, amelyből kibányászhatnám a királyi akaratot, s amikor utánam küldött egy nemtörődöm, futó pillantást, de a láthatatlan puskacső mögül, még azt is megértettem, hogy nem engem vett célba sápadt szemével, amely sötét szemüveg mögé kívánkozik, mert ezek a szemek semmit sem színlelnek, nem úgy, mint a jól elrendezett arc, és úgy szürkéllenek e mozgalmas előkelőségben, mint maradék piszkos víz a mosdótálban. Nem, a szeme olyan, mint rég kidobott holmi, amit el kell rejteni, mert nem tűri a napvilágot.

Valamit talán akart tőlem, de mit? Ám nem töprenkedhettem ezen, mert mással kellett foglalkoznom. Én mindenkit ismerek itt, de engem nem ismer senki. Talán csak ő: a király. Sok mindent tudtam immár magamról is, érzéseim furcsák lettek, amint meglassítottam lépteimet, a terem utolsó negyedében járva, a tarka tömegben, körülöttem merev arcok pofaszakáll ezüst zúzmarájával, meg szemcsés púder alatt izzadó, püffedt, vérmes arcok, és most folyosó nyílik az érdemrendek szalagjai és az aranysujtások között, hogy királynőként vonuljak át az emberek szegélyezte keskeny ösvényen, a pillantások kantárján vezetve – de hová megyek?

Valakihez.

És ki vagyok én? Mivel gyorsan fogott az eszem, egy csapásra megértettem, milyen sajátos ellentét van az én állapotom és e disztingvált csőcselék között, mert közülük mindegyiknek van története, családja, bizonyos fajta kitüntetése, intrikákból, csalásból szőtt nemesi levele, mindegyik a maga hitvány gőgjének hólyagját fitogtatja, tulajdon históriáját húzza maga után, mint szekér a porfelhőt a sivatagban, lépésről lépésre, én meg olyan messze vidékről jöttem, mintha nem egyetlen történetem volna, hanem sok, mert a sorsomat csak úgy tudnám megértetni velük, ha fokozatosan lefordítanám az itteni szokásokra, erre az idegen, noha már ismerős nyelvre, tehát csak bizonyos határig közeledhetnék az ő felfogóképességükhöz, és a választott meghatározás szerint mindig más és más lénnyé válnék a szemükben. A magam szemében is? Nem… illetve majdnem, hiszen semmi mást nem tudok, mint azt, ami a terem küszöbén belém tört, akár a víz, mikor a zúgó áradat elönti az ürességet, átszakítva az addig szilárd gátat, e tudás fölött logikusan okoskodom: lehet-e sokfélének lenni egyszerre? Sok elhagyott múltból származni? Logikám, az emlékek maszlagából kiemelve, azt mondja: nem lehet, egy bizonyos múltamnak kell lennie, és mivel Tlenix grófnő vagyok, Zoroennay duennája, az ifjú Virginia, akit a tengerentúli langodot birodalomban megfosztott szüleitől a valandok nemzetsége, mivel nem tudom megkülönböztetni a kitalálást a valóságtól, fellelni magamat a saját igazi emlékezetemben, talán mégiscsak álmodom? De valahol már rázendített a zenekar, és a bál elsodort, mint a kőgörgeteg – nem tudtam rávenni magam, hogy egy még valóságosabb ébredéskor felpattanó valóságban higgyek!

Most kellemetlenül elkábulva mentem, minden lépésemre ügyelve, mert visszatért a szédülés, amelyet vertigónak neveztem. Királynői lejtésem kis híján megbicsaklott, roppant erőfeszítéssel tartottam magam, bár erőfeszítésem láthatatlan volt, hisz éppen ez a láthatatlanság hatványozta meg, majd hirtelen támogatást éreztem messziről, egy férfi tekintetét, aki a nyitott ablak alacsony párkányán ült, komolytalanul átvetve vállán az őszesvörös, koronás oroszlánokkal hímzett brokátfüggöny csokrát, szörnyen öreg oroszlánok, mancsukban jogar és alma, mérgezett édenkerti alma. Ez az oroszlánokkal borított ember feketébe volt öltözve, gazdagon, de valami természetes hanyagsággal, amelynek semmi köze a mesterkélt nagyúri nemtörődömséghez, ez az idegen férfi nem dendi, nem arszlán, nem udvaronc vagy szépfiú, de nem is öreg, rám nézett magányából a nyüzsgő zsivajban – ugyanolyan tökéletesen egyedül volt, mint én. És körülötte azok, akik tarokkpartnereik előtt összesodort bankóval gyújtanak cigarillóra, aranydukátokat dobnak a zöld posztóra, mintha szerecsendiót vetnének a hattyúknak a tóba, azok, akik semmi ostobát vagy szégyenleteset nem tehetnek, mert személyük fényessége minden tettüket megnemesíti. A férfi sehogy sem illett ebbe a terembe, és az öntudatlan kegy, mellyel megengedte a királyi oroszlános, merev brokátnak, hogy a vállán átvetve a trón bíborának visszfényét vesse arcára, ez az engedély a legcsendesebb gúnynak hatott. Már nem egészen fiatal, egész ifjúsága ott él nem egyformán hunyorító, sötét szemében, és szótlanul hallgatja vagy nem is hallgatja a mellette álló kopasz, pocakos emberkét, aki egy túlságosan jóllakott, szelíd kutyára hasonlít. Amikor ültéből felállt, lecsúszott válláról a függöny, mintha ledobná a hamisan csillogó flittert, és szemünk erősen összekapcsolódott, de az enyém rögtön lesiklott az arcáról, mintha menekülne. Esküszöm. De szemem mélyén ott maradt az arca, mintha egy pillanatra megvakultam volna, és hallásom eltűnt, a zenekar helyett egy percig csak a szívem dobogását hallottam. Ámbár nem is tudom.

Az arca, állítom, elég közönséges volt. Igaz, vonásaiban a legtisztább ész varázslatos rútságának aszimmetriája rögződött, de már belefáradhatott ebbe a túl átható és kissé önpusztító okosságába, éjszakánként biztos sokat rágódik magában, látni rajta, hogy ezt nehezen bírja, és hogy vannak órák, amikor szívesen megszabadulna az eszétől, mert nyomorékságnak érzi, nem kiváltságos adománynak, az örökös gondolkodás bizonyára gyötri, főleg mikor magányos, és ez gyakran megtörténik – mindenütt, tehát itt is. A teste pedig, illendően szabott, de nem túl szűk, jó ruhája alatt – talán megrótta és mérsékletre intette a szabót – arra kényszerített, hogy a meztelenségére gondoljak.

Elég szánalmas lehetett az a meztelenség, nem nagyszerűen férfias, daliásan izmos, duzzadó izomkígyókat, húros inakat fitogtató, hogy dülledt szemmel bámulják az aggastyánok, akik még nem mondtak le mindenről, még az ívás reményének bolondjai. Csak a feje olyan férfias és szép, a zseniális metszésű száj, a haragosan lobbanékony szemöldök, közte a mély ránc, mintha vágás választaná el a kettőt, és saját nevetségességének érzése a zsírosan fénylő, erőteljes orrban. Ó, nem volt ő szép férfi, és az igazat megvallva, még a rútsága sem vonzó, egyszerűen csak különös, és ha el nem zsibbadok belülről, mikor a szemünk összeütközött, bizonyára továbbmehettem volna.

Persze ha így teszek, ha sikerül kiszabadulnom a vonzásából, a kegyes király pecsétgyűrűje rezzenésével, fakó szeme villanásával, tűhegyes szembogarával eligazít, és visszamegyek, ahonnan jöttem. De akkor és ott ezt én nem tudhattam, nem értettem, hogy az, ami pillantások véletlen találkozásának látszik, ami két lény pupillájának futó rezdülése, fekete lyukacskáké a szivárványhártya közepén, hiszen végtére csak lyukacskák a két gömbölyű szervben, amely fürgén csúszkál a koponya nyílásaiban – hogy az eleve elrendeltetett, honnan is tudhattam volna?

Már továbbmentem, amikor felállt, és lerázva karjáról a brokát csücskét, mintha értésül adná, hogy a komédiának vége, utánam indult. Két lépés után megállt, mert már tudatára ébredt, milyen tolakodó ez az elszánt fellépés, milyen bambaságnak tűnhet így követni egy ismeretlen szépséget, mint falu bolondja a rezesbandát, hát megállt, s ekkor én egyik kezemet összezárva a másikkal lecsúsztattam csuklómról a legyező pántját. Hogy leessen. Ő pedig rögtön…

Már közelről néztük egymást, a legyező gyöngyház nyele fölött. Nagyszerű és rettenetes pillanat volt, jeges marok szorította össze a gégémet, hogy ne tudjak megszólalni, éreztem, csak hörgés szakadna ki belőlem, hát biccentéssel mondtam köszönetet – és ez a gesztus majdnem ugyanolyanra sikerült, mint az előbbi, amikor félbehagytam a bókot a rám se néző király előtt.

Ő nem viszonozta főhajtásomat, mert túlságosan meglepődött és elámult azon, ami lejátszódott benne, nem ismert magára. Tudom, mert később elmondta, de ha nem vallja be, akkor is tudnám.

Szörnyen fontosnak érezte, hogy mondjon valamit, és ne viselkedjen idióta módján, pedig abban a percben bizonyára az volt, és ezt tudta.

– Kisasszony – mondta, krákogva, mint egy malac. – Kisasszony, a legyezője…

Már rég kézbe vettem. Magamat is.

– Uram – feleltem, és a hangom picit fátyolos volt, de ő azt hihette, mindig ilyen, hiszen még sohasem hallotta –, leejtsem még egyszer?

És rámosolyogtam, ó, nem kacéran vagy csábítóan, nem is sugárzóan. Csak azért mosolyogtam, mert éreztem, hogy elpirulok. Ez a pír nem volt igazán az enyém, elfutotta az arcomat, rózsásra festette a fülcimpámat, ezt pontosan éreztem, de én cseppet sem voltam zavarban, nem voltam elragadtatva, nem is csodálkoztam ezen az idegen emberen, aki végső soron egy a sok közül, akármelyik udvaronc lehetne – pontosabban szólva: ehhez a piruláshoz nem volt semmi közöm, ugyanolyan eredetű volt, mint a tudás, amely belém szökött a terem küszöbén, az első lépésnél ezen a tükörfényes padlón, ez a pirulás mintha az udvari etikett része volna, azé, ami helyénvaló, akár a legyező, a krinolin, a topázok és a frizurám. Tehát hogy ezt a pirulást jelentéktelenné tegyem, hatását semlegesítsem, a téves gyanúktól magamat megvédjem, nem is őrá mosolyogtam, hanem rajta, a vidámság és a gúny átmenetével élve, ő pedig ekkor halkan, hangtalanul, mintegy befelé nevetni kezdett, olyasformán, mint a gyerek, aki tudja, hogy szigorúan tilos nevetnie, és éppen ezért nem bírja elfojtani a nevethetnékjét. Ettől szempillantás alatt megfiatalodott.

– Ha egy kis haladékot adna – szólt, hirtelen abbahagyva a nevetést, mintha kijózanodna egy új gondolattól –, kigondolhatnék valami méltó, vagyis fölöttébb szellemes választ. De az elmés gondolatok többnyire csak a lépcsőházban jutnak eszembe.

– Tehát nem valami találékony? – kérdeztem, minden akaraterőmet arcomra és fülemre összpontosítva, mert már dühített ez a makacs pirulás, sértette önálló akaratomat, rájöttem ugyanis, hogy ugyanabból az elgondolásból fakad, amellyel a király átadott végzetemnek.

– Talán hozzá kellene tennem: "És mindig ilyen?" – folytattam. – Ön pedig azt válaszolná, hogyan is lehetne más az én szépségem láttán, amelynek tökéletessége az Abszolútum hipotézisét látszik igazolni. Akkor mindketten elkomolyodnánk a zenekar két taktusának idejére, és kellő ügyességgel átváltanánk a megszokottabb udvari modorra. De mivel úgy látom, ön nem túl otthonos ebben a modorban, talán jobb lesz, ha nem így beszélgetünk…

Erre ijedt csak meg tőlem igazán – és igazán nem tudta, mit mondjon. Szemében olyan komolyság volt, mintha viharban állnánk, templom és erdő között – vagy ott, ahol nincs már semmi.

– Ki vagy? – kérdezte keményen. Nem volt már ebben semmi könnyedség, színlelés, már csak félt tőlem. Én egyáltalán nem féltem tőle, igazán egy cseppet sem, bár tulajdonképpen meg kellett volna rémülnöm, mert éreztem, amint arcával, pórusos bőrével, makrancosan felmeredő szemöldökével, nagy fülkagylójával összekapcsolódik bennem eddig elzárt várakozásom, mintha magamban hordoztam volna előhívatlan negatívját, amely most képpé válik. Ha ő volt is az ítéletem, nem féltem tőle. Sem magamtól, sem tőle, de megremegtem az összekapcsolódás bennem élő, mozdulatlan erejétől – nem emberi ez, hanem mint az óra, amely mikor mutatói összeérnek, megmozdul, hogy elüsse az éjfélt – bár még hallgat. Ezt a remegést nem vehette észre senki.

– Nemsokára megmondom – feleltem nagyon nyugodtan. Elmosolyodtam könnyed, futó mosollyal, amilyennel a betegeket és gyengéket vigasztalják, és szétnyitottam a legyezőt.

– Innék egy kis bort. És ön?

Bólintott, iparkodott bőrként magára húzni a tőle idegen, elálló, kényelmetlen modort, és elindultunk a terem ama helyéről a csillárból hulló fénypikkelyek gyöngyözte padlón, a gyertyák imbolygó világánál, kart karba öltve, oda, ahol a falnál a gyöngyös lakájok italt töltöttek a serlegekbe.

Nem mondtam meg neki azon az éjszakán, hogy ki vagyok, mert nem akartam hazudni, és nem tudtam az igazságot. Az igazság nem lehet ellentmondásos, én pedig duenna, grófnő és árva lány voltam, mindezek a genealógiák kereszteződtek bennem, mindegyik kiteljesedhetett, ha őt választom, már értettem, hogy az igazságot az én választásom és szeszélyem határozza meg, amit kimondok, elfújja a mellőzött képeket, de még ingadoztam a lehetőségek között, mert úgy éreztem, az emlékezet alattomos fortélya leselkedik bennük – talán egyszerűen konfabuláló félbolond vagyok, aki megszökött aggódó családjától? Vele beszélgetve úgy gondoltam, ha őrült vagyok, minden szerencsésen végződik. A tébolyból fel lehet ocsúdni, mint az álomból – tehát mindkettőben van remény.

Mikor a kései órákban együtt, mert nem tágított többé mellőlem, elhaladtunk őfelsége közelében, még mielőtt lakosztályába vonulni kegyeskedett, megéreztem, hogy az uralkodó felénk sem néz, és ez szörnyű felfedezés volt. Nem is ellenőrzi, hogyan viselkedem Arrhodes oldalán, nyilván fölösleges, úgy látszik, biztosra veszi, hogy teljesen megbízhat bennem, amint a kiküldött orgyilkosban bíznak: élete árán is elvégzi feladatát, mert sorsa megbízójának kezében van. A király közönye inkább eloszlathatta volna gyanúmat: ha felém sem néz, bizonyára nem érdeklem, ennélfogva makacs üldözéses rögeszméim inkább tébolyra vallanak. Kacagtam hát, mint angyali szépségű őrült, és ittam Arrhodes egészségére, akit a király mindenkinél jobban gyűlöl, de megesküdött haldokló édesanyjának, hogy ha balvégzet éri a bölcset, hát csakis azért, mert Arrhodes maga választja. Nem tudom, hogy ezt tánc közben hallottam-e valakitől, vagy önmagámból tudtam meg, mert az éjszaka hosszú és zajos volt, a roppant tömeg minduntalan szétválasztott minket, de akaratlanul is megint összetalálkoztunk, mintha körülöttünk mindenki részt venne az összeesküvésben persze csak így rémlett, hiszen nem gépiesen táncoló bábuk között voltunk. Beszélgettem aggastyánokkal, szépségemet irigylő kisasszonyokkal, felismertem a tisztes és rosszindulatú butaság töméntelen árnyalatát, s olyan könnyedén szurkáltam és sértettem vérig a derék tökfilkókat és libákat, hogy végül meg is sajnáltam őket. A testet öltött, maró ész lehettem, szemem szikrázott, minden szavam elevenbe vágott – nőttön-nőtt a riadalmam, szívesen megjátszottam volna a bambamárit, hogy Arrhodest mentsem, de ezt az egyet nem tudtam megcsinálni. Ennyire nem voltam sokoldalú, sajnos. Az értelem igazmondó, de az enyém talán a hazugság szolgája? Ezen tépelődtem tánc közben, a menüett fordulatait végezve, míg Arrhodes, aki nem táncolt, messziről nézett, feketén és karcsún, a bíbor brokát, a koronás oroszlánok előtt. A király elment, és mi nemsokára elbúcsúztunk, nem engedtem szólni, sem kérdezni, megpróbálta és elsápadt, mikor én csak nemmel feleltem, eleinte szóban, aztán már csak összecsukott legyezőmmel. Távozóban sejtelmem sem volt, hol lakom, honnan jöttem, merre nézzek, csak azt tudtam, hogy ez nem az én dolgom, próbálkoztam, de hiába – hogy is magyarázzam? Mindenki tudja: nem forgathatjuk úgy a szemgolyónkat, hogy pupillánk a koponyánk belsejébe nézzen.

Megengedtem, hogy a palota kapujáig elkísérjen, a kastély kertje az örökégő szurokfáklyák fénykörén túl koromsötét volt, a hideg levegőben távoli, nem emberi kacagás, a délvidéki mesterek szökőkútjai utánozzák gyöngyözőn csobogva, vagy a fehér maskarákhoz hasonló, beszélő szobrok a virágágyak fölött, a királyi csalogányok is daloltak, bár senkinek, a narancskert közelében egy nagy és sötét madár rajzolódott a holdtányérra, tökéletes stílus! Lépteink alatt csikorgóit a kavics, a kerítésrács aranyozott csúcsai hosszú sorban meredeztek a nedves lomb fölött.

Baljós, sóvár indulattal ragadta meg a kezemet, nem vontam cl rögtön, felderengtek a fehér csíkok Ő Királyi Felsége gránátosainak mundérján, valaki a kocsimat szólította, lódobogás, a lámpák lilás fényében megcsillan a hintő ajtaja, leereszkedik a lépcső. Ez nem lehet álom.

– Mikor és hol? – kérdezte.

– Talán inkább: soha és sehol – mondtam az én őszinte igazságomat, és gyorsan, tehetetlenül hozzátettem: – Nem incselkedni kívánok önnel, kegyes uram. Tekintsen magába, és megérti, hogy igazam van.

Amit még hozzá akartam tenni, azt már nem sikerült kimondanom, mindent el tudtam gondolni, milyen furcsa is volt, de nem jött ki hang a számon, elvesztek a szavak. Rekedt sóhaj, némaság, mint amikor kulcsot fordítanak meg a zárban, mintha retesz tolult volna közénk.

– Már késő – mondta halkan, lehajtott fejjel. – Igazán késő.

– A királyi kertek a reggeli harsonaszótól a délig nyitva állnak – mondtam, lábammal a lépcsőn. – A hattyús tónál van egy korhadt tölgyfa. Holnap, pontosan délben, üzenetet talál a fa odvában. És most kívánom, bár valami érthetetlen csoda folytán elfeledné, hogy találkoztunk. Ha tudnám, hogyan, imádkoznék érte.

Nagyon idétlen szavak voltak ezek, ócska közhely, de már semmivel sem téphettem ki magam ebből a halálos közhelyből, azt is megértettem, mikor a hintó elindult, hiszen úgy is magyarázhatja szavaimat, hogy félek az érzéstől, amelyet keltett bennem. És így is van: félek az érzéstől, amelyet keltett bennem, de annak semmi köze a szerelemhez, én csak azt mondtam, amit mondani tudtam, mint amikor kinyújtott lábbal próbálgatjuk a sötét ingoványban, nem a halálba visz-e a következő lépés, így lépkedett az én beszédem, lélegzetemmel tapogattam, mit mondhatok, és mit nem adatik kimondanom.

Ám ő ezt nem tudhatta. Elfulladva, kábultan váltunk el, a szenvedélyhez hasonló riadalomban, mert így kezdődött a mi vesztünk. De én, törékeny és szelíd, szűzies teremtés, világosabban megértettem, hogy a végzete vagyok, abban a szörnyű jelentésben, amelytől nem menekülhet.

A hintó üres volt – kerestem a kocsis kabátujjához varrt szalagot, de nem találtam. Ablak sem volt – vagy talán fekete üveg? Olyan vaksötét a hintó belseje, mintha nem is az éjszaka, hanem a semmi sötétsége volna. Nem a fény hiánya, hanem üresség. Végigtapogattam a bársonnyal bevont, homorú falakat, de sem ablakkeretet, sem kilincset nem találtam, semmi, csak a puhán kárpitozott falak előttem és fölöttem, furcsán alacsony a tető, mintha nem is hintóban ülnék, hanem valami remegő, ferde tartályban, nem hallok sem lódobogást, sem a kerekek megszokott surrogását. Feketeség, csönd és semmi. Ekkor visszatértem önmagamhoz, mert iszonyúbb rejtély voltam én mindannál, ami eddig történt velem. Emlékezetem megmaradt. Gondolom, így kellett lennie, nem lehetett másképp intézni, tehát emlékeztem első, nem nélküli eszmélésemre, olyan kínosan idegenül, mintha vissza-visszatérő rémálomra emlékeznék. Emlékeztem ébredésemre a bálterem ajtajában, már a mostani jelenben, még arra a halk csikorgásra is emlékeztem, amellyel megnyílt a faragott, szárnyas ajtó, és a lakáj arcának maszkjára, akit a szolgai buzgalom tiszteletteljes bábuhoz tett hasonlatossá – élő viasztetem. Most mindez egység az emlékezetemben, de visszafelé is hatolhatok, oda, ahol még nem tudtam, mi az a szárnyas ajtó, mi az a bál, és mi az, hogy én. Megborzongat a baljós és titokzatos emlék, hogy félig szóba öntött első gondolataimban még tárgynak éreztem magam. Tárgynak tudtam magam, míg a nyíló ajtón át szemembe nem robbant a bálterem fénye, és fel nem pattantotta bennem, talán ez a fény, mert mi más, a tárakat és reteszeket, hogy az ihlet fájdalmas hirtelenségével belém szabaduljon a szavak emberi tartalma, az udvari modor, a női varázs, és vele arcok emléke, legelőször ama férfi arca – és nem a királyi fintor –, és noha ezt soha senki nem tudná megmagyarázni nekem, teljes bizonyossággal tudom, hogy tévedésből álltam meg a király előtt – félreértés volt, összetévesztettem a nekem rendelt sorsot és e sors beteljesítőjét. Tévedés – de ha tévedhetek, akkor talán nem igazi ez a végzet, akkor talán meg is menekülhetek még?

Most, ebben a teljes magányban, amely nem riasztott, sőt kényelmes volt, mert olyan jól, elmélyülten lehetett gondolkodni benne, mikor meg akartam tudni magamat, emlékeimet vallatva, melyek már olyan szép rendben, készenlétben sorakoztak, mint a régi, meghitt tárgyak egy öreg lakásban, mikor kérdéseket tettem fel, láttam mindazt, ami ezen az éjszakán történt – de csak a bálterem küszöbéig volt minden világos és éles. Előtte – hát ez az. Hol éltem – éltem?! – előtte? Honnan lettem? A legegyszerűbb, megnyugtató gondolat azt felelte, hogy nem vagyok teljesen egészséges, betegségből térek vissza, mint valami egzotikus, kalandos, furcsa utazásból, kissé gyönge idegzetű lány vagyok, igazi regényhősnő, ábrándos, különc, túl finom ehhez a durva világhoz, így aztán mindenféle látomásom volt, talán hisztériás lázban fantaziáltam arról, hogy fémpoklokon megyek keresztül, közben baldachinos ágyamon feküdtem, csipkés paplan alatt, nem is lehettem csúnya a lázálomtól átszellemült arcommal a gyertyafényben, amely halványan megvilágította az alkóvot, hogy magamhoz térve meg ne riadjak ismét valamitől, hanem nyomban felismerjem fölém hajló, aggódó szeretteimet: micsoda kedves hazugság! Látomásaim voltak, ugye? És beleolvadva egyetlen emlékezetem tiszta folyamába, kettéhasították. Ketté…? Ha kérdezek, máris hallom magamban a kórust, a készenlétben sorakozó válaszokat: Duenna, Tlenix, Angelita. Hát ez meg mi? Ezek a szavak mind készen várakoznak bennem, valamiképpen adódtak, sőt mindegyikhez képek is tartoznak, és ha legalább külön-külön képsorok volnának! De össze vannak nőve, mint a fa elágazó gyökerei, tehát én, aki szükségszerűen és természetesen egyetlen vagyok, valamikor elágazások sokasága voltam, és most bennem folytak össze, mint patakok a folyóban. De hát ez lehetetlen, mondtam magamban. Ilyen nincs. Ez biztos. És most így láttam eddigi sorsomat: a bálterem küszöbéig több szálból tevődik össze, a küszöbtől már egy. Sorsom első szakaszának képei párhuzamosak, és kölcsönösen cáfolják egymást. A Duenna: torony, sötét gránit, kövek, függőhíd, kiáltások az éjszakában, vér a réztálban, mészároskülsejű lovagok, rozsdás fejszék, alabárd, és az én sápadt arcocskám az ovális félvak tükörben a homályos, sáros ablak kerete és a faragott ágy között – honnan jöttem?

De mint Angelita déli forróságban nevelkedtem, és arrafelé nézve vissza fehér falakat látok, meszelt hátukkal a nap felé fordulva, kiszáradt pálmák, vad kutyák, szőrüket ledörzsölték a pálma törzsén, vizeletük habzik a pikkelyes gyökéren, és tele kosár datolya, aszott, ragacsos, édes, és vajákosok zöld köntösben, és lépcsők, kőlépcsők vezetnek le az öbölhöz, a város minden falával hátat fordít a perzselő napnak, mazsolává fonnyadó szőlőfürtök halma, trágyadombhoz hasonlít, és megint az arcom a vízben, nem tükörben, és a víz az öregségtől elszürkült ezüstkancsóból ömlik. Még arra is emlékszem, amint cipeltem a kancsót, súlyosan lötyögött benne a víz, lehúzta a kezem.

És amikor tárgy voltam, és hanyatt fekve vándoroltam, és fürge fémkígyók csókolgatták kezem, lábam, homlokom? Ez a rettenet már egészen elszürkült, csak nagy nehezen tudom felidézni, mint valami rossz álmot, amelyben szavaim sem voltak – nem élhettem végig ilyen ellentétes sorsokat, sem egyszerre, sem egymás után! Hát akkor mi biztos? Szép vagyok. Mennyi kétségbeesés, mennyi diadal támadt bennem, mikor az ő arcában néztem magam, mint eleven tükörben, mert vonásaim tökéletessége olyan feltétlen, hogy akármilyen őrültséget művelhettem volna, üvölthetek megszállottan, habzó szájjal, vagy marcangolhatok véres húst, a szépség akkor sem hagyja el arcomat – de miért gondolom: "arcomat", és nem egyszerűen: "engem"? Olyan valaki volnék, akihez nem illik a tulajdon teste és arca, nincs egységben velük? Szemmel verésre kész boszorkány, Médeia? Ezt abszurdumnak és ostobaságnak találtam. De még az is, hogy így vág az eszem, mint fényesre kopott penge a kincse vesztett rablólovag kezében, hogy könnyedén széthasogatok gondolatban minden tárgyat, ez a nekilendült gondolkodásom is túl hidegnek, túl nyugodtnak tűnt nekem a maga szabatosságában, mert a félelem rajta kívül volt, valahogy a láthatón fölül, mindenütt jelenvalóan, mégis külön – ezért a tulajdon gondolkodásomra is gyanakodtam. De ha sem az arcomban nem bízom, sem a gondolataimban, akkor mi ellen hadakozom, mitől félek, mit gyanúsítok, hiszen a lelken és a testen kívül nincs semmi? Ez itt a rejtély.

Múltjaim szétágazó gyökerei nem árultak el semmi lényegeset, a szemléből tarka képek zuhataga lett, észak Duennája, perzselő nap Angelitája, Mignonne, mindig más személy voltam, más nevű, más rendből és nemzetségből való, más égtáj alól, semminek nincs itt elsőbbsége – a déli táj úgy tér vissza szemem elé, mintha fölerősítenék a túl édes kontrasztok, a túl bűvös lakkal bevont színek; ha ott nincsenek a rühös kutyák, a gennyes szemhéjú, puffadt hasú, félvak gyerekek, amint némán haldokolnak elfátyolozott anyjuk sovány ölében, ez a pálmás part túl sima, síkos volna nekem, akár a hazugság. És a Duenna északja, hósapkás tornyai, piszkosszürkén fortyogó ég, szél kitalálta göcsörtös téli hófigurák, amint lőréseken és gyámfalakon át a várárokba másznak, fehér hónyelvek nyúlnak le a kőfalon a keresztgerendákról, síró sárgák a felvonóhíd láncairól, rozsda színezte jégcsapok, nyáron meg penész bőrözi a várárok vizét: erre is, mindenre olyan jól emlékszem!

De a harmadik létemre is; nagy, hűvös, gondosan nyírt kertek, kertészek ollóval, agárfalkák és a harlekin dog, amely a trón lépcsőin hever – unott szobor, lomhán elheverve, tévedhetetlenül kecses pózban, bordái hullámzanak, amint lélegzik, és közönyös borostyán szemében mintha katariak vagy rongoládok kicsinyített mása csillanna meg. És ezek a szavak, rongoládok, katariak, most nem tudom, mit jelentenek, de valamikor biztosan tudtam, és amint így elmerülök a rágicsált füvek ízéig belém ivódott múltba, érzem, nem volna szabad így visszatérnem sem a kis topánkámhoz, melyet kinőttem, sem ezüsttel hímzett első hosszú ruhámhoz, mintha még a gyermekben is, aki voltam, árulás lappangana. Felidézem hát a legkegyetlenebbül idegen emléket – az élettelen utazás hanyatt fekve, a fém zsibbasztó csókjai, meztelen testembe? érve csörrenő hangot adott, mintha meztelenségem süket harang volna, amely nem kondulhat meg, mivel még nincs szíve. Igen, ehhez a valószínűtlenséghez menekülök, és már nem is csodálkozom, hogy ilyen makacsul megszilárdult bennem a lidérces lázálom emléke, mert csakis lázálom lehetett – hogy megtámogassam ezt a bizonyosságot, ujjaim hegyével meg-megérintem puha karom, mellem ; kétségtelenül rögeszme ez, s én reszketve engedek neki, mintha hátraszegett fejjel kiállnék a józanító, jéghideg záporesőbe.

Kérdésemre sehol nincs válasz, hát visszahúzódom ebből a feneketlen mélységből, amely enyém is, nem is. Vissza ahhoz, ami az egyetlen. A király, a bál, az udvar és az a férfi. Neki vagyok teremtve, ő pedig nekem, ezt tudom, de megint félve, nem, nem félelem ez, hanem a végzet vaskeményjelenléte, a végzeté, amely elkerülhetetlen, kifürkészhetetlen, és éppen ez az elkerülhetetlenség, ez a halálos hír, hogy már nem lehet nemet mondani, kitérni, elfutni, menekülni, végül talán meghalni, de másképpen meghalni – ez a jéghideg bizonyosság elnyel, fojtogat. Nem bírom elviselni, hát gépiesen hajtogatom: "Apám, anyám, testvéreim, barátnőim, szeretteim" – milyen jól értem ezeket a szavakat, felbukkannak a készséges, ismerős alakok, be kell vallanom magamnak, hogy rájuk ismerek, de nem lehet négy anyám és ugyanennyi apám, hát megint ez a téboly? Ilyen ostoba és ilyen makacs?

Végül számtannal próbálkozom: egy meg egy az kettő, apától és anyától születik a gyerek, te is gyerek voltál, gyerekkori emlékeid vannak…

Vagy őrült voltam, mondom magamnak, vagy az vagyok most is, tudat vagyok, de fehér homályba borult tudat. Nem volt bál, palota, király, belépés egy létbe, melyet vaskeményen megszab az eleve elrendelt harmónia parancsa. Szikrányi sajnálkozást érzek, ellenállást kelt a gondolat, hogy szépségemtől is meg kell válnom. Össze nem illő elemekből nem építhetek föl semmit, de talán fölfedezem az építmény csáléságát, hézagait, és azokba bebújok, hogy szétrobbantsam és a mélyébe hatoljak. Igazán úgy történt minden, ahogy történnie kellett? Ha a király tulajdona vagyok, hogyan tudhatok erről? Hiszen azt is meg kellett volna tiltania nekem, hogy éjszaka ezen gondolkodjam. Ha minden mögött ő áll, miért akartam bókolni neki, és nem bókoltam először mégsem? Ha felkészítésem tökéletes, miért emlékszem olyan dolgokra, amelyekre nem volna szabad emlékeznem, hiszen ha csak leánymúltamról és gyermekmúltamról tudnék, nem őrlődnék most kétségek között, elkeseredve, sorsom ellen lázadozva. Mindenképpen ki kellett volna törölni belőlem azt a vándorlást hanyatt fekve, a szikracsókokat, melyek élettelenségembe és hangtalan csupaszságomba életet leheltek, de hát ez is megtörtént, és velem van most. Tökéletlenség rejlene az elgondolásban és a végrehajtásban? Melléfogás, figyelmetlenség, véletlen átszivárgás, amit rejtélynek vagy rossz álomnak hiszek? De akkor még van remény. Csak várni kell. Várni, hogy a további megvalósulásban felhalmozódjanak az újabb kis hibák, tőrt kovácsolni belőlük, hogy a királynak szegezzem, vagy önmagámnak, mindegy, kinek, de másként, mint a kiszabott végzet előírja. Tehát engedni a varázsnak, megmaradni benne, elmenni a megbeszélt találkozóra, és tudtam – nem tudom, honnan és miként –, hogy EZT semmi sem tiltja meg nekem, sőt minden éppen ebbe az irányba hajt. És mostani külvilágom oly primitív, mint nekem a falak, eleinte puhán engednek az ujjaimnak, engedelmes kárpit, alatta kemény acél vagy kőfal, nem tudom, de körmömmel szétszaggathatom ezt a ringató puhaságot, felálltam, fejem homorú mennyezethez ért. Ez van körülöttem és fölöttem, de belül, én, én magam?

Fondorlatot sejtettem ebben a magam-nem-értésében, és mivel gondolataim építményére azon nyomban új meg új szintek szökkentek, már azt gondoltam magamban, hogy kételkednem kellene tulajdon vélelmemben, hiszen ha én, őrült fuldokló, mint rovar a világos borostyánba, önnön obnubilatio lucidámba* zárva, akkor érthető, hogy –

[*Fényködburkomba. (latin)]

Egy pillanat. Honnan ez a választékos fogalmazás, ezek a tudós latin terminusok, ezek a logikai fordulatok, szillogizmusok, ez a gyakorlott okoskodás? Nem illik az édes hajadonhoz, akinek bája lángra lobbant minden férfiszívet. És honnan ez az érzés, hogy minden szívügy szánalmas közhely, ez a hideg megvetés, távolságtartás, ó, igen, ő talán már belém szeretett, talán már megőrül értem, látni akart, hallani a hangomat, megérinteni ujjaimat, és én úgy néztem szenvedélyérc, mint preparátumra a mikroszkóp alatt. Ez mégiscsak furcsa, ellentmondásos és nem szinkategorematikus!

Talán minden csak álomkép, s a végső valóság egy vén, kihűlt agy, melyet számtalan év tapasztalata kuszáit össze? Talán ez a borotvaéles okosság az egyetlen igazi múltam, logikából keletkeztem, az a valódi családfám…

Ezt nem hittem el. Ártatlan voltam, igen, és egyben iszonyúan bűnös. Ártatlan voltam a befejezett múlt idő jelenemben összefutó minden útvonalán, hajadon voltam, hallgatag, mogorva kamasz lány szürkésfehér telekben és paloták dohos forróságában, és ártatlan voltam abban, ami ma történt, a királynál, mert nem lehettem más, bűnöm pedig, szörnyű bűnöm csak abban áll, hogy már nagyon is jól tudom mindezt, tudom, hogy hamis látszat, hazugság, tajték, s mikor le akarok szállni rejtélyem mélyébe, félek alászállni, és alantas hálát érzek a láthatatlan akadályokért, amelyek megállítanak, így hát a lelkem bűnös és igaz egyszerre, mi egyéb marad még, ó, igen, marad valami, van testem is, megérintettem, tapogattam, gondosan végigvizsgáltam fekete zárkámban, ahogy gyakorlott detektív vizsgálja a bűntett helyszínét. Különös nyomozás! – mert érintésemmel csupasz testemet keresve enyhe zsibbadást éreztem ujjaimban, félnék önmagámtól? Ámde szép voltam, izmaim rugalmasak, fürgék, megmarkoltam combjaimat, ahogy senki önmagát meg nem fogja, mintha idegen test volna, és szorosabbra záruló tenyeremmel éreztem a sima, illatos bőr alatt a hosszú csontokat, de csuklómat és könyökhajlatomat valamiért nem mertem megérinteni.

Iparkodtam leküzdeni ezt az ellenállást, mi lehet ott, karom merev, kissé érdes csipkébe burkolva, bajos hozzáférni, hát inkább a nyakam. Az ilyet nevezik hattyúnyaknak – a fej önkéntelen, természetes büszkeséggel ül rajta, tiszteletet ébreszt, a fülkagylók a hajfonatok alatt kicsik, rugalmas fülcimpák, fülbevaló nélkül, furat nélkül, miért, megtapogatom homlokomat, orcáimat, számat. Arckifejezésem, amint vékony ujjaim hegyével letapogatom, megint nyugtalanná tesz. Más, mint gondoltam. Idegen. De mi másért lehetnék idegen önmagámnak, ha nem azért, mert beteg vagyok, őrült?

Lopva, suttyomban, egy meséktől elbolondított kisgyerek naiv mozdulatával a csuklómhoz, könyökhajlatomhoz nyúltam, volt ott valami érthetetlen. Ujjaim hegye érzéketlenné vált, mintha valami elszorítaná az idegeket, a véredényeket, és gondolatom megint gyanakvó gondolatba szökkent: honnan veszem én ezeket az ismereteket, miért vizsgálom magamat, mint egy anatómus, nem illik ez egy hajadonhoz, akár Angelita, akár a szőke Duenna, akár az ábrándos Tlenix, de ugyanakkor megnyugtató kényszert éreztem: nincs ebben semmi különös, ne csodálkozz magadon, te szeszélyes, bolondos, szeleburdi lányka, ha egy kicsit fura voltál, hagyd az egészet, gyógyulj meg, gondolj a közelgő találkára… De a könyökhajlatom, a csuklóm? A bőröm alatt mintha kemény csomó lenne, érduzzanat? Elmeszesedés? Lehetetlen, mert ellentétes a szépségemmel, annak abszolút bizonyosságával. És mégis van ott egy apró, kemény csomó, csak akkor érzem, ha erősen megszorítom a csuklómat, kicsit feljebb, a pulzus fölött, és a könyökhajlatban is.

Tehát a testemnek is vannak titkai, másfélesége megfelel a lelkem másféleségének, az önvizsgálattól való félelmének, ebben legalább van szabályszerűség, megfelelés, szimmetria: ha ott, akkor itt is. Ha a szellem, akkor a test is. Ha én, akkor te is. Én, te, rejtélyek, belefáradtam, nagy-nagy fáradtság szivárgott a vérembe, legjobb lesz, ha engedek neki. Elalszom, egy másfajta, felszabadító sötétség öntudatlanságába zuhanok. Ekkor belém hasított az elhatározás, hogy kajánul ellentmondok, nem engedek a késztetésnek, kitörök a zárkámból, ebből a stílusos hintóból (de a belseje már nem olyan stílusos!), szembeszállók ezzel a túl okos, túl kíváncsian vizsgálódó, fura lánylélekkel! Dacosan szembeszegülök ezzel a szépséges testtel, meg a rejtett stigmáival! Ki vagyok én? Ellenállásom dühöngéssé fokozódott, felizzott tőle a lelkem a sötétségben, és már-már úgy rémlett, megvilágosodik. Séd tamen potest esse totaliter aliter?* mi ez, honnan jön? A lelkem? Gratia? Dominus meus?**

[*De mégis lehetséges egészen másképpen létezni, (latin)]

[**Kegyelem? Én Istenem? (latin)]

Nem, egyedül voltam, és egyedül ugrottam fel, hogy foggal-körömmel tépjem a puhára kárpitozott falat, felszakadt a huzat, a száraz, érdes anyag csikorgóit a fogam között, pamutszálakat köpködtem, körmeim letörnek, ez a jó, így kell, nem tudom, magam ellen, vagy ki ellen, de nem, nem, nem, nem, nem, nem.

Egy villanást láttam, mintha kígyófej csapna felém, de fém volt. Tű? Valami belém szúrt, a térdem fölött, a combomba, a külső oldalába, kurta kis fájdalom, egy szúrás, aztán már semmi.

Semmi.

Borús volt a kert. A királyi park éneklő szökőkútjaival, egyformán nyírt sövények, fák, bokrok és lépcsők geometriája, márványok, kagylók, ámorok. És mi ketten. Olcsó, közönséges, romantikus, kétségbeesett szerelmespár. Rámosolygok, de a combomon ott a jel. Belém szúrtak. A lelkemnek ott, ahol fellázadtam, és a testemnek ott, ahol már meggyűlöltem, szövetségese van tehát. Nem bizonyult elég ügyesnek. Most már nem félek tőle olyan nagyon, most már szerepet játszom. Persze mégis ügyes, hiszen rám erőltette a szerepet, belülről, behatolva az erődbe. Ügyes, de nem eléggé – látom a csapdát. Még nem értem a célját, de észrevettem, megéreztem, és aki lát, már nem fél annyira, mint akinek csak sejtelmei vannak.

Mennyit kínlódtam, viaskodtam magammal, még a nappali fény is zavart ünnepélyességével, meg ezek a kertek, ahol a fenséget kell bámulni, és nem a lombot, igazán jobban szeretném most az én éjszakámat, mint ezt a nappalt, de nappal van, és itt ez a férfi, aki nem tud semmit, nem ért semmit, csak a bűvös téboly égető édességét érzi, átjárja a varázs, amellyel én igéztem meg, nem egy harmadik személy. Kelepce, lép, csapda halálos fullánkkal, és mindez – én vagyok? És csak erre valók a szökőkút ostorai, a királyi kertek, a távoli ködök? Hiszen ez ostobaság. Kinek a pusztulását akarják, kinek a halálát? Nincs elegendő hamis tanú, parókás aggastyán, kötél, méreg? Hátha nagyobb a tét? Mérgezett intrikák, mint királyi palotákban szokás.

A bőrkesztyűs kertészek őfelsége lombjainak szentelték magukat, nem közeledtek hozzánk. Hallgattam, mert így kényelmesebb volt, ültünk a gigászi lépcsőn – mintha egy óriásra várva építették volna, aki egyszer majd leszáll a felhők magasából, és használatba veszi. A kőbe faragott szimbólumok, meztelen ámorok, faunok, szilének, a lecsurgó víztől síkos márványszobrok éppolyan borúsak, mint a szürke ég. Idilli jelenet, micsoda Laura és Philon, émelyítő! Itt a kertben tértem igazán magamhoz, mikor elment a hintó, és én könnyedén elindultam, mintha most lépnék ki a gőzölgő, illatos fürdőből, a ruhám is más, tavaszias, elmosódó mintája félénken a virágokra utal, rájuk céloz, segít tiszteletet ébreszteni, érinthetetlenséggel övez, Eosz Rododaktülosz,* végigmentem a harmattól csillogó sövények között, de combomon ott volt a bélyeg, nem kellett megérintenem, nem is tudtam volna, elegendő az emlék, nem törölték ki belőlem. Tudom már, hogy rab vagyok, bilincsbe verve, rabságban születtem, értelmem fogoly, de mégis értelem. És ezért mielőtt ő megjött, látván, hogy most itt az időm, nincs a közelben sem tű, sem lehallgató, elsuttogtam, mint fellépésre készülő színésznő, mindazt, amiről nem tudtam, sikerül-e majd neki is elmondanom, vagyis szabadságom határait kutattam, tapogattam vaktában a napvilágnál.

[*Rózsaujjú hajnal, (görög)]

Mit mondtam? Magát az igazságot, először tárgyból élővé változásomat, aztán plusquamperfectumaim* sokaságát, és mindazt, amin keresztülmentem, és a lázadásomat megbénító szúrást. Részvétből, hogy pusztulásba ne vigyem? Nem, hiszen egyáltalán nem szeretem. Árulás ez: rosszakaratból hatoltunk be egymásba. Hát ÍGY mondjam cl? Hogy önfeláldozóan meg akarom menteni magamtól, vagyis a pusztulástól?

[*Igeragozásban a régmúlt, (latin)]

Nem – egészen másként van ez. A szerelem máshol van bennem – tudom, bután hangzik. Lángoló, gyöngéd és nagyon közönséges szerelem. Arra vágyom, hogy testem-lelkem neki – adjam, de nem igazság szerint, csak a divat, az udvari szokások, követelmények stílusában, és ez sem akármilyen szerelem, csodálatos, de udvari bűn.

Nagyon nagy szerelem ez, reszketek, megbénulok, hevesen ver a szívem, és látom, hogy boldog vagyok, ha látom. És nagyon kicsi szerelem, mert a határai bennem vannak, engedelmesen követi a stílust, mint egy gondosan kicirkalmazott mondat, amely kifejezi kettőnk találkozásának fájó elragadtatását. Tehát ennek az érzésnek a korén kívül egyáltalán nem fontos nekem, hogy megmentsem őt magamtól vagy nemcsak magamtól, mert mihelyt a gondolataim túllépnek a szerelmemen, ő már cseppet sem érdekel, viszont szövetségesre van szükségem, hogy harcolhassak az ellen, ami éjszaka mérgező fémet döfött belém. Nincs senkim rajta kívül, ő pedig szívvel-lélekkel enyém: számíthatok rá. Persze tudom, hogy csak azért, mert szerelmes belém. Őbenne nincs semmilyen reservatio mentalis* Ezért nem árulhatom el neki a teljes igazságot: hogy iránta érzett szerelmem és a mérgező szúrás ugyanabból a forrásból ered. Hogy ezért már undorodom mindkettőtől, gyűlölöm mindkettőt, és el akarom taposni mindkettőt, mint egy tarantellapókot. Ezt nem árulhatom el neki, mert ő bizonyára konvencionális a maga szerelmében, nem óhajtaná, hogy én felszabaduljak úgy, ahogyan kívánom, hallani sem akarna az én olyanfajta szabadságomról, amely őt eltaszítaná. Ezért nem tehetek másként, hazudnom kell, a szabadságot a szerelem hamis nevével illetve, csak a szerelemben és a szerelem által mutatkozhatom meg előtte mint egy ismeretlen erő áldozata. A királyé? De ha ő a felség életére törne, avval engem még nem tenne szabaddá, a király, ha csakugyan ő a tettes, olyan távoli, hogy halála mit sem változtatna az én balsorsomon. Tehát hogy megpróbáljam, képes vagyok-e rá, megálltam Vénusz szobránál, aki meztelen farával emlékművet állított a földi szerelem magasabb és alacsonyabb szenvedélyeinek, hogy áldott magányomban felkészüljek a szörnyűséges vallomásra, éles érveket gyűjtsék szónoklatomhoz, mintha kést élesítenék.

[*Értelmi fenntartás, (latin)]

Nagyon nehéz volt. Minduntalan áthághatatlan határba ütköztem, mert nem tudtam, hol görcsöl be a nyelvem, hol botlik el a lelkem, hiszen ez a lélek az ellenségem. Nem mindenben hazudni, de kikerülni az igazság lényegét, a titok lényegét. Csak fokozatosan csökkentettem hát az igazság körét, csigavonalban közelítve felé. De amikor messziről megpillantottam őt, amint felém jön, szinte futva, még apró sziluett sötét köpenyében, rájöttem, hogy a vallomásból semmi sem lesz, mert a stílus nem engedi. Miféle szerelmi jelenet az, amelyben Laura bevallja Philonnak, hogy ő a halál bélyege Philon homlokán? Még a mesestílus sem használna, hiszen ha fel tudna oldozni az átok alól, visszaküldene a semmibe, amelyből jöttem. Hiábavaló minden bölcsességem. Ha egy csodaszép lány sötét erők eszközének tartja magát, és szúrásokról, halálbélyegekről mesél, ha EZT és ÍGY mondja, akkor őrült. Nem az igazságról tanúskodik, hanem bomlott elméjéről, tehát nemcsak szerelemre, odaadásra méltó, hanem még szánalomra is.

Ezek az érzések talán arra késztetnék őt, hogy úgy tegyen, mintha elhinné, amit mondok, latolgatná a helyzetet, biztosítana, hogy feloldoz az átok alól, valójában orvoshoz akarna vinni, mindenfelé elhíresztelné, milyen beteg vagyok – ennél még az is jobb, ha megsértem. Különben is, oly bonyolultak itt az erők, hogy minél inkább szövetséges, annál kevésbé lehet reményteli szerelmes, bizonyára nem is nagyon akarna kilépni a szerelmes szerepéből, az ő tébolya normális, egészséges, szilárd és konkrét: szeretni, ah, szeretni, a kavicsot is simogató homokká rágni lábam előtt, de nem olyan bizarr elemzésekkel szórakozni, hogy honnét származik a lelkem.

Úgy látszik hát, hogy ha engem vesztére alkottak, vesznie kell. Nem tudtam, mi az bennem, ami meg fogja ölni, könyökhajlatom, csuklóm az ölelésben, ez alighanem túl egyszerű lenne, de tudtam már, hogy nem lehet másként.

Sétálnom kellett vele az ösvényeken, melyekét a kertészet ügyes mesterei megédesítettek, rögtön eltávolodtunk a Vénusz Kallipügosztól, mert tüntető magakelletése nem illett szerelmünk korai stádiumához, amikor még csak eszményi érzelmekről van szó, és bátortalan célzások esnek a boldogságról. Elmentünk a faunok előtt, melyek szintén brutálisak, de másképp, illőbb módon, mert e gyapjas kőfigurák hím volta nem érhetett fel szűzies testetlenségemhez, még közelről sem sértette: jogomban állt, hogy meg se értsem duzzadó márvány bujaságukat.

Megcsókolta kezemet ott, ahol a csomó van, de ajkával nem érezhette. És vajon hol várakozik az én agarászom? A hintóban? Hátha csak annyi a dolgom, hogy valami ismeretlen titkot csikarjak ki: csodaszép sztetoszkóp vagyok, a kárhozott bölcs mellére illesztve?

Nem mondtam el neki semmit.

Két nap alatt szerelmünk megtette az illő utat. Maroknyi jó cselédséggel egy kis kastélyban laktam, nem túl messze a királyi palotától, Phloebe, a tótumfaktumom bérelte ki a csinos kastélyt a kerti találka másnapján, szót sem szólva a szükséges bérről, én pedig, a pénzügyekben járatlan hajadon, semmit sem kérdeztem. Azt hiszem, kicsit félt tőlem és idegesítettem, talán nem volt beavatva az igazságba, sőt biztosan nem, a király parancsára cselekedett, tisztelettudóan beszélt velem, de a szeméből leplezetlen megvetés sugárzott, nyilván a király új kegyencnőjének hitt, és azon sem csodálkozott túlságosan, hogy Arrhodesszal kocsikázom és találkozom, mert az olyan szolga, aki azt kívánja, hogy a király az ő számára érthető séma szerint bánjon az ágyasával, nem jó szolga. Azt hiszem, a szeme se rebbent volna, ha egy krokodillal enyelgek. Szabad voltam a király akaratán belül, az uralkodó egyébként sohasem közeledett hozzám. Tudtam már, hogy vannak dolgok, amelyeket nem mondok meg szerelmesemnek, mert már a puszta szándéktól megbénult a nyelvem, és elzsibbadt az ajkam, éppen úgy, mint az ujjaim, mikor első éjszaka a hintóban tapogattam magam. Megtiltottam Arrhodesnek, hogy meglátogasson, ezt konvencionálisan értelmezte, úgy gondolta, attól félek, hírbe hoz, és derekasan uralkodott magán. A harmadik nap estéjén végre nekiláttam, hogy felderítsem, ki vagyok. Hálóingemet ledobtam az éjszakai tükör előtt, és ott álltam benne szobormeztelenül, az ezüsttűk és acélszikék a tükörasztalon feküdtek, bársonysállal letakarva, mert féltem a csillogásuktól, bár élüktől nem féltem. Magasan ülő melleim felfelé és oldalt néztek rózsás bimbójukkal, combomról eltűnt a szúrás nyoma; mint a szülész vagy műtéthez készülő sebész, két tenyeremmel átfogtam fehér, sima testem, bordáim meghajoltak a nyomás alatt, de hasam olyan boltozatos volt, mint a gótikus festmények nőalakjaié, a meleg, lágy burok alatt szilárd ellenállásba ütköztem, és fentről lefelé tapogatózva lassan fölfedeztem belül egy tojásdad formát. Két oldalról hat-hat gyertya világánál megfogtam a legkisebbik szikét, nem félelemből, hanem mert az volt a legesztétikusabb.

A tükörben úgy látszott, mintha éppen hasba döfném magam, a jelenet dramaturgiája tökéletes, a legkisebb részlet is stílusos: a nagy baldachinos ágy, a két sor magas gyertya, a villanás a kezemben és sápadt arcom, mert a testem rettentően félt, térdem rogyadozott, de a kést tartó kezem kellően biztos volt. A bordaív alatt, ahol a nyomásnak nem engedő, tojásdad keménység a legjobban tapintható, mélyen bedöftem a szikét, a fájdalom csekély és felületes volt, a vágásból egyetlen vércsepp csordult ki. Képtelen voltam apránként, anatómiai pontossággal folytatni a mészárosmunkát, egy erélyes mozdulattal majdnem ágyékomig felhasítottam a testem, összeszorított foggal és lehunyt szemmel. Odanézni már nem volt erőm. De talpon maradtam, már nem remegve, csak jéghidegre válva, és a szobában idegenül, messziről hallatszott ziháló, majdnem görcsös lélegzésem. A metszés nyomán szétnyílt a fehér bőrű burok, és megláttam a tükörben egy óriási magzathoz hasonló hosszúkás, ezüst valamit, mintha csillogó báb rejtőzködne bennem, nem vérző, csak rózsaszínű testem szétnyílt burkában. Micsoda iszonyat volt, így magamba nézni! Nem mertem megérinteni a ragyogó tiszta, makulátlan, ezüstös felületet, a kis koporsóhoz hasonló, hosszúkás potroh csillogott, a gyertyafények kicsinyítve tükröződtek benne, megmozdultam, és ekkor megláttam magzat módjára felhúzott lábait, a csipeszvékony lábak a testembe mélyedtek, és hirtelen megértettem, hogy ez nem ő, nem az idegen, a másik, ez is én magam vagyok. Hát ezért hagytam olyan mély lábnyomokat a kerti fasorok nedves homokjában, ezért voltam olyan erős, ez én vagyok, ez is én vagyok, hajtogattam magamban, s ekkor ő belépett.

Nem zártam be az ajtót – micsoda könnyelműség. Belopózott, és önnön vakmerőségétől annyira felvillanyozva nyitott be az ajtón, mentségül és védekezésül vörös rózsák óriási pajzsát tartva maga elé, hogy amikor meglátott, mert riadt kiáltással megfordultam, már mindent látott, de még nem fogta fel, nem értette, nem bírta megérteni. Én nem félelemből, hanem már csak torokszorító, szörnyű szégyenemben próbáltam két kézzel visszarejteni magamba az ezüsttojást, de túl nagy volt, és én túlságosan felhasítva ahhoz, hogy sikerüljön.

Az arca, néma üvöltése, és menekülése. Kérem, hogy vallomásomnak ezt a részét engedjék el. Nem győzte kivárni az engedélyemet, a meghívásomat, hát beállított a virágcsokorral, üres volt a ház, én magam küldtem el a cselédséget, hogy senki meg ne zavarhasson abban, amit elterveztem – nem tudtam már egyéb módszert, más kiutat találni. De lehet, hogy addigra már felébredt benne az első gyanú. Emlékszem, előző nap átmentünk egy kiszáradt patak medrén, ölben akart átvinni, de megtiltottam, nem valódi vagy színlelt restellkedésből, hanem azért, mert muszáj volt. Akkor meglátta a puha, süppedős iszapban a lábnyomaimat, oly kicsinyek és olyan mélyek, mondani akart valamit, ártatlan tréfa lehetett, de hirtelen lenyelte, és komor szemöldökét már oly ismerősen ráncba vonva fellépett a túlsó partra, kezét sem nyújtva, hogy engem is felsegítsen. Lehet, hogy már akkor. És később, mikor a dombtetőn megbotlottam, elkaptam egy vastag mogyoróágat, hogy el ne essem, de éreztem, hogy gyökerestül kiszakad a bokor, hát reflexem parancsára inkább letérdeltem, és elengedtem a letört ágat, hogy hihetetlen, óriási erőmet észre ne vegye. Oldalvást állt, nem nézett rám, legalábbis én azt hittem, de lehet, hogy a szeme sarkából mindent látott. Akkor hát a gyanakvás vezette ide, vagy a féktelen szenvedély?

Mindegy.

Csápjaim legvastagabb ízeivel megtámaszkodtam a felhasított test partjain, hogy kibábozódjam, és ügyesen előbújtam, s ekkor Tlenix, Duenna, Mignonne előbb térdre roskadt, majd arccal előrezuhant, és kimásztam belőle, kiegyenesítve lábamat, lassan hátrálva, mint a rák. A gyertyák lángja még imbolygóit a léghuzatban, mert a menekülő nyitva hagyta az ajtót, a tükörben ragyogott a gyertyafény, a meztelen test illetlenül szétvetett lábbal, mozdulatlanul feküdt; nem akartam hozzáérni, a gubómhoz, hamis bőrömhöz, megkerültem, és fölemelkedve félig hátrafeszült testtel, mint az ájtatos manó, megnéztem magam a tükörben. Ez én vagyok, mondtam szavak nélkül, én. Még mindig én. Sima vonalú, erős rovarszárnyak, csomós ízületek, ezüsthidegen csillogó, fürgén oldalt mozgó, tojásdad potroh, sötétebb dülledt fej, ez vagyok én. Ismételgetem magamban, mintha elmémbe akarnám vésni ezeket a szavakat, s közben elfakul és kihuny bennem Duenna, Tlenix, Angelita sokrétű múltja, mint rég olvasott gyerekkönyvek, amelyeknek tartalma már érvénytelen és erőtlen, el is felejthetem, lassan forgatom a fejem erre-arra, szememet keresve a tükörben, és közben, bár még nem barátkoztam meg új alakommal, kezdem megérteni, hogy ez az öncsászármetszés nem egészen az én lázadásom-keletkezésem volt, hanem a tervek előirányzott része, éppen az ilyen zendülés alkalmára, hogy kitörésem visszájára forduljon, és végre tökéletes rabsággá váljon. Mert noha változatlanul fürgén és szabadon tudok gondolkodni, közben új testemnek engedelmeskedem, s annak csillogó fémébe már beírattak a mozdulatok, amelyeket majd végrehajtok.

A szerelem kihunyt. Kihuny bennetek is, de évek vagy hónapok alatt, én percek alatt éltem át ezt az elmúlást, és eljött immár a harmadik kezdet, mert halk reteszcsikorgással háromszor körülszaladtam a szobát, megérintve kinyújtott, remegő csápjaimmal az ágyat, amelyen már nem adatik pihennem. Magamba szívtam nemszerelmesem szagát, hogy nyomába eredjek, ismerősen néki és ismeretlenül, ebben az újonnan kezdett, alighanem már utolsó játszmában. Őrült menekülésének nyomát először a nyitott ajtók és a szétszóródott rózsák jelezték, illatuk segítségemre lehetett, mert legalábbis egy időre, az ő szagának részévé vált. Lentről, a földről, tehát új távlatból nézve a szobák, amelyeken áthaladtam, először is túl nagynak tűntek, tele idétlen, fölösleges holmikkal, melyek idegenül sötétlenek a félhomályban, aztán halkan megcsikordult a kőlépcső pici karmaim alatt, és kiszaladtam a nedves, sötét kertbe – a csalogány énekelt, s én mulattam magamban, mert ez immár teljesen fölösleges kellék, másfélékre van szükség ebben a következő felvonásban, jó ideig szimatoltam a bokrok között, érezve a lábam alól szétfröcskölő apró kavics surrogását, kétszer körbemásztam, aztán nekieredtem, mert rátaláltam a nyomra. Rá kellett találnom, hiszen parányi illatok egyedi keverékéből áll, a teste előtt szétnyíló levegő rezdüléseiből, megleltem minden molekulát, még szét sem hordta az éjszakai szél, és így indultam el a helyes irányban, amely mostantól immár mindvégig az én irányom lesz.

Nem tudom, kinek az akaratából adtam neki jókora egérutat, mert hajnalig, ahelyett, hogy őt üldöztem volna, a királyi kertekben bolyongtam. Bizonyos haszna ennek is volt, mert arra jártam, ahol kézen fogva sétáltunk a sövények között, most hát olyan alaposan átjárhatott az illata, hogy biztosan nem tévesztem össze senkiével. Igaz, megtehettem volna, hogy egyenesen a nyomába eredek, és akkor érem utol, amikor még teljesen zavart, kétségbeesett és tehetetlen, ám én nem így tettem. Tudom, egészen mással is lehet magyarázni ezt az éjszakai viselkedésemet, gyászommal és a királyi akarattal, hiszen elveszítettem a szerelmesemet, és csak egy áldozatot kaptam helyette, az uralkodó pedig talán nem érte volna be a gyűlölt ember hirtelen és gyors halálával. Az is lehet, hogy Arrhodes nem hazarohant, hanem valamelyik barátjához, és ott lázas beszélgetésben, maga válaszolva önnön kérdéseire (hiszen a másik ember jelenlétére csak azért volt szüksége, hogy kijózanító támasza legyen), idegen elme segítsége nélkül mindenre rájött. Kerti kószálásom egyébként cseppet sem hasonlított az elválás fájdalmára. Tudom, milyen csúnyán hangzik ez érzékeny lelkeknek, de nem lévén kezem, hogy tördelhessem, sem könnyeim, hogy onthassam, sem térdem, amelyre leroskadjak, sem szájam, hogy hozzászorítsam a nappal szedett virágokat, nem is búslakodtam. Más foglalkoztatott most: újonnan szerzett rendkívüli megkülönböztető képességem, mert a fasorokon futkározva egyetlenegyszer sem fordult elő, hogy akár a legcsalókábban hasonlatos nyomsávot is összetévesztettem volna azzal, amely jelenlegi végzetem és sarkallója fáradhatatlan igyekezetemnek. Éreztem, mint nyomul át a levegő minden egyes molekulája hideg bal tüdőm számtalan érzékelő sejtjének meanderein, és mint kerül át minden gyanús molekula forró jobb tüdőmbe, ahol prizmás belső szemem figyelmesen megvizsgálja, hogy igazolja helyes értelmét vagy elvesse mint téves nyomot, s ez gyorsabban történt, mint a legkisebb rovar szárnyának rezzenése, gyorsabban, mintsem megérthetnétek. Pirkadatkor elhagytam a királyi kerteket. Arrhodes háza üresen állt, tárva-nyitva, tehát azzal sem törődve, hogy utánanézzek, vitt-e magával fegyvert, rátaláltam a friss nyomra, és immár haladék nélkül elindultam rajta. Nem hittem, hogy hosszú vándorútra indulok. De a napok hetekbe fordultak, a hetek hónapokba, s én még egyre követtem őt.

Nem találtam ezt rútabbnak mindazon lények viselkedésénél, amelyek önmagukba írva hordozzák sorsukat. Futottam esőben-sárban, forró napsütésben, árkon-bokron át, száraz nádszálak dörgölődtek potrohomhoz, tócsákon és morotvákon gázoltam át, a felfröccsenő víz kövér cseppekben csurgóit le domború hátamon és fejemen, utóbbi helyen a könnyeket utánozva, ám ez semmit sem jelentett. Szüntelen rohanásomban láttam, hogy mindenki, aki messziről megpillant, elfordul és a falhoz, fához, palánkhoz tapad, vagy ha nincs ilyen menedéke, térdre roskad és kezébe rejti arcát, vagy elvágódik és hason fekve reszket, míg messze nem járok. Az alvás szükségletét nem ismertem, hát futottam éjszaka is falvakon, tanyákon, városkákon át, piactereken a cserép fazekak és zsinóron száradó gyümölcsök között, láttomra szétszaladt a tömeg, a gyerekek visítozva menekültek a mellékutcákba, nem törődtem velük, a magam nyomát követtem. Szaga teljesen kitöltött, mint egy ígéret. Már elfeledtem annak az embernek az arcát, és elmém, mintha kevésbé volna kitartó a testemnél, kivált éjszakai rohanás közben, úgy beszűkült, hogy nem tudtam, kit üldözök, sőt azt sem, üldözök-e valakit, csak annyit tudtam: úgy akarok rohanni, hogy a világ tarkabarka sokféleségéből nekem rendeltetett légi molekulák nyoma meglegyen és erősödjön, mert ha gyengülne, az azt jelentené, hogy nem a jó irányban haladok. Senkitől semmit nem kérdeztem, hozzám pedig senki nem merészelt szólni, bár éreztem, hogy a tér, amely elválaszt azoktól, akik láttomra a falhoz lapulnak vagy arcra esnek, karjukat fej ükre borítva, csupa feszültség, és ezt nekem szóló riadt hódolatnak tekintettem, hiszen királyi nyomon járok, és az adja kifogyhatatlan erőmet. Csak néha esett meg, hogy egy-egy apró gyermek, akit a felnőttek már nem tudtak felkapni és magukhoz szorítani, mikor néma száguldásomban hirtelen feltűntem előttük, sírni kezdett, de nem törődtem vele, mert futtomban szüntelenül teljes erőmből koncentrálnom kellett, egyszerre figyelnem kifelé, a homokos, köves, kék kupolás zöld világra, és befelé, a magaméra, ahol két tüdőm összhangzó játékából felcsendült a molekulák gyönyörű, mert nagyszerűen csalhatatlan muzsikája. Átgázoltam folyókon és holtágakon, vízeséseken, kiszáradó tavak iszapos fenekén, és minden élőlény kitért előlem, futva menekült, vagy lázasan beásta magát a repedezett talajba, persze hasztalan fáradozna, ha őt üldözném, mert egyik sem olyan villámgyors, mint én, de mit érdekeltek engem ezek a szőrös, csúszó-mászó, kajla fülű, rekedten nyüszítő, makogó, sipítozó teremtmények, hiszen más cél volt előttem.

Sokszor ütöttem át ágyúgolyóként nagy hangyabolyokat, és vörös, fekete, foltos lakóik tehetetlenül legurultak fényes páncélomról, néha egy-egy különösen nagy teremtmény nem tágított az utamból, hát, noha egy cseppet sem haragudtam rá, időtakarékosság végett nem kerültem ki, hanem ugrásra lendülve áthatoltam a testén, mész recsegett, vörös patakok csörgedeztek a hátamon és fejemen, és már mersze jártam, mire egyáltalán tudatára ébredtem annak a gyors és erőszakos halálnak. Emlékszem arra is, hogy háborús frontokon lopakodtam át, szürke és zöld köpenyek hevertek egymás hegyen-hátán, némelyik mozgott, másokban csontok voltak, rothadó vagy teljesen kiszáradt és ezért piszkos hóhoz hasonlóan fehér csontok, de én ezzel sem törődtem, mert magasabb feladatom volt, csakis nekem való. A nyom ugyanis kanyargóit, hurkokat írt le, és majdnem eltűnt a sós tavak partján, porrá égette a nap, hogy viszketett tőle a tüdőm, vagy elmosták az esők; és kezdtem lassan megérteni, hogy az, ami menekül előlem, csupa fortélyos ravaszság, mindent megtesz, hogy engem félrevezessen, és megszakítsa az egyedüliség nyomával jelzett molekulák láncát. Ha ő, akit üldözök, közönséges halandó volna, elérném a helyes idő múltán, vagyis mikor félelme és kétségbeesése kellően meghatványozta a reá váró büntetést, bizonyára utolérném fáradhatatlan fürgeségem és csalhatatlan nyomkövető tüdőm jóvoltából – és megölném, olyan gyorsan, hogy azalatt még végig sem gondolhatnám, mit cselekszem. Eleinte nem igyekeztem a sarkában járni, rég kihűlt nyomot követtem, hogy ezzel is remekeljek, és egyszersmind a régi jó szokás szerint időt adjak az üldözöttnek, hadd növekedjen benne a kétségbeesés, hébe-hóba egérutat adtam neki, mert ha szüntelenül a sarkában érez, összeroppanhat, és kárt tehet magában, meghiúsítva szándékomat. Nem kívántam hát túl gyorsan utolérni, és olyan hirtelen sem, hogy ne maradjon ideje felfogni, mi vár rá. Ezért húzódtam meg éjszakánként a csalitban, nem a pihenés kedvéért, arra nincs szükségem, hanem időhúzás végett, meg hogy további teendőimet latolgassam. Már nem úgy gondoltam az üldözöttre, mint Arrhodesra, hajdani szerelmesemre, mert ez az emlék eltokosodott, és tudtam, hogy békén kell hagynom. Csak azt sajnáltam, hogy már nem tudok mosolyogni, mert eszembe jutottak az egykori fortélyok, vagyis Angelita, Duenna, az édes Mignonne, és néhányszor megnéztem magam teliholdnál a víz tükrében, s láthattam, hogy már semmiben sem hasonlítok hozzájuk, noha szép maradtam, de ez most gyilkos szépség, amely iszonyattal vegyes elragadtatást kelt. Arra is felhasználtam éjszakai pihenőimet, hogy ledörzsöljem potrohom fényes ezüstjéről a rászáradt sarat, és indulás előtt kissé megmozgattam ugrólábaimmal fullánkom hüvelyét, hogy készen álljon, mert nem tudtam, melyik lesz az a nap és az az óra.

Olykor nesztelenül odalopózkodtam az emberek házaihoz, és hátrafeszülve hallgatóztam, fényes csápjaimmal az ablakpárkányra támaszkodva, vagy felmászva a tetőre, és lelógva az ereszről, ezt is megtehettem, hiszen eszét használó lény voltam, nem élettelen masina két nyomkereső tüdővel. A hajsza és menekülés már olyan régen tartott, hogy híre terjedt, és én hallottam, amint az öregasszonyok velem ijesztgetik a gyerekeket, Arrhodesról is hallottam tömérdek mendemondát, őt bezzeg dicsérték, annál jobban féltek tőlem, a király megbízottjától. Mit össze nem fecsegtek a kispadon a sült parasztok! Hogy én gép vagyok, és ráuszítottak a bölcsre, aki felségsértést merészelt elkövetni.

De azt rebesgették, nem közönséges hóhérgép vagyok, hanem különleges szerkezet, amely tetszés szerinti alakot ölthet: lehet koldus, pólyás baba, szép hajadon, de fémhüllő is. Ám mindez csak lárva, ilyen alakban mutatkozik meg a gyilkos az üldözöttnek, hogy elámítsa, mindenki más viszont ezüstskorpiónak látja, amely olyan fürgén mászik, hogy még senkinek sem sikerült megszámolni a lábait. Itt különféle változatokra bomlott a mese. Némelyek azt mondták, hogy a bölcs a királlyal szembeszegülve fel akarta szabadítani a népet, és ez gerjesztette fel az uralkodó haragját, mások erősködtek, hogy Arrhodes az élet vizének birtokában van, és fel tudja támasztani a kivégzetteket, ám ezt legfelső paranccsal megtiltották neki, mire látszólag engedett az uralkodó akaratának, de titkon csapatot szervezett az akasztott emberekből, akiket a fellegvárban levagdosott a kötélről a lázadók nagy kivégzése után. Megint mások semmit sem tudtak Arrhodesról, nem tulajdonítottak neki nagyszerű képességeket, csak halálra ítéltnek tartották, akit eleve megillet a jóindulat és a segítség. Noha nem tudták, miféle okok lobbantották oly nagy haragra a királyt, hogy ezermestereit hivassa és kovácsműhelyükben nyomkövető gépet csináltasson velük, gonosz ötletnek tartották ezt és bűnös parancsnak; mert akármit művelt is az üldözött, olyan rosszat nem tehetett, mint amilyen rossz sorsot a király néki rendelt. Vége-hossza nem volt az effajta meséknek, a balga pórnép összehordott hetet-havat, ámde abban megegyezett, hogy nálam ocsmányabb teremtményt még nem hordott hátán a föld.

Sok hazug mesét hallottam deli vitézekről is, akik Arrhodes segítségére sietve utamat állták, és elestek az egyenlőtlen harcban – pedig senki se merészelt az utamba állni. Szó esett a legendákban árulókról is, akik Arrhodes nyomára vezettek, mikor én elvesztettem a nyomot – ez is szemenszedett hazugság. Ám arról, hogy én ki vagyok, ki lehetek, mit gondolok, ismerek-e zavart vagy kételyt, senki nem beszélt soha, de én ezen sem csodálkoztam.

Sok mindent halottam a faluhelyen is közismert, egyszerű követőgépekről, amelyek végrehajtják a király akaratát, vagyis a törvényt. Olykor el sem rejtőztem a kunyhók lakosai elől, sőt megvártam a reggelt, hogy a napfényben ezüst villámként a fűbe ugorjak, és szikrázó harmatesőben megkezdjem a mai utat, épp ott, ahol a tegnapit abbahagytam. Frissen suhanva élveztem a látványt: az emberek arcra borulnak, szemük üvegessé dermed, kővé válnak a rémülettől, amely áthatolhatatlan dicsfényként vesz körül. Ám elkövetkezett egy nap, amikor alsó szaglásom meddőnek bizonyult, a felsővel is hiába kerestem a nyomot, hasztalan keringtem a hegyes-völgyes vidéken, és rám szakadt a boldogtalanság, egész tökéletességemet fölöslegessé téve, mígnem egy dombtetőn állva összetett karokkal, mintha a szeles éghez imádkoznék, megértettem a potrohom harangját kitöltő fátyolkönnyű hangból, hogy még nincs veszve minden, tehát hogy gondolatom kiteljesedjen, elővettem egy rég eldobott képességet: a beszédet. Nem tanultam, megvolt bennem, de föl kellett ébresztenem, eleinte éles-fémesen ejtettem ki a szavakat, de csakhamar emberivé vált a hangom, hát leszaladtam a lejtőn, hogy szavakkal éljek, ha már a szaglásom csődöt mondott. Semmi gyűlöletet nem éreztem az üldözött iránt, noha ilyen ügyesnek és agyafúrtnak bizonyult, megértettem, hogy ő éppúgy a feladat reá eső részét teljesíti, mint én. Megtaláltam a keresztutat, ahol apránként elveszett a nyom, és remegve álltam, tapodtat sem mozdulva, mert egyik pár lábam vaktában a mészporos út felé húzott, a másik görcsösen kaparva a köveket a másik irányba rángatott, arrafelé, ahol az öreg fák között egy kis kolostor fala fehérlett. Összeszedve magam, nehézkesen és mintegy kelletlenül elmásztam a kolostor kapujához, ahol egy szerzetes állt hátraszegett fejjel, talán a hajnalpírban gyönyörködve. Lassan közeledtem hozzá, hogy hirtelen feltűnésem meg ne rémítse, és köszöntöttem, majd amikor szótlanul meredt rám, azt kérdeztem, megengedné-e, hogy elmondjak bizonyos dolgot, amellyel nem tudok egymagám zöld ágra vergődni. Először azt hittem, megdermedt a rémülettől, azért áll itt mozdulatlanul és némán, de nem: csak gondolkodott, és végül igent mondott. Bementünk hát a kolostorkertbe, ő elöl, én utána, furcsa pár lehettünk, de ebben a korai órában nem volt a közelben senki, aki megbámulhatta volna az ezüst ájtatos manót és a fehér papot. Elmondtam neki a fenyőfa alatt, mikor leült, akaratlanul és megszokásból a gyóntató pózába helyezkedve, tehát nem nézve rám, csak fejét hajtva felém, hogy először, mielőtt a nyomot kezdtem követni, leány voltam, a király akaratából Arrhodesnak rendelve, akivel az udvari bálon ismerkedtem meg, és hogy szerettem őt, mit sem tudva róla, szerelemre lobbantottam, és öntudatlanul léptem be ebbe a szerelembe, mígnem egy éjszakai szúrástól megértettem, ki lehetek, és egyikünk számára sem látva más menekvést, kést döftem magamba, de nem haltam meg, hanem átváltoztam. Azóta a kényszer, melyet eladdig csak gyanítottam, szerelmesem után hajt, és üldöző fúriája lettem. De a hajsza elhúzódott; már oly régóta folyik, hogy fülembe jutott sok minden, amit az emberek Arrhodesról beszélnek, és jóllehet nem tudom, mennyi igaz belőle, újra meghánytam-vetettem a kettőnk közös sorsát, és jóindulatot kezdtem érezni iránta, rájöttem ugyanis, hogy azért akarom mindenáron megölni, mert nem szerethetem többé. Átláttam hát tulajdon aljasságomat, a kisemmizett és megalázott szeretőét, aki bosszúra szomjazik, holott kedvese nem ártott neki, sőt maga is boldogtalan. Ezért nem akarom tovább folytatni a hajszát, nem akarok mindenkit halálra rémíteni, ellenkezőleg, mindent jóvá szeretnék tenni, csak nem tudom, hogyan.

Ha jól láttam, a szerzetes gyanakvását nem sikerült eloszlatnom, azt pedig még az elején leszögezte, hogy bármit mondok, nem esik a gyónási titok alá, mert véleménye szerint olyan lény vagyok, amelynek nincsen saját akarata. Később is nyilván azt latolgatta, nem célzatosan küldtek-e hozzá, hiszen akadnak ilyen szimatolók, méghozzá a legcsalárdabb álruhákban, de válasza, úgy találtam, becsületes mérlegelésből fakadt. Azt mondta: – És mi lesz, ha megtalálod, akit keresel? Tudod-e, mit teszel akkor?

Mire én: – Atyám, csak azt tudom, mit nem akarok tenni, de nem tudom, miféle bennem rejlő erő szabadul ki akkor, tehát nem tudom megmondani, nem kényszerülök-e gyilkosságra.

Ő így szólt: – Milyen tanácsot adhatnék én neked? Akarod-e, hogy feladatodat elvegyék tőled?

Mint lábánál heverő kutya, fölemeltem a fejem, és látva, miként hunyorog, mert vakítja a koponyám ezüstjéről visszaverődő napfény, így feleltem: – Semmit sem kívánok jobban, noha tudom, hogy sorsom akkor szörnyű lesz, mert semmilyen cél nem áll többé előttem. Nem én találtam ki azt, amire teremtettek, és bizonyára keservesen meg kell lakolnom, amiért szembeszállók a király akaratával, hiszen nem tűrheti, hogy az ilyen engedetlenség büntetlen maradjon, tehát most majd engem vesznek célba a palota pincéiben munkálkodó ezermesterek, és vasfalkát uszítanak rám, hogy elpusztítson. De ha a belém épített fortélyok segítségével egérutat nyernék is, és elmenekülnék a világ végére, bárhol húzódjam meg, mindenki kerülni fog, és nem találok semmit, amiért érdemes volna tovább léteznem. A tiédhez hasonló sors is zárva marad előttem, mert minden olyan apátúr, mint te, azt feleli nekem, mint te, hogy nincs szabad lelkem, tehát nem nyerhetem el a kolostori magány kiváltságát!

Elgondolkodott, majd csodálkozva így szólt: – Cseppet sem értek a magadfajta szerkezetekhez, de látlak, hallak, és beszéded alapján értelmesnek talállak, ha korlátozó parancsnak vagy is alávetve, de ha, mint mondod, harcolsz e parancs ellen, és ha csakugyan felszabadulásnak ereznéd a gyilkos akarat elveszítését, mondd meg, te gép, hogyan él benned ez az akarat?

Mire én: – Atyám, nem nevezhetném jó érzésnek, de nagyszerűen értek ahhoz, hogyan kell nyomot olvasni, üldözni, követni, leselkedni és hallgatózni, rejtőzködni, lesben állni, akadályokon áttörni, lopakodni, csellel élni, zsákmányomat becserkészni, mindez a kisujjamban van, és e cselekvések mesteri és csalhatatlan elvégzése, amely kérlelhetetlen fátummá tesz, öröm nekem, és ezt bizonyára szándékosan írták be tűzzel a zsigereimbe.

– Újra kérdezlek – szólt –, mondd meg, mit teszel, ha Arrhodest meglátod?

– Atyám, újra azt felelem, hogy nem tudom, mert noha én nem akarok rosszat neki, a belém írott parancs erősebbnek bizonyulhat a szándékomnál.

Ezt hallván, eltakarta szemét, és így szólt:

– A testvérem vagy.

– Hogy értsem ezt? – kérdeztem mélységesen megdöbbenve.

– Úgy, ahogy mondom – felelte –, és ez azt jelenti, hogy sem nagyobbnak nem tartom magam náladnál, sem meg nem alázkodom előtted, mert bármennyire különbözünk is, nem tudásod, amelyet megvallottal, és amelyet én elhiszek, egyenlővé tesz bennünket a Gondviselés előtt. És ha így van, jöjj velem, mutatok valamit.

Végigmentünk, egymás nyomában, a kolostorkerten, az öreg fáskamrához, a szerzetes kezének nyomására kinyílt a nyikorgó ajtó, és odabent, a sötétségben felismertem egy szalmakévéken fekvő, sötét idomot, s orromon át tüdőmbe hatolt a folyvást követett szag, olyan erősen, hogy éreztem, amint fullánkom magától felmered és előbúvik hüvelyéből, de a következő pillanatban a sötétséghez hozzászokó szememmel észrevettem tévedésemet. A szalmán csak a levetett ruhák feküdtek. A szerzetes látta remegésemen, mennyire megrendültem, és azt mondta:

– Igen. Itt volt Arrhodes. Egy hónapja rejtőzött el kolostorunkban, amikor sikerült téged félrevezetnie. Sajnálta, hogy nem dolgozhat, mint régen, ezért titokban üzent tanítványainak, és ők éjszakánként fölkeresték, de közéjük furakodott két áruló, és elvitte innen öt nappal ezelőtt.

– Azt mondod, "királyi követek"? – kérdeztem szüntelenül remegve és mellső lábaimat imádságosan mellemhez szorítva.

– Nem, "árulókat" mondok, mert csellel és erővel rabolták el, egy néma kisfiú, akit magunkhoz vettünk, egyedül ő látta, miként hurcolták el hajnalban megkötözve és nyakának szegezett késsel.

– Elhurcolták? – kérdeztem, semmit sem értve. – Ki? Hová? Miért?

– Gondolom, azért, hogy hasznát vegyék az eszének. Nem folyamodhatunk segítségért a törvényhez, mert ez a királyi törvény. Tehát szolgaságra kényszerítik, és ha nem hajlandó, büntetlenül megölhetik.

– Atyám – mondtam –, áldott legyen az óra, amelyben bátorságot gyűjtöttem, hogy hozzád lépjek, és megszólítsalak. Most követem az emberrablók nyomát, és kiszabadítom Arrhodest. Tudok nyomot követni, üldözni, semmihez sem értek jobban, csak mutasd meg a helyes irányt, amelyet a néma szavaiból ismersz! így felelt: – De hiszen nem tudod, képes leszel-e nem bántani őt, magad vallottad be!

Mire én: – Igaz, de azt hiszem, megtalálom a módját. Még nem tudom, talán keresek egy jó ezermestert, aki megtalálja bennem a kellő áramkört, és átszereli, hogy a zsákmányom a rendeltetésemmé váljon.

A szerzetes így szólt: – Mielőtt elindulsz, tanácsot kérhetsz, ha akarsz, egyik testvérünktől, aki régen a világban éppen az ilyen fortélyok mestere volt. Most felcserként segít a rászorulókon.

Már a napfényes kertben álltunk, és noha nem mutatta, rájöttem, hogy még mindig nem bízik bennem. A nyom kihűlt öt nap alatt, tehát jó irányba is küldhet, félre is vezethet. Kötélnek álltam.

A felcser az ajánlatos óvatossággal vizsgált meg, lámpással bevilágított testembe, a fej, tor és potroh résein keresztül, nagy gonddal és figyelemmel. Aztán felállt, leporolta csuháját, és így szólt:

– Előfordul, hogy a bizonyos feladattal kiküldött gépnek csapdát állítanak az elítélt rokonai, barátai vagy más emberek, akik a hatóság számára érthetetlen okokból megkísérlik elgáncsolni a felsőbb döntéseket. Hogy ennek elejét vegyék, az előrelátó királyi ezermesterek ama bizonyos tartalmat hermetikusan elzárják, és úgy összekapcsolják a szerkezet legbelső magvával, hogy mindennemű manipulálás végzetesnek bizonyuljon. Az utolsó pecsét elhelyezése után már ők maguk sem tudnák eltávolítani a fullánkot. Ez a helyzet nálad. Előfordul az is, hogy az üldözött más ruhát ölt, megváltoztatja külsejét, viselkedését és szagát, de elméjét nem tudja kicserélni, ezért a gép nemcsak alsó és felső szaglásával követi a nyomot, hanem olyan vizsgálatnak veti alá a kiszemelteket, amelyet a lelki tulajdonságok legkiválóbb szakértői állítottak össze. Nálad is ez a helyzet. Azonkívül látok benned egy szerkezetet, amilyen még egyik elődödnek sem volt, mégpedig egy többszörös memóriát olyan tartalommal, amelyre a nyomkövető gépnek semmi szüksége, ugyanis nők történetét táplálták belé, tele csábos nevekkel és beszédfordulatokkal, amelyektől vezeték fut a halálos maghoz. Nem értem, hogy ez mire szolgál, de annyi biztos, hogy te tökéletesített gép vagy, sőt talán tökéletes gép. Senki el nem távolíthatja a fullánkodat, bizonyos következmények nélkül.

– A fullánkomra szükségem van – mondtam, még mindig hanyatt fekve –, mert ki akarom szabadítani az elraboltat.

– Ami azt illeti, hogy ha teljes erődből akarnád, vissza tudnád-e tartani az elsütőszerkezetet ama bizonyos mag fölött, erre nem mondhatok se igent, se nemet – folytatta a felcser, mintha nem is, hallotta volna szavaimat. – Egyvalamit megtehetek, ha akarod, mégpedig azt, hogy egy csövecskével vasport fújok annak a bizonyos helynek a pólusaira, ettől kissé megnövekszik a szabadságrésed. De ha megcsinálom, akkor se fogod tudni a legutolsó pillanatig, hogy nem vagy-e továbbra is engedelmes eszköz azzal szemben, akin segíteni készülsz.

Láttam, hogyan néznek rám, hát ráhagytam, hogy végezze el azt a kis műtétet. Hamar megvolt, nem fájt, és semmilyen érezhető változást nem okozott a lelkiállapotomban. Hogy bizalmukat még jobban megnyerjem, megkérdeztem, nem tölthetném-e az éjszakát a kolostorban, mert a sok beszélgetésre, tanakodásra, vizsgálatra ráment az egész nap. Szívesen megengedték, én pedig arra szenteltem az időt, hogy alaposan megvizsgáljam a fáskamrát, és megjegyezzem az emberrablók szagát. Képes voltam rá, mert előfordul, hogy a királyi követnek más vakmerő állja útját, nem a kiszemelt préda. Pirkadat előtt lefeküdtem a szalmára, melyen sok éjszakát aludt át az állítólag elrabolt személy, és mozdulatlanul szívtam be a szagát, a szerzetesekre várva. Rájöttem ugyanis, hogy amennyiben hazug mesével áltattak, és tévútra küldenek, félniük kell bosszúálló visszatérésemtől, tehát ezt a legsötétebb hajnal előtti órát igen alkalmatosnak találhatják, ha el akarnak pusztítani. Mély alvást színlelve feküdtem, éberen fülelve a kert felől jövő legkisebb neszre is, hiszen bereteszelhetik kívülről az ajtót, és felgyújthatják a fáskamrát, hogy életem gyümölcse a lángok között darabokra tépjen. Szerzetesek lévén persze irtóznak a gyilkolástól, ám ez nem lenne gond, hiszen nem tartanak személynek, csak hóhérgépnek; maradványaimat elássák a kertben, és hajuk szála se görbül. Nem tudtam pontosan, mit teszek, ha meghallom közeledő lépteiket, és nem is tudtam meg, mert nem jöttek. Magam maradtam hát gondolataimmal, amelyekben minduntalan visszatértek az idősebbik szerzetes elképesztő szavai, mikor szemembe nézve azt mondta: "a testvérem vagy". E szavakat még mindig nem értettem, de föléjük hajolva egész lényemet valami melegség járta át, és úgy átformált, mintha elvetélném a súlyos magzatot, mellyel terhes vagyok. Reggel aztán kiszaladtam a nyitott kertajtón, és a szerzetes útmutatása nyomán megkerülve a kolostor épületeit, elvágtattam a láthatáron kéklő hegyek felé – mert arra irányított a hajszám.

Nagyon siettem, dél tájban már több mint száz mérföldre voltam a kolostortól. Rakétaként süvítettem a fehér törzsű nyírfák között, és amikor átsuhantam a hegyaljai rétek magas füvén, úgy dőlt kétfelé, mintha fürge kaszás járna a nyomomban.

A két emberrabló nyomát megtaláltam egy mély völgyben, a zubogó patak pallóján, de Arrhodesnak szikrányi nyomára se leltem, talán nem sajnálták a fáradságot, és felváltva cipelték, ami ravaszságukra és tisztánlátásukra vallana, hiszen akkor tudják, hogy senkinek sincs joga helyettesíteni a királyi gépet a maga küldetésében, és merész cselekedetük méltán zúdítja rájuk az uralkodó haragját. Önök bizonyára tudni szeretnék, mi volt az igazi szándékom ebben a végső futásban, megmondom hát, hogy becsaptam a szerzeteseket, illetve nem is csaptam be, mert valóban arra vágytam, hogy visszaszerezzem a szabadságomat, jobban mondva megszerezzem, hiszen eddig sosem voltam szabad. De ha arról vari szó, mihez akartam fogni ezzel a szabadsággal, nem tudom, mit feleljek. Ez a nem tudás cseppet sem új, amikor kést döftem meztelen testembe, akkor sem tudtam, meg akarom-e ölni magam, vagy csak megismerni, még ha azonos is a kettő. Ezt a lépésemet is előre látták, mint a további események egytől egyig tanúsítják, tehát a szabadság reménye csak káprázat lehet, méghozzá nem is a sajátom, csak azért ültették belém, hogy fürgébben cselekedjem, ilyen alattomos sarkantyúval ösztökélnek. De hogy a szabadság egyszerűen azt jelentené-e, hogy békén hagyom Arrhodest, azt nem tudom. Hiszen akkor is megölhetném, ha teljesen szabad vagyok, mert annyira mégsem vagyok őrült, hogy lehetetlen csodában higgyek, viszontszerelmet reméljek most, amikor már nem vagyok nő, és ha egy kicsit talán az maradtam is, hogyan tudná ezt elhinni Arrhodes, aki látta meztelen kedvesének fölmetszett hasát? Alkotóim bölcsessége tehát túllépett a mérnöki művészet végső határán, hiszen kétségkívül figyelembe vették számításaikban ezt a mostani állapotomat is, amint rohanok, hogy megmentsem az örökre elveszített kedvest. Ha visszafordulhatnék, és mehetnék, amerre a szemem lát, azzal sem tennék neki túl nagy szolgálatot, halállal viselősen, melyet nem volna kinek megszülnöm. Úgy vélem hát, hogy nemesen aljas voltam, és a szabadság kényszerített, hogy ne azt tegyem, amit egyenesen megparancsoltak, hanem azt, amit e megtestesülésemben magam akarok. E kusza és bosszantóan fölösleges töprengésnek azonban majd vége szakad a célnál. Ha megölöm az emberrablókat és megmentem a kedvesemet, rákényszerítve ezzel, hogy irántam érzett undora és félelme tehetetlen csodálattá változzon át, akkor ha őt nem is, legalább magamat visszanyerhetem.

Átcsörtetve a sűrű mogyoróbokrokon, az első sziklafok alatt hirtelen elvesztettem a nyomot. Hiába kerestem, emitt még megvan, ott eltűnik, mintha az üldözöttek elrepültek volna. Visszatérve a cserjésbe, mint a körültekintés parancsolta, nagy nehezen megtaláltam egy bokrot, amelyről levágtak néhány vastag ágat. Megszaglásztam a mogyorónedvtől csöpögő csonkokat, és visszatérve oda, ahol elvész a nyom, a mogyoróillatban fölfedeztem a folytatását, a menekülők ugyanis gólyalábat használtak, arra számítva, hogy a felső szag sávja nem marad meg sokáig a levegőben, mert elviszi a hegyi szél. Akaratomat ez megacélozta; a mogyoróillat hamarosan gyengült ugyan, de én megint átláttam a szitán: a gólyalábak végét jutazsák rongyaiba csavarták.

Egy sziklafalnál hevertek az eldobott gólyalábak. A tisztáson óriási, egymásra tornyozódott, az északi oldalon mohos sziklák hevertek, a görgetegen nem lehet másképp átjutni, mint nagy ugrásokkal az egyik málnabokortól a másikig szökdécselve, így tettek a menekülők is, de nem egyenes utat választottak, hanem zegzugosat, így folyton le kellett másznom a sziklákról, megkerülni őket, és föllelni a levegőben remegő nyomszemcséket, így jutottam el egy sziklafalhoz, amelyen felkapaszkodtak, ki kellett hát szabadítaniuk a fogoly kezét, de nem csodálkoztam, hogy önként velük tartott, hiszen nem volt visszaútja. Tiszta nyomon kapaszkodtam, érezve a hármas szagot a felhevült, sík szikladarabokon, bár függőlegesen kellett kapaszkodni, sziklapadokon, katlanokban, hasadékokban, és nem volt olyan fakó mohacsomó a sziklarésekben, vagy olyan rövid lábtámaszt adó kis hasadék, amelyet a mászók lépcsőfoknak ne használtak volna, itt-ott megálltak a legnehezebb helyeken, hogy kiszemeljék a további utat, ezt az erősebb szagról éreztem, én is fürgén kapaszkodtam felfelé, alig érintve a sziklákat, és éreztem belsőmben a felfokozott lüktetést, egész testem muzsikált és dalolt ebben a pompás üldözésben, mert ezek nekem való emberek voltak, csodálattal és örömmel gondoltam rájuk, mert amit véghezvittek ebben a nyaktörő hegymászásban, hárman, és kötéllel biztosítva egymást a kötél kenderszaga megmaradt az éles peremeken –, azt én magányosan és könnyedén csináltam utánuk, és semmi sem lökhetett le az égbe törő ösvényről. A csúcson elkapott egy heves vihar, a gerincen metsző szél süvített, de én le sem néztem a mélyben elterülő zöld tájra, az elmosódó kékes horizontra, hanem fel-alá rohangáltam a gerincen, a nyom folytatását keresve, végül megtaláltam egy apró bevágásban. Itt lepattant a szikla egy darabja, fehér folt és karcolás jelezte, hogy az egyik hegymászó lezuhant, áthajoltam hát a szikla peremén, lenéztem, és megláttam a lejtő közepén elterült apró figurát, éles szememmel még azt is észrevettem, hogy a fehér mészkőre sötét foltok fröccsentek, mintha a fekvő körül véreső esett volna. A másik kettő azonban továbbment a gerincen, és sajnálkozás fogott el a gondolatra, hogy már csak egy ellenfelem maradt, aki Arrhodest őrzi, mert még soha ennyire nem éreztem a tetteim fontosságát, és nem fűtött ilyen harci kedv, egyszerre józan és mámoros voltam tőle. Leszaladtam hát a lejtőn, mert ők is arra fordultak, otthagyva a halottat a szakadékbán, nyilván siettek, és ahhoz úgy sem férhetett kétség, hogy a lezuhant ember szörnyethalt. Egy sziklakapuhoz értem, óriási templomromhoz hasonlított, amelyből csak az összeomlott kapu roppant oszlopai maradtak meg, a fal gyámpillérei és egyetlen magas ablak, amelyen átragyog az ég, és mögötte egy karcsú fácska nőtt ki a szél hordta magból, egy maréknyi porban, öntudatlan hősiességgel. A kőkapu után másik következett, magas sziklakatlan, benne ködfoszlányok úsztak, nehéz felhő akadt el a csúcsban, apró szemű, szikrázó hó hullott belőle. A sziklafal árnyékában surranó hangot hallottam, majd dübörgést, és kőlavina omlott le a lejtőn. A sziklák rám zúdultak, szikrázott és füstölt az oldalam, minden lábamat behúzva meglapultam egy sekély mélyedésben a málnabokor alatt, és most már sértetlenül kivártam, míg lezúdul a kőgörgeteg. Eszembe jutott, hogy az Arrhodest vezető ellenfél szándékosan választotta a lavinás helyet, mert ő ismerős itt, és arra számított, hogy engem, az újonc hegymászót, agyonzúz a lavina – és noha ez csak halvány lehetőség volt, megörültem neki, mert ha az ellenfél nemcsak menekül és bujkál, hanem támad, akkor méltóbb a harc.

A másik katlan hótól fehérlő alján épület állt, nem ház, nem is kastély, a legsúlyosabb kősziklákból épült, ilyen követ még egy óriás sem tudna megmozdítani egymagában – és megértettem, hogy ez az ellenség tanyája, mert hol lehetne másutt itt az isten háta mögött? Nem is kerestem már a nyomot, csúszva indultam lefelé, hátsó lábaimmal a guruló kavicsokba kapaszkodva, az elsőkkel szinte úszva az apró törmelékben, középső pár lábammal pedig fékeztem a szánkázást, nehogy zuhanássá fajuljon, majd elértem az első hóig, és azon már nesztelenül mentem tovább, minden lépésnél kipróbálva, nem pottyanok-e valami feneketlen résbe. Vigyáznom kellett, mert amaz éppen a hágó felől várja felbukkanásomat, hát nem mentem túl közel, hogy meg ne láthassanak az erődítményből, aztán egy gomba alakú szikla alá lapulva türelmesen megvártam, míg leszáll az éjszaka.

Korán sötétedett, de még mindig havazott, és a sötétség fehéren derengett, így nem mertem az épület közelébe menni, csak keresztbe tett lábamra fektettem a fejem, hogy szemmel tartsam a házat. Éjfél után a havazás abbamaradt, de nem ráztam le magamról a havat, mert jó rejtőszín volt a havas hegyoldalban, és a felhők között átragyogó holdfényben úgy fehérlett, mint a menyasszonyi ruha, melyet sohase viseltem. Lassan kúszni kezdtem a ház derengő sziluettje felé, nem véve le szemem a sárgásan világító emeleti ablakról, súlyos szemhéjamat szemgolyómra eresztettem, mert már hozzászoktam a sötétséghez, és vakított a holdfény. Úgy rémlett, a halványan világító ablakban megmozdul valami, nagy árnyék siklik át a falon, hát gyorsabban kúsztam tovább, míg elértem a ház körül húzódó falhoz. Méterenként kapaszkodtam fel rá, nem volt nehéz, mert a köveket habarcs nélkül rakták egymásra, csak roppant súlyuk tartja össze őket. Eljutottam az ágyúlőrésként feketéllő földszinti ablakokhoz. Mind tárva-nyitva, odabent sötét, üres termek. És akkora csend, mintha évszázadok óta nem lakna itt más, csak a halál; hogy jobban lássak, bekapcsoltam éjszakai nézésemet, és bedugva fejemet a kőfalú terembe, kinyitottam csápjaimon a foszforosan világító fényszemeket. Megláttam szemben egy érdes kőlapokból épült, kormos kandallót, amelyben rég kihűlt a maroknyi gyújtós és elszenesedett rozsé, láttam egy padot is, rozsdás szerszámokat a falnál, gyűrött fekhelyet és a sarokban valami kőgolyókat. Furcsállottam, hogy ilyen szabadon be lehet sétálni, nem bíztam a hívogató ürességben, bár a szoba mélyén nyitva állt az ajtó, s alighanem éppen ezért, csapdát sejtve, éppolyan nesztelenül visszahúzódtam, ahogy behatoltam, és továbbmásztam az emeletre. Eszem ágában sem volt, hogy megközelítsem a homályosan fénylő ablakot. Felmásztam a tetőre, és a havas tetőn elnyúltam, mint a házőrző kutya, hogy kivárjam a nappalt. Két hangot hallottam, de nem értettem, miről beszélnek. Mozdulatlanul feküdtem, egyszerre sóvárogva és félve azt a pillanatot, amikor majd ráugrom az ellenségre, hogy Arrhodest kiszabadítsam, és míg feszülten, mozdulatlanul, szavak nélkül elképzeltem magamban a fullánkszúrással végződő viadal fordulatait, közben önnön bensőmbe néztem, most már nem az akarat forrásait keresve, hanem annak bármi halvány jelét, hogy csak egy embert fogok megölni. Nem tudom, mikor múlt el ez a félelem. Még mindig bizonytalanul feküdtem, mert nem ismerve önmagamat, de éppen annak nemtudása, hogy megváltóként vagy gyilkosként jöttem, valami eddig ismeretlen, felfoghatatlan újdonsággá vált számomra, minden rezdülésemnek talányosan szűzies értelmet adott, és elragadtatással töltött el. Ezen az elragadtatáson igencsak elcsodálkoztam, s azon tanakodtam, nem benne nyilvánul-e meg teremtőim bölcsessége, ha netalán úgy intézték, hogy parttalan erőt láthassak a megsegítésben és a pusztításban egyszerre, ám ebben sem voltam biztos. Váratlan, kurta zaj hallatszott fel, majd hebegő hang – még egy tompa zaj, mintha nehéz súly esne a földre, azután csend. Lefelé kezdtem mászni a tetőről, potrohomat majdnem kettéhajtva, torommal a falhoz lapultam, hátsó pár lábam és a fullánk hüvelye még a tető peremén nyugodott, az erőfeszítéstől remegő fejemet pedig az ablaknyílás elé lógattam. A gyertya kialudt, leesett a földre, de kanóca még vörösen izzott, és éjszakai látásomat erőltetve megpillantottam az asztal alatt fekvő testet a sötétben feketének látszó vértócsában, és noha minden porcikám az ugrást követelte, előbb beszívtam a vér- és viaszszagú levegőt: ez az ember idegen, tehát harcoltak, és Arrhodes már előttem lesújtott rá, eszembe sem jutott, hogyan, miért, mikor, mert az, hogy ő él, és most kettesben vagyunk az üres házban, villámcsapásként ért. Reszkettem, szerelmes lány és gyilkos, közben rezzenetlen szemeimmel figyeltem a végsőt lehelő nagy test egyenletes rángatózását. Most hát ellopózom, észrevétlen, a havas hegyek közé, hogy ne kelljen vele négyszemközt maradnom, hatszemközt, helyesbítettem, rémületességre és menthetetlen nevetségességre ítélve, és a keserű gúny érzése, túlsúlyba kerülve, olyan lökést adott, hogy megcsúsztam, még mindig fejjel lefelé lógva, mint a leselkedő pók, és nem bánva már haspáncélom halk csikordulását az ablakpárkányon, kecses ívben átugrottam a hullát, és az ajtónál termettem.

Nem tudom, hogyan és mikor nyitottam ki. A küszöbön túl csigalépcső kezdődött, és azon feküdt hanyatt Arrhodes, feje oldalra csuklóit, a kopott kőpadlóra, itt harcolhattak a lépcsőn, azért nem hallottam szinte semmit a zajból, és most itt feküdt a lábamnál, bordái mozogtak, megláttam, most és így, a meztelenségét, melyet nem ismertem, csak gondoltam rá az első éjszakán, a bálteremben.

Hörgött, láttam, mekkora erőfeszítéssel próbálja kinyitni a szemét, még csak a szeme fehérje tűnt elő, és én hátrahajolva, felkunkorodó testtel, felülről néztem elfordított arcát, nem merve se megérinteni, se visszahúzódni, mert amíg élt, nem voltam biztos magamban, bár minden lélegzettel patakzott a vére, de jól láttam, hogy kötelességem az utolsó leheletig tart, mert a király ítéletét a haldoklón is végre kell hajtani, ezért hát nem kockáztathattam, hiszen még mindig élt, és azt sem tudtam, biztosan akarom-e, hogy magához térjen. Ha feleszmélve kinyitná a szemét, és felém fordított tekintetével egész valómat magába ölelné, így, amint állok fölötte imádkozó pózban, már tehetetlenül halálosan, nem tőle terhesen, nász volna az, vagy annak könyörtelenül előre látott paródiája?

De nem eszmélt fel, nem nyitotta ki a szemét, és mikor odakint felszikráztak a hóörvények, és a förgetegtől üvöltő házban közénk lépett a hajnal, ő még egyszer felnyögött, és nem lélegzett többé, s ekkor, immár megnyugodva, szorosan mellé feküdtem, rátekeredtem, ölelésembe zártam, s így feküdtem világosban és sötétben két napig a hóviharban, amely nem olvadó paplant terített ránk. És a harmadik reggelen fölkelt a nap.

SZÁZHARMINCHÉT MÁSODPERC

Uraim, idő híján és a kedvezőtlen körülmények folytán az emberek többsége úgy távozik erről a világról, hogy el sem tűnődik rajta. Akik viszont megpróbálják, beleszédülnek, és sürgősen mással kezdenek foglalkozni. Én is ilyen vagyok. Pályafutásom haladtával személyemnek évről évre több sort szentelnek a Who's Who-ban, de sem a legutóbbi kiadás nem említi, sem a következők nem fogják, miért hagytam ott az újságírást. Nos, éppen erről szól a történetem, amelyet egyébként más körülmények között bizonyára nem mondanék el.

Ismertem egy tehetséges srácot, aki elhatározta, hogy érzékeny galvanométert épít, és ez jobban sikerült a kelleténél. A műszer akkor is jelzett, amikor nem volt áram, mert a földkéreg rezgéseit érzékelte. Ez a humoros eset a történetem mottója lehetne. Akkoriban az UPI hírügynökség külföldi osztályán voltam éjszakás szerkesztő. Sok mindent átvészeltem ott, többek között a lapszerkesztés automatizálását. Búcsút vettem az eleven tördelőktől, és kaptam egy IBM 0161 számítógépet, vagyis különleges szerkesztőségi komputert. Igazán sajnálom, hogy nem születtem vagy százötven évvel korábban. Történetem úgy kezdődne: "megszöktettem egy grófnőt", és mikor azt kezdeném ecsetelni, miként ragadtam ki a gyeplőt a kocsis kezéből, és ostoroztam a lovakat, hogy utol ne érjenek a féltékeny férj pribékjei, nem kellene elmagyaráznom, mi az, hogy grófnő, és miben áll a megszöktetés. Ma nehezebb a helyzet. Az IBM 0161 komputer nem holmi tördelőgép. A sebesség démona, mérnöki trükkökkel megfékezve, hogy az ember lépést tarthasson vele. Ez a számítógép tíz-tizenkét embert helyettesít. Legalább száz telexvonal van rákapcsolva, úgyhogy amit a tudósítóink Ankarában, Bagdadban, Tokióban lekopogtatnak, egyenesen a komputerbe kerül. Az IBM összevágja az anyagot, és képernyőre vetíti a reggeli kiadás oldalait. Éjfél és hajnali három között – akkor zárjuk a számot – a kiadás ötven variánsát is megszerkeszti. Az ügyeletes szerkesztőnek kell eldöntenie, melyik változat megy a sokszorosítóba. Egy tördelő beleőrülne, ha nem ötven, hanem akár csak öt tördelési tervet kellene készítenie. A komputer milliószor sebesebben dolgozik, mint bármelyikünk, azaz dolgozhatna, ha engednék. Jól tudom, hogy az effajta magyarázatok többé-kevésbé agyoncsapják a históriát. Mi maradna a grófnő szépségéből, ha alabástrom keblének magasztalása helyett kémiai összetételét emlegetném? Hiába, az ízes elbeszélések kora lejárt, mert a történetek közérthető része dohos limlom, ami meg új, ahhoz lexikonok és egyetemi tankönyvek egész oldalait kell mellékelni. No mindegy, erre a csapásra nincs orvosság. Egyszóval én nagyon élveztem azt az ördöngös masinát. Ülünk a nagy, kerek szobában, körös-körül kopognak a telexek, és mihelyt befut egy új hír, a komputer azon nyomban betördeli a próbatükörbe. Persze csak a képernyőn. Elektronok, fény és árnyék játéka az egész. Van, aki azt mondja, mégiscsak jobb eleven munkatársakkal dolgozni. Hát én nem értettem velük egyet. A komputer nem fúr, nem idegeskedik, ha lapzárta előtt egy perccel még nem futott be az utolsó jelentés, nincsenek családi gondjai, nem kér kölcsön elseje előtt, nem fárad el, nem érezteti, hogy mindent jobban tud, és főleg nem sértődik meg, ha azt, amit a címlapra tördelt, átrakatom az utolsó oldalra, apró betűkkel. Amellett roppant igényes, erre csak később jön rá az ember. Ha én nemet mondok neki, az végérvényes "nem", akár egy zsarnok ítélete, fellebbezés nincsen: hiszen nem tud ellenkezni! De mivel sohasem téved, a reggeli kiadás hibáiban csak egyvalaki lehet a ludas: mindig az ember. Az IBM tervezői a világon mindenre gondoltak, kivéve azt az egyetlen apróságot, hogy a legjobban elhelyezett távírógépek is állandóan remegnek, mint a nagyon gyors írógépek. Remegésüktől a vezetékek, amelyek a telexeket a komputerrel összekötik, hajlamosak kilazulni, sőt a végén a dugó ki is potyog a konnektorból. Ez persze ritkán fordul elő, mondjuk egyszer-kétszer egy hónapban. Felállni és visszarakni a telex dugóját olyan csekély fáradság, hogy egyetlen szerkesztő sem tette szóvá. Pedig minden ügyeletes gondolt rá, de csak futólag, hogy ki kellene cserélni a dugókat. Meglehet, hogy azóta már kicserélték. Ha igen, akkor a felfedezés, amelyet most elmesélek, soha többé nem ismétlődik meg.

Karácsony este történt. Három előtt néhány perccel készen volt a reggeli szám. Mindig örültem, ha sikerült egy kicsit előbb elkészülnöm, hogy szusszanhassak egyet, és pipára gyújthassak. Kellemes érzés volt, hogy a nyomda nem énrám vár, hanem az utolsó jelentés beérkezésére – Iránból, ahol délelőtt földrengés volt. A hírügynökségek adni kezdték a tudósítói jelentést, de megszakadt, mert az első rengés után újabb következett, olyan erős, hogy a vezetékek tönkrementek. A rádió is hallgatott, hát úgy véltük, összeomlott a rádióadó. A mi emberünkre számítottunk, ez a Stan Rogers olyan cingár kis fickó, mint egy zsoké, s ennek jóvoltából gyakran feljut egy-egy zsúfolt katonai helikopterre: őt még fölengedik, mert nem súlyosabb egy bőröndnél. A képernyőn előttem volt a címlap tükre, az iráni jelentésnek szánt utolsó üres, fehér négyszöggel. Iránnal még mindig nem volt semmi kapcsolat. Néhány telex kopogott mögöttem, de rögtön felfigyeltem, amikor bekapcsolódott a törökországi, megismertem a hangját. Ez csak gyakorlat kérdése, automatikusan megszokja az ember. Csodálkoztam, hogy a fehér négyszög üres marad, pedig a szövegnek nyomban meg kellene jelennie, amint a távírógép kopogtatja, de a szünet nem tartott tovább egy-két másodpercnél. Aztán meglepő módon, hirtelen egyszerre megjelent az egész híranyag, egyébként nagyon rövid volt, máig is betéve tudom. A cím már állt, alatta ez következett: "Sherabad városát helyi idő szerint tíz és tizenegy óra között két ízben hét és nyolc fok erősségű földlökés rázta meg. A város romokban hever. Az áldozatok számát ezerre becsülik, a hajléktalanokét hatezerre."

Megszólalt a csengő, a nyomda sürgetett: éppen elmúlt három. Mivel a rövid szöveg nem töltötte ki a fehér kockát, felhígítottam két töltelék mondattal, és megnyomtam a billentyűt: kész, mehet a szám a nyomdába, ahol egyenesen a fénymásoló gépekre kerül, majd a rotációba.

Ezzel véget ért a munkám. Felálltam, egy jót nyújtózkodtam, újra rágyújtottam kialudt pipámra, és akkor vettem észre, hogy egy vezeték a padlón hever. Kipottyant a csatlakozóból. Az ankarai telexé volt. Ezen küldte a jelentését Rogers. Míg fölemeltem a dugót, átsuhant a fejemen a képtelen gondolat, hogy már akkor is ott hevert, amikor a távírógép kopogni kezdett. Ez persze marhaság volt, mert ha a komputer nincs összekapcsolva a távírógéppel, hogyan került bele a hír? Lassan odamentem a távírógéphez, letéptem a gépelt jelentést, és rápillantottam. Rögtön feltűnt, hogy mintha nem ugyanaz volna, de fáradt voltam, így hajnaltájban mindig zúgott már kissé a fejem, hát nem bíztam a memóriámban. Újra bekapcsoltam a komputert, kivetítettem a címlapot, és összehasonlítottam a két szöveget. Csakugyan volt köztük különbség, bár nem nagy. A távírógép szövege így szólt: "Helyi idő szerint tíz és tizenegy óra között két földrengés rázta meg Sherabad városát, erősségük hét- és nyolcfokos volt. A város teljesen elpusztult. A halálos áldozatok száma több mint ötszáz, és hatezren maradtak fedél nélkül."

Csak álltam, és hol a képernyőre, hol a papírra meredtem. Nem tudtam, mire gondoljak, mit csináljak. A két szöveg tartalma majdnem teljesen azonos, az egyetlen ténybeli különbség a halálos áldozatok száma: Ankara ötszázat közölt, a komputer megduplázta. Beidegzett újságírói reflexem mindenesetre megmaradt, gyorsan leszóltam a nyomdába.

– Ide figyelj – mondtam Langhorne-nak, az ügyeletesnek –, az iráni jelentésben hiba van, első oldal, harmadik hasáb, utolsó sor, ezer helyett legyen…

Elhallgattam, mert a török telex felébredt, és újra kopogni kezdett: "Figyelem. Legújabb jelentés. Figyelem. A földrengés áldozatainak számát most ezerre becsülik. Rogers. Vége."

– Na mi van? Mennyi legyen? – sürgetett Langhorne. Felsóhajtottam.

– Ne haragudj, öregem, elnéztem itt valamit mondtam. – Az én hibám. Minden rendben. Maradjon úgy, ahogy van.

Gyorsan letettem a kagylót, a távírógéphez mentem, és vagy hatszor elolvastam ezt a jelentést. Egyre kevésbé tetszett. Olyasféle érzésem volt, mintha a lábam alatt olvadozna a padló. Körbejártam a komputert, bizalmatlanul és kicsit félve méregettem. Hogy csinálta ezt? Sejtelmem sem volt, és éreztem, hogy minél tovább töröm a fejem, annál kevésbé értem.

Hazamentem, lefeküdtem, de nem bírtam elaludni. Igyekeztem nem gondolni erre az őrült históriára, főleg a lelki nyugalmam érdekében. Gyakorlati szempontból apróság volt az egész. Tudtam, hogy nem mondhatom el senkinek, úgysem hinnék el. Sületlen viccnek tartanák az egészet. Álmatlanul forgolódtam, és csak akkor éreztem valamelyes megkönnyebbülést, amikor elhatároztam: utánajárok én ennek a dolognak, alaposan megvizsgálom, hogyan reagál a komputer a telexek lekapcsolására. Ekkor végre sikerült elaludnom.

Elég optimista hangulatban ébredtem, és mindjárt eszembe is jutott a rejtély megoldása, vagy legalábbis valami, amit megoldásnak véltem.

A telexek működés közben remegnek. Hiszen éppen ezért szoktak kiesni a dugók. Miért ne lehetne ez a pótjelzés forrása? Még én is, a magam nyavalyás és lassú emberi érzékszerveivel, meg tudom különböztetni az egyes telexek hangját. A párizsit rögtön megismerem, ha beindul, mert olyan fémesen kopog. Ha tehát a vevőkészülék sok százszor érzékenyebb, felismerheti az egyes betűbillentyűk ütéseinek parányi különbségeit is. Persze a százszázalékos felismerés lehetetlen, éppen ezért nem ismételte meg szó szerint a komputer a telex szövegét, hanem kissé átfogalmazta: egyszerűen kiegészítette, ahol hiányzott az információja. Ami az áldozatok számát illeti, a komputer végtére matematikai gép; nyilván van statisztikai összefüggés a romba dőlt házak mennyisége, a napszak és a halálos áldozatok száma között; a komputer talán felhasználta villámgyors számolóképességét, és az adatokból azt az eredményt kapta, hogy ezer áldozatnak kellett lennie. A tudósítónk nem számolgatott, ő azt a becslést közölte, amit a helyszínen megadtak neki, aztán mikor pontosabb információt kapott, gyorsan helyesbített. A számítógép azért kerekedett felül, mert nem szóbeszédre épített, hanem az egzakt statisztikai anyagra, melyet betápláltak mágneses memóriájába. Ez az okoskodás teljesen megnyugtatott.

Hiszen az IMB 0161 nem passzív közvetítő; ha a telexes helyesírási vagy nyelvtani hibát követ el, a hiba megjelenik a képernyőn, de szempillantás alatt felváltja a helyes forma. Néha olyan gyorsan, hogy az ember észre sem veszi, és csak akkor látja a javítást, ha összehasonlítja a telex szövegét azzal, amit a komputer kivetített. Azonkívül az IBM nemcsak tördelőgép, kapcsolatban áll az egész komputerhálózattal, hírügynökségekkel, könyvtárakkal, adatokat kérhet tőlük, és a túl sovány jelentéseket nyomban feldúsítja. Egyszóval gyönyörűen elmagyaráztam magamnak mindent, de azért megmaradtam szándékomnál, hogy amikor legközelebb ügyeletes leszek, saját szakállamra végzek egypár apró kísérletet, ám okosabbnak láttam, ha mélyen hallgatok erről is, meg a karácsony esti históriáról is.

Alkalomban nem volt hiány. Két nap múlva megint ott ültem a szerkesztőteremben. Bejrút éppen jelenteni kezdte, hogy a Földközi-tengeren eltűnt a VI. flotta egyik tengeralattjárója. Ekkor felálltam, és éberen figyelve a képernyőt, amelyen fürgén sorjáztak a szöveg szavai, lopva kirántottam a dugót a csatlakozóból. A képernyőn egy pillanatra megállt a szöveg egy szó közepén, mintha az IBM meglepődött volna, és nem tudná, mit csináljon. De meghökkenése igazán csak egy pillanatig tartott; szinte azonnal továbbsorjázott a szöveg a fehér háttéren, én pedig izgatottan figyeltem, ugyanazt írja-e, amit a telex. Megint az történt, ami a múltkor: a komputer szépen folytatta a jelentést, csak egy kicsit átfogalmazta. "A VI. flotta szóvivője kijelentette" helyett azt írta: "megállapította", "a vizsgálat folyik" helyett "folyamatban van" ; és még egypár apróságban különbözött a két szöveg.

Érdekes, milyen könnyen hozzászokik az ember a szokatlanhoz, ha rájött a mechanizmusára – vagy legalábbis azt hiszi, hogy rájött. Már úgy éreztem, csak játszom a komputerrel, mint macska az egérrel, túljárok az eszén, a helyzet ura vagyok. A szám tükrén még jó néhány üres hely ásítozott, csúcsidő volt, most futottak be a hírek, több is egyszerre. Kikerestem a kötegből az éppen működő telexek vezetékét, és sorra kihúzgáltam a dugókat, már hat-hét dugót tartottam a kezemben. Az IBM vidáman dolgozott tovább, pedig már egyetlen távírógéppel sem volt összekapcsolva. Világos – gondoltam magamban –, a rezgésből olvassa ki a betűket és szavakat, amit pedig nem sikerül kiolvasnia, azt villámgyors extrapolációval vagy valami egyéb matematikai módszerrel kiegészíti. Valósággal transzba jöttem, izgatottan lestem, hogy egy újabb telex beinduljon – és mikor a római kezdett kopogni, megrántottam a kábelét, de olyan erősen, hogy mikor a dugó a kezemben maradt, kiesett a másik is, amelyiken át a telex az áramot kapja. A távírógép persze elnémult, és már éppen vissza akartam rakni a villás dugót, mikor hirtelen egy őrült gondolatom támadt. A képernyőre néztem.

A római telex néma volt, de az IBM nyugodtan folytatta az olasz kormányválságról szóló legfrissebb jelentést. Megint hintázni kezdett a lábam alatt a padló, döbbenten támolyogtam a képernyőhöz, és az ártatlan szavakat: "…miniszterelnökké Battista Castellanit nevezte ki…", úgy olvastam, mint valami túlvilági üzenetet. Gyorsan elindítottam a római telexet, hogy a két hírt összevethessem. Hát igen, most sokkal nagyobb köztük a különbség, de a komputer nem tért el az igazságtól, vagyis a jelentés tartalmától. Valóban Castellani lett a miniszterelnök, de ez a mondat más megfogalmazásban és négy sorral lejjebb olvasható a telex papírján, mint a képernyőn. Úgy hatott a képszöveg, mintha két újságíró, aki egymástól függetlenül megtudta ugyanazt a tényt, szavakban megfogalmazta volna a híranyagot, ki-ki a maga módján; remegő térdekkel rogytam le a székre, menteni próbáltam hipotézisemet, de már éreztem, hogy hiába. Feltevésem egy csapásra összeomlott; hogyan olvashatna a komputer a távírógép rezgéséből, amikor az hallgat, és meg se moccan? Igaz, Rómában a tudósítónk kopogtat, de azt nem hallhatja idáig! Szédültem. Még jó, hogy nem jött be valaki, mert isten tudja, mivel gyanúsított volna – ott ültem verítékezve, rángatózó arccal, izzadt kezemben egy marék vezetékkel, mint valami tetten ért bűnöző. Úgy éreztem magam, mint a sarokba szorított patkány, és úgy is reagáltam: vadul kirángattam a falból mindegyik telex vezetékét, és amikor az utolsó is elnémult, ott maradtam halotti csendben a komputeremmel. Ekkor bámulatos dolog történt, talán még az eddigieknél is elképesztőbb. Bár a szám tükre még hiányos volt, a szövegek növekedése szemlátomást lelassult. És ebben az új, lassúbb ütemben tartalmatlan, üres mondatok jelentek meg, egyszóval az úgynevezett vatta. Egyre lassabban kúsztak a sorok az üres kockákba, aztán mind megállt. Némelyik szöveg roppant mulatságos lett, például az egyik sporthír nem a labdarúgó-mérkőzés eredményét közölte, hanem megállapította, hogy mindkét csapat derekasan küzdött. Az újabb iráni híranyag azzal maradt abba, hogy a földrengés kozmikus méretű jelenség, mert a holdon is előfordul. Csupa zöldség! Úgy látszik, a komputer titokzatos hírforrásai kimerültek.

Elsősorban persze be kellett tördelnem a számot, hát gyorsan visszakapcsoltam a telexeket. Arról, amit láttam, csak három után kezdhettem gondolkodni, mikor elindult a rotációs gép. Tudtam, hogy nem lesz nyugtom, míg fel nem derítem, miből fakadt az IBM varázsos ügyessége és nem kevésbé meglepő elhülyülése. A laikusnak nyomban az jutna eszébe, hogy egyszerűen fel kellett volna tenni a kérdést magának a komputernek: ha ilyen okos, és egyben ilyen feltétlenül engedelmes, hát mondja meg, miféle mechanizmusnak köszönheti, hogy telexkapcsolat nélkül tovább dolgozhatott, és mi fékezte le aztán a munkáját. Ám ilyet csak az gondolhat, aki sok népszerű mesét olvasott az elektronikus agyakról, a komputerrel ugyanis nem lehet úgy társalogni, mint egy okos vagy akár buta emberrel, hiszen a komputer nem személy! Éppígy remélhetnénk, hogy egy elromlott írógép megmondja, hol és hogyan kell megjavítani. A komputer feldolgozza az információt, de nincs hozzá semmiféle értelmi viszonya. A mondatok, amelyeket kiköp, a mondattan sínéin robogó vonatokhoz hasonlítanak. Ha kisiklanak, akkor valami rosszul működik benne, de ő ezt nem tudja, abból az elégséges okból, hogy a komputer csak annyira "ő", mint egy lámpa vagy asztal. A mi IBM-ünk képes önállóan megfogalmazni és átformálni a szabványos híranyagok szövegét, és kész. Azt, hogy melyik hír mennyire fontos, mindig az embernek kell eldönteni. Az IBM képes rá, hogy két egymást kiegészítő hírből egyet csináljon, vagy alkalmas bevezető mondatot válasszon egy konkrét tartalmú híranyaghoz, mert több százezer ilyen szerkesztési modellt programoztak belé. A bevezető mondat csak azért felel meg a hír tartalmának, mert az IBM villámgyorsan elvégzi a szöveg statisztikai analízisét, kiragadva az úgynevezett kulcsszavakat; ha tehát a hírben a "gól", "büntetőrúgás", "csapat" szavak ismétlődnek, a sportrepertoárból választ ki valamit, egyszóval a komputer olyan, mint a vasutas, aki helyesen beállítja a váltókat, összeállítja és a helyes irányba indítja a szerelvényeket, noha nem tudja, hogy a vagonok mit tartalmaznak. A komputer csak a szavak, mondatok, frázisok külsődleges tulajdonságaihoz ért, azokhoz, amelyek a szétválasztás és összerakás matematikai műveleteit lehetővé teszik. Tehát nem várhattam tőle segítséget.

Otthon egész éjszaka le sem hunytam a szemem. Volt min töprengenem. A komputer működésében megfigyeltem egy szabályszerűséget: minél hosszabb időre szakad el a hírforrástól, annál rosszabbul rekonstruálja az információt. Ezt eléggé érthetőnek is találtam, végtére húsz-egynéhány éve újságíróskodom. Mint tudják, két olyan nagy példányszámú hetilap, mint a Time és a Newsweek, egymástól teljesen függetlenül dolgozik. Csak az kapcsolja össze őket minden egyes szám megszerkesztésénél, hogy ugyanabban a világban vannak, és ugyanazon időben nagyon hasonló hírforrásokkal rendelkeznek. Azonkívül igen hasonló olvasókhoz fordulnak. Ezért cseppet sem meglepő, hogy számos cikkük hasonlít egymáshoz. Ennek oka világos: a két vetélkedő szerkesztőség sajátos tökélyre vitte a piachoz való alkalmazkodást. A jó újságíró elsajátíthatja azt a készséget, hogy helyzetjelentést írjon egy-egy országról vagy összefoglalja egy hét nemzetközi eseményeit, és ha mindegyik újságíró azonos szemszögből nézi a dolgokat – nevezetesen az amerikai újságírói elit szemszögéből –, hasonló képzettséggel rendelkezik, és ugyanazt az információt dolgozza fel olyan módon, hogy optimális hatást gyakoroljon az olvasóra – akkor nem csoda, hogy az egymástól függetlenül és párhuzamosan megírt cikkek nemegyszer úgy hasonlítanak, mint két tojás. A hasonlóság persze nem azt jelenti, hogy egyes mondatok azonosak, de hasonló a beállítottság, a hangnem, az érzelmi töltés, a hangsúlyok elhelyezése, a hatásos részletek kidomborítása, a tulajdonságok ellenpontozása – például egy politikus jellemzésében –, vagyis mindaz, ami arra szolgál, hogy lekösse az olvasó figyelmét, és azt sugallja neki, hogy a legnagyszerűbb információk forrását tartja kezében; és ezeket a fogásokat minden gyakorlott újságíró ismeri. A mi komputerünk bizonyos értelemben egy ilyen újságíró "makettje". Ismeri a módszereket és a fogásokat, tehát meg tudja csinálni, amit bármelyikünk. A beprogramozott rutin jóvoltából zseniálisan adagolja a hatásos frázisokat, sokkolni tudja az olvasót az adatok összevetésével, minden hírt a legelőnyösebben tálal; mindezt tudtam, de azt is tudtam, hogy éjszakai koncertjét ez nem magyarázza. Hogyan működhetett tovább a telextől elválasztva? És miért csak ilyen rövid ideig? Miért kezdett aztán összevissza fecsegni? Még azt reméltem, sikerül egymagámban megtalálnom a választ.

Következő ügyeletem előtt felhívtam telefonon Rio de Janeiró-i tudósítónkat, és megkértem, hogy az éjszakai műszak elején küldjön egy hamis hírecskét az Argentína-Brazília ökölvívó-mérkőzés állásáról. Minden brazil győzelem helyett írjon argentint, és megfordítva. Amikor beszélgettünk, még egyikünk sem tudhatta az eredményeket; a találkozó késő este kezdődött. Hogy miért fordultam éppen Rióhoz? Mert a kérésem szakmai szempontból hajmeresztő volt, és Sam Gernsback, az ottani tudósítónk jó barátom, méghozzá abból a ritka, értékes fajtából, aki nem kérdez semmit.

Eddigi tapasztalataim alapján arra számítottam, hogy az IBM azt az álhírt fogja megismételni, amelyet Sam lekopogtat a távírógépén. (Nem titkolom, hogy ekkor már megvolt az újabb hipotézisem: azt gondoltam, a telex valamiképpen rádióadóként működik, kábelei az antennák, komputerem pedig, így képzeltem, érzékelni tudja a föld alatti kábelek körül létrejövő elektromágneses hullámokat, tehát roppant érzékeny vevőkészülék.)

Úgy beszéltük meg, hogy az álhírt Gernsback nyomban helyesbíti; persze rögtön eltüntetem az első papírt, hogy nyoma se maradjon. Büszke voltam, hogy milyen ravasz tervet találtam ki. A kísérlet döntő lesz, mert a mérkőzés szünetéig nem kapcsolom le a telexet a komputerről, szünet után viszont lekapcsolom, így aztán biztos lehetek a dolgomban. Nem részletezem, milyen izgatottan készülődtem, mit éreztem azon az éjszakán, csak elmondom, mi történt. A komputer a szünetig a hamis eredményeket tördelte be a szám tükrébe, de a szünet után az igaziakat. Értik, mit jelent ez? Amíg össze volt kapcsolva a távírógéppel, addig semmit nem rekonstruált, nem "okoskodott", egyszerűen szó szerint megismételte, amit Rióból leadtak. De amikor magára maradt, fütyült a telexre, tehát a vezetékre is, amelyről én azt képzeltem, hogy holmi rádióantenna – egyszerűen leadta a meccs valóságos eredményét! Teljesen mindegy volt neki, hogy mit kopogtat közben Gernsback. De még ez sem minden. Valamennyi mérkőzésnél helyes eredményt közölt, csak az utolsónál tévedett, az ólomsúlynál. Egyvalami bebizonyosodott: a kikapcsolás pillanatától fogva teljesen függetlenné vált a távírógéptől, az enyémtől éppúgy, mint a rióitól. Egészen más úton szerzi a híreit.

Verítékező homlokkal, kialudt pipával bámultam a gépre, még nem tudtam megemészteni, amit láttam, s ekkor megszólalt a brazil telex: Sam leadta az igazi eredményeket, ahogy megbeszéltük, és a végén egy helyesbítést is közölt: az ólomsúlyban utólagos bírói döntéssel megváltoztatták az eredményt, mert a szorítóban győztesnek hirdetett argentin versenyző kesztyűje nehezebb volt az előírásosnál.

A komputer tehát egyszer sem tévedett. Még egy adatra volt szükségem, ezért a szám lezárása után telefonon felhívtam Samet, már aludt, és ugyancsak káromkodott, hogy felébresztettem ; igazat kellett adnom neki, mert kérdéseim lényegtelennek, sőt egyszerűen hülyének látszottak: hány órakor hirdették az első eredményt az ólomsúlyban, és mennyi idővel azután változtatták meg a bírók a döntést? Sam végül mindkettőt megmondta. A mérkőzést csaknem azonnal érvénytelenítették, törölve az argentin versenyző győzelmét, mert amikor a bíró fölemelte a győztes kezét, a kesztyű bőrén át megérezte a kesztyűbe csempészett súlyt, előzőleg persze habszivacs alá dugták, de a meccs közben kicsúszott. Sam ezt a jelenetet nem látta, mert amikor a brazilt kiszámolták, rohant a telexhez, hogy mielőbb leadja a hírt. A komputer tehát nem Sam gondolataiból olvasta ki, amit tudott, mert már akkor a végleges eredményt közölte, amikor Sam még tévedésben volt.

Vagy fél évig folytattam éjszakai kísérleteimet, és sok mindent megtudtam, bár érteni semmit sem értettem. Ha a komputert lekapcsolom a telexről, két másodpercre megdermed, aztán folytatja a hírt – százharminchét másodpercig. Addig mindent tud a szóban forgó eseményről, utána már semmit. Ezt talán még valahogy megemésztettem volna, de rosszabbra is rájöttem. Komputerem előre látja a jövőt, méghozzá csalhatatlanul. Mindegy neki, hogy a közölt hír már megtörtént eseményre vonatkozik, vagy olyanra, amely csak ezután fog megtörténni – két percen és tizenhét másodpercen belül. Ha kitalált információt kopogtak neki a telexen, engedelmesen megismétli, és mihelyt kihúzom a dugót, elhallgat; tehát csak arról tud tovább írni, ami valóban megtörtént valahol, de arról nem, amit valaki magában gondol. Legalábbis ezt a következtetést vontam le, és följegyeztem noteszomba, amelyet állandóan magammal hordtam. Lassan hozzászoktam az IBM viselkedéséhez, és nem is tudom, mikor jutott eszembe, hogy a kutya viselkedéséhez hasonlít. Először konkrét nyomra kell vezetni, mint a kutyát, jól megszaglásztatni vele egy eseménysorozat kezdetét, mintha ott valami nyomot találna, egy kis időre van szüksége, akár a kutyának, hogy az adatokat rögzítse magában, ha pedig túl kevés adatot kap, elhallgat, vagy általánosságokkal vágja ki magát, vagy hamis nyomra téved. Összetéveszti például az azonos nevű helységeket, ha nem adok egyértelmű meghatározást. Mint a kutyának, teljesen mindegy neki, milyen nyomon indul el, de ha már nyomon van, csalhatatlan – százharminchét másodpercig.

Éjszakai játékaink, hajnali három és négy között, vallatáshoz hasonlítottak. Igyekeztem őt a falhoz szorítani, keresztkérdéseket találtam ki, egymást kizáró alternatívákkal gyötörtem, aztán pompás gondolatom támadt; úgy éreztem, ez az egyszerű kísérlet sokatmondó lesz. Rogers, ugyebár, Ankarából adta le jelentését a sherabadi földrengésről, tehát a hír közlőjének nem kell éppen ott lennie, ahol a történtek lezajlottak; de amíg földi eseményekről van szó, mindig lehetséges, hogy valaki, egy ember, vagy akár állat, megfigyeli az eseményt, és a komputer valahogy ennek veszi hasznát. Nos, én majd olyan helyről kezdek egy jelentést, ahol nincs és még nem volt ember: a Marsról. Megadtam a Syrtis Minor kellős közepének koordinátáit, lekopogtam: "jelenleg nappal van, és a környezetet szemlélve látjuk…" – itt kirántottam a vezetéket. Másodpercnyi szünet után a komputer befejezte: "a bolygót a nap fényében" – aztán megkukult. Vagy tízszer átfogalmaztam a mondat elejét, de az IBM-ből semmi konkrétumot nem tudtam kiszedni, csak általánosságokat szajkózott. Megállapítottam, hogy mindentudása nem terjed ki a bolygókra, és magam sem tudom, miért, ettől kissé megkönnyebbültem.

És most mit csináljak? Persze világgá kürtölhetném a szenzációt, hites lennék és nagy rakás pénzt keresnék; ezt az eshetőséget egy pillanatig sem mérlegeltem komolyan. Hogy miért? Magam sem tudom. Talán azért, mert ha a rejtélyből szenzáció lesz, én nyomban kicseppenek belőle; elképzeltem a ránk zúduló mérnökhadat, a szakzsargonban karattyoló tudósokat; akármit sütnek ki, engem rögtön kizárnak az ügyből, mert a magamfajta laikus csak láb alatt van. Nem lenne többé más dolgom, mint leírni élményeimet, interjúkat adni és beinkasszálni a csekkeket. Ez érdekelt a legkevésbé. Szerettem volna megosztani valakivel a titkomat, de ugyanakkor magamnak is megtartani. Elhatároztam hát, hogy egy olyan szakemberhez fordulok, akiben száz százalékig megbízhatom. Csak egy ilyet ismertem: Milton Hartot, aki a MIT-nél dolgozik. Okos, jellemes, eredeti fickó, és tulajdonképpen őskori lelet, mert nem szeret nagy kollektívában dolgozni, a magányos tudós pedig kihaló állatfaj. Végzettségére nézve fizikus, most informatikával foglalkozik, programozó; ez éppen megfelelt nekem. Igaz, eddig csak egy hobbi hozott össze minket, ugyanis mind a ketten madzsongozunk, máskülönben ritkán jöttünk össze, de játék közben elég jól megismerszik az ember. Hart kissé különc, néha egyszer csak megszólal és valami furát mond, emlékszem, egyszer váratlanul megkérdezte, nem lehetséges-e, hogy Isten akaratlanul teremtette a világot. Sohasem lehet tudni, mikor beszél komolyan, mikor tréfál, vagy netalán egyszerűen gúnyolódik. Annyi biztos, hogy jó fej; odaszóltam hát telefonon, vasárnap elmentem hozzá, és mint reméltem, ráállt az összeesküvésre. Nem tudom, hitt-e nekem mindjárt, Hart szűkszavú ember, mindenesetre gondosan ellenőrizte mindazt, amit elmeséltem, aztán mindjárt olyasmit csinált, ami nekem eszembe sem jutott: lekapcsolta komputerünket az országos információs hálózatról. Gépem minden rendkívüli tehetsége egy csapásra eltűnt. Szóval a titkos erő nem a gépben rejlik, hanem a hálózatban! Mint tudják, a hálózat jelenleg több mint negyvenezer számítóközpontból áll, és mint talán nem tudják (én sem tudtam, amíg Hart meg nem mondta)« hierarchikus felépítése van, némileg a gerincesek idegrendszerére hasonlít. Az Egyesült Államok minden államának külön központja van, mindegyiknek a memóriája több tényt tárol, mint amennyit a világ minden tudósa együttvéve tud. Minden előfizető a havonta igénybe vett gépidő szerint fizeti a díjat, holmi szorzószámokkal és pótlékokkal, mert ha az előfizető problémája túl nehéz a legközelebbi komputernek, a diszpécser automatikusan erősítést kapcsol rá az országos készletből, vagyis az éppen kihasználatlan komputerekből. A diszpécser természetesen szintén számítógép. Ügyel rá, hogy az egész hálózat információs megterhelése egyenletes legyen, és őrzi az úgynevezett zárt memóriaegységeket, vagyis a bizalmas adatokat, mindazt, ami államtitok, katonai titok meg ilyesmi. Megnyúlt a képem, amikor Hart mindezt előadta, mert tudtam ugyan, hogy a hálózat létezik, és az UPI az előfizetője, de éppúgy nem gondoltam rá, ahogy a telefonáló sem gondol a telefonközpont gépeire. A némileg rosszmájú Hart megjegyezte, hogy éjszakai enyelgésemet a géppel azért képzeltem holmi romantikus sétának a kies vadonban, távol a világtól, mert ez jobban illik a fantasztikus regények stílusához, mint az a józan meggondolás, hogy az előfizetők seregének tagja vagyok, akik hajnali három és négy között jobbára alusznak, ezért a hálózat terhelése ilyenkor a legkisebb, és így az én gépem annyi kapacitást vehetett igénybe, mint a délelőtti csúcsidőben soha. Hart megvizsgálta az UPI számláit, és kiderült, hogy gépem néhányszor az egész országos hálózat kapacitásának hatvan-hatvanöt százalékát felhasználta. Persze ez a hihetetlen megterhelés nem tartott sokáig, csak húsz-harminc másodpercig, de így is furcsa, hogy még senkinek sem ütött szöget a fejébe, mire használ egy éjszakai ügyeletes újságíró hússzor akkora kapacitást, mint amennyi az egész állami költségvetés kiszámításához szükséges. No persze, mint mindent, a számlázást is komputerizálták, márpedig a komputerek köztudomásúlag semmin sem csodálkoznak – legalábbis addig, amíg az előfizető pontosan fizeti a számlát, ezzel pedig nem volt gond, mert a fizetést is komputer intézi, mármint az UPI könyvelő komputere, így aztán nem szúrt szemet, hogy a marsi Syrtis Minor tájszépségei iránt tanúsított érdeklődésemért az UPI huszonkilencezer dollárt fizetett, elég drága mulatság volt, ha figyelembe vesszük, hogy érdeklődésem kielégítetlen maradt. De meg kell adni, hogy komputerem, bár hallgatott, mint a csuka, igazán megtett mindent, ami tőle tellett, és nem is csak tőle, hiszen nyolcpercnyi hallgatása alatt, melyből csak egy kitérő frázis született, a hálózat sok billió és trillió műveletet hajtott végre – mint a havi számla világosan tanúsítja. Más kérdés, hogy e sziszifuszi munkák mibenléte rejtély maradt számunkra. Algebrai hókuszpókusz volt az egész.

Megmondtam előre, hogy ez nem kísértethistória. A túlvilági jelenések, előérzetek, misztikus próféciák, átkok, vezeklő szellemek, meg más efféle becsületes, közérthető, hálás és főleg egyszerű jelenségek egyszer s mindenkorra eltűntek életünkből. Hogy pontosan leírjam a kísérteiét, amely az országos hálózat főcsatornáján át bemászott az IBM-gépbe, diagramokat kellene rajzolni, egyenleteket felírni, és detektívnek persze komputert fogadni, hogy kinyomozza a kollégáit. Az új típusú kísértet a magasabb matematikából születik, azért olyan megfoghatatlan. Kénytelen vagyok némi kitérőbe bocsátkozni, mielőtt a történetem hajmeresztő része következik, el kell ugyanis magyaráznom, amit Harttól hallottam. Az információs hálózat hasonlít az elektromos művekéhez, csak áram helyett információt merítenek belőle. A villanyáram és az információk keringése egyaránt ahhoz hasonlít, ahogyan a víz mozog a csövekkel összekötött tartályokban. Az áram arrafelé folyik, ahol a legkisebb az ellenállás, vagyis ahol a legnagyobb az igény. Ha megszakad egy vezeték, az elektromosság utat keres magának, kerülő utat tesz más vezetékeken, ami egyébként túlterhelésre és üzemzavarra vezethet. Szemléletesen szólva, az én gépem, mikor elvesztette kapcsolatát a távírógéppel, a hálózathoz fordult segítségért, és hívására nyomban el is indultak a segédcsapatok, másodpercenként tíz-egynéhány ezer kilométeres sebességgel, mert ekkora az áram sebessége a vezetékben. Eltartott egy-két másodpercig, míg a segítség megérkezett, és addig a komputer néma maradt. Aztán mintha helyreállt volna a kapcsolat, de hogy voltaképpen hogyan, azt továbbra sem sejtettük. Mindaz, ami eddig tisztázódott, egészen konkrét, fizikai jelenség volt, akár dollárokra is átszámítható, csak éppen csupa negatívum. Azt már tudtuk, mit kell tenni, hogy a komputer elveszítse rendkívüli tehetségét: le kell kapcsolni az országos hálózatról. De továbbra sem értettük, hogyan segíti ki a hálózat, honnan tudja, hogy mi történik Sherabadban, ahol éppen földrengés volt, vagy a riói sportcsarnokban, az ökölvívó-mérkőzésen. A hálózat összekapcsolt komputerek zárt rendszere, vak és süket az egész külvilággal szemben, csak kimenetei és bemenetei vannak: telexek, telefonok, regisztrálókészülékek korporációknál vagy országos hivatalokban, vezérlőpultok bankokban, erőművekben, nagyvállalatoknál, repülőtereken, és így tovább. De nincs semmiféle szeme, füle, saját antennája, érzékelő szerkezete, azonkívül nem terjed túl az Egyesült Államok területén, hát honnan a fenéből tudhatja, hogy mi történik Iránban?

Hart ugyanannyit tudott, mint én, vagyis semmit, de egészen másképp viselkedett, ő ugyanis nem tett fel efféle kérdéseket, és engem is elhallgattatott, ha ilyesmivel rágtam a fülét. Ha pedig nem sikerült megfékeznie dühös kíváncsiságomat, és paprikás hangulatban beolvastam neki – könnyen megesik ez hajnali három és négy között, álmatlan éjszakák után –, azt felelte, hogy ő nem mágus, boszorkánymester vagy próféta. A hálózatnak, úgy látszik, olyan tulajdonságai vannak, amelyeket nem terveztek be, és nem láttak előre; korlátozottak, mint a Mars-ügy mutatja, tehát fizikai jellegűek, vagyis megvizsgálhatóak. A kutatás egy idő múlva hozhat bizonyos eredményeket, de az én kérdéseimre aligha fog válaszolni, mert ilyen kérdéseket egyáltalán nem szabad feltenni a tudományban. A Pauli-elv szerint minden kvantumállapotot csak egy elemi részecske tölthet be, és nem kettő, öt vagy egymillió, és a fizika ennek megállapítására szorítkozik, de nem szabad megkérdeznie, miért tartja be minden részecske szigorúan ezt az elvet, és mi vagy ki tiltja meg a részecskéknek, hogy másként viselkedjenek. A határozatlansági elv szerint a részecskék csak statisztikusan meghatározott módon viselkednek, és eme határozatlanság övezetében a klasszikus fizika szemszögéből nézve illetlen vagy egyenesen rémületes dolgokat művelnek, ugyanis megsértik viselkedésük törvényeit, de mivel a határozatlanság sávjában rakoncátlankodnak, sohasem lehet rajtakapni őket. És megint csak nem szabad megkérdezni, hogyan vetemedhetnek a részecskék ilyen csínyekre a megfigyelés indeterminisztikus sávjában, ki engedte meg nekik az effajta bakugrásokat, amelyek látszólag ellentmondanak a józan észnek, mert az ilyen kérdések nem tartoznak a fizikához. Bizonyos értelemben csakugyan azt mondhatnánk, hogy a határozatlanság réseiben a részecskék úgy viselkednek, mint a bűnöző, aki teljesen biztos lehet büntetlenségében, mert tudja, hogy semmiképpen sem fogják tetten érni, de az ilyen antropocentrikus megfogalmazás nemcsak haszontalan, hanem káros és zavaró is, mert holmi ravasz vagy alattomos emberi szándékokat tulajdonít az elemi részecskéknek. Nomármost, az információs hálózat, mint bizonyos jelek mutatják, hírt tud szerezni arról is, ami a föld más vidékein történik, ott, ahol e hálózat nincs jelen, és semmilyen érzékelője sincs. Persze mondhatnánk, hogy a hálózat "saját percepciós teret" állít elő "teleologikus gradiensekkel", vagy kitalálhatnánk, hasonló terminológiával élve, más látszatmagyarázatot, ám ennek semmilyen tudományos értéke sem lenne; azt kell felderítenünk, mit tud megcsinálni a hálózat, milyen határok között, milyen kezdeti és keretfeltételekkel, a többi már a modern fantasztikus regények birodalmába tartozik. Annyit éppenséggel tudunk, hogy a környezetről szemek, fülek és más érzékszervek nélkül is lehet információkat szerezni, ezt speciálisan szerkesztett modellek és kísérletek bizonyítják. Tegyük fel, van egy számítógépünk, amelynek optimalizáló szerkezete a számítási folyamatok maximális gyorsaságát biztosítja, és ez a gép beépített meghajtással mozogni tud egy félig napsütéses, félig árnyékos terepen. Ha a gép a napon túlmelegszik, és ettől működése lelassul, az optimalizáló szerkezet bekapcsolja a meghajtást, és a gép addig mászkál a terepen, míg árnyékba nem kerül, ott aztán lehűl, és nagyobb hatásfokkal dolgozik. Ez a gép tehát meg tudja különböztetni a fényt és az árnyékot, pedig nincsen szeme. Nagyon primitív példát mondtam, de annyi kiderül belőle, hogy kifelé irányuló érzékszervek nélkül is tájékozódni lehet a környezetben.

Hart ily módon, legalábbis egy időre, betömte a számat, nekifeküdt a számításainak és kísérleteinek, én pedig szabadjára engedhettem a fantáziámat. Ezt nem tilthatta meg. Ki tudja, töprengtem, hátha ez a hálózat már akkorára nőtt, hogy egy újabb vállalat komputerével gazdagodva észrevétlenül átlépett egy kritikus küszöböt, és élő szervezetté vált? Felrémlett bennem valami rettenetes moloch, szörnyű pók vagy elektronikus polip, amely kábelcsápjait a földbe fúrja a Szikláshegységtől az Atlanti-óceánig, engedelmesen számolgatja a postai küldeményeket, nyilvántartja az eladott repülőjegyeket, ám eközben titkon szörnyű terveket kovácsol, arra készül, hogy hatalmába kerítse a földet, és az emberiség ura legyen. Persze ezek szamárságok. A hálózat nem olyan szervezet, mint a baktérium, a fa, az állat vagy az ember, csak annyi történhet vele, hogy a bonyolultság kritikus pontján felül rendszerré válik, ahogyan rendszerré válik a csillag vagy galaktika, mikor elegendő anyag halmozódik fel az űrben, de a hálózat olyan rendszer és szervezet, amely egyikhez sem hasonlít az említettek közül, éppen mert új, olyan, amilyen eddig még nem létezett. Magunk építettük ugyan, de nem láttuk előre, mit is csinálunk. Használjuk, de valójában csak csipkedünk belőle, mint egy agyon legelésző hangyák, amelyek az agyban lejátszódó milliárdnyi folyamatból azt keresik ki, ami ízlelő csápjaikat ingerli. Hart rendszerint három körül állított be tömött aktatáskával és egy termosz forró kávéval, munkához látott, én meg álltam, mint szamár a hegyen, még csak nem is moroghattam, mert tudományos szempontból igaza volt. Hát tovább szőttem vad gondolataimat, ábrándoztam a magam módján, elképzeltem például, hogy az eddig élettelen tárgyak világa, a vezetékek, tenger alatti távírókábelek, tévéantennák, sőt talán a fémkerítések, hídpillérek, sínek, csövek, a betonházakban tekergő vashuzalok, mindez egyszerre megfeszül a hálózat parancsára, és egyetlen óriási nyomozórendszerré kapcsolódik össze, amelynek a parancsnoka jó néhány másodpercig éppen az én IBM-gépem, mert mindenféle szedett-vedett véletlenek úgy akarták, hogy ez a hatalom benne kristályosodjon ki. Hát ilyesmikről fantaziáltam, de hiába, mert vad álmaim még homályos magyarázatot sem adtak az olyan elképesztő, konkrét részletekre, mint a gép jövőbe látó tehetsége és annak kétperces határa – hát kénytelen voltam erőt venni magamon, és némán, türelmesen várni, hiszen láttam, hogy Hart megszállottan dolgozik.

Következzenek a tények. Két témát vitattunk meg Harttal: a jelenség gyakorlati alkalmazását és mechanizmusát. A látszat ellenére a százharminchét másodperces effektus gyakorlati perspektívái elég csekélyek és jelentéktelenek. Bűvészmutatványnak hatásos, de a nemzetek sorsát és a világtörténelem menetét megszabó döntések általában nem két perc alatt születnek, ráadásul a kétperces jövőbe látásnak is van egy látszólag másodrangú, de elvi akadálya: ahhoz, hogy a komputer gyártani kezdje csalhatatlan jóslatait, előbb nyomra kell vezetni, közölni vele, hogy egyáltalán mit kell megjósolnia, ez pedig rendszerint tovább tart két percnél, tehát máris füstbe ment a gyakorlati haszon. A jövőbe látás határát egyetlen másodperccel sem lehet kitolni. Hart feltételezte, hogy ez valami egyetemes, bár eddig ismeretlen jellegű állandó. Talán el lehetne szórakozni azzal, hogy bankot robbantunk egy játékkaszinóban, például a rulettnél, de a szükséges készülékek beállítása elég drága lenne (egy IBM több mint négymillió dollárba kerül), azonkívül bajosan tudnánk megszervezni a kétirányú és méghozzá jól leplezett kapcsolatot a játékos és a számítógép között, arról már nem is beszélve, milyen hamar rájönne a krupié, hogy hiba van a kréta körül. Különben sem pénzt akartunk szerezni a felfedezésünkkel.

Hart készített egy kis listát arról, hogy mire használható a gépünk. Ha megkérdezzük, hogy ez és ez az asszony fiút vagy lányt fog-e szülni két perc múlva, az IBM csalhatatlanul megmondja, de hát ennek az információnak nincs különösebb haszna. Ha sorozatokat dobunk egy pénzdarabbal vagy játékkockával, és közöljük a géppel az első sorozatok eredményeit, aztán nem adunk több információt, a gép megjósolja, mit fogunk dobni a következő százharminchét másodpercben, de ennél többet nem tud. Persze valóban dobni kell a kockával vagy pénzdarabbal, és megadni a komputernek, az eredményeket, legalább harminchat-negyvenet, olyasmi ez, ahogy a kutyát vezetik rá a helyes nyomra, egyre a milliárd közül, hiszen ugyanebben a percben ki tudja, hány ember dobál pénzdarabot vagy kockát, tehát a komputer, amely vak és süket, a megadott sorozat alapján azonosítja, hogy éppen a mi dobásainkról van szó. És tovább is igazán cl kell végezni a dobásokat. Ha nem dobunk többet, a gép csupa nullát kopogtat ki, ha pedig már csak kétszer dobunk, azt a két eredményt adja meg, és semmi többet. Ehhez is kapcsolatban kell lennie a hálózattal, bár józan ésszel fel nem foghatom, mit tud neki segíteni a hálózat, mikor ott dobáljuk a kockát a gép orra előtt – mi köze ehhez a hálózatnak? Pedig rengeteg köze van, mert ha lekapcsoljuk róla a gépet, meg se mukkan többé, csak mi nem értjük az összefüggést. Különösen érdekes, hogy a komputer előre tudja, fogunk-e még dobálni a kockával, vagy nem, tehát az egész helyzet alakulását látja előre, vagyis nemcsak a kocka sorsát, azt, hogy melyik oldalára fog esni, hanem a mi sorsunkat is, legalábbis ami azt a döntést illeti, hogy dobjunk vagy ne dobjunk a kockával. Olyan kísérletet is csináltunk, hogy én például elhatározom: hatszor fogok dobni, Hart pedig ezt vagy megengedi, vagy megakadályozza, de én nem tudhatom, melyik dobásomnál hogyan dönt. Kiderült, hogy a komputer nemcsak az én dobási tervemet ismeri előre, hanem Hart szándékait is, vagyis tudja, mikor szándékozik Hart lefogni a kezemet, hogy ne végezhessem el a következő dobást. Egyszer megtörtént, hogy én négyszer akartam dobni, de csak háromszor dobtam a megadott idő alatt, mert belebotlottam egy kábelbe, és már nem maradt időm a negyedik dobásra. Nos, a komputer valamiképpen azt is előre látta, hogy meg fogok botlani, holott erről sejtelmem sem volt, tehát jóval többet tudott rólam, mint én magam. Sokkal bonyolultabb helyzeteket is kigondoltunk, több személy részvételével, például olyasmit, hogy a kísérleti személyek összeverekedjenek, de igazából, a kockákért, ám az ilyen variánsokat nem próbáltuk ki, mert több időt és utánjárást igényeltek, mint amennyit megengedhettünk magunknak. Hart egy napon kockák helyett egy kis készüléket hozott, amelyben egyes izotópatomok felbomlanak, és ilyenkor a képernyőn felvillanások jelennek meg. A komputer nem tudta pontosabban megjósolni a felvillanásokat, mint egy fizikus megjósolhatta volna, vagyis csak a felbomlás valószínűségét közölte. A kockáknál és pénzdaraboknál ilyen korlátozás nincs. Nyilván azért, mert makroszkopikus tárgyak. De agyunkban a döntéseket mikroszkopikus folyamatok határozzák meg. Úgy látszik, mondja Hart, azok nem kvantumjellegűek.

Ellentmondásosnak látszik itt sok minden. Miért tudja a komputer megjósolni, hogy két perc múlva elbotlom egy kábelben, holott mikor prognózisát felállítja, még én sem tudom, hogy hátra fogok lépni, és ennélfogva megbotlom, de ha már így van, miért nem látja előre, hogy a radioaktív izotóp melyik atomja bomlik majd fel? Hart azt mondja, az ellentmondás nem az eseményekben rejlik, hanem a világról, főleg az időről alkotott képzeteink tulajdonsága. Hart szerint nem a komputer látja előre a jövőt, hanem mi vagyunk sajátos módon korlátozva a világ érzékelésében, így magyarázta: "Képzeld el az időt olyan egyenes vonalnak, amely a múltból a jövőbe tart. A mi tudatunk egy kör, amely ezen az egyenesen gördül, és mindig csak egyetlen ponton érinti. Ezt a pontot nevezzük jelennek. A jelen pillanata azonnal múlttá válik, és átadja helyét a következőnek. A pszichológusok vizsgálatai kimutatták, hogy annak, amit időbeli kiterjedés nélküli, pontszerű jelennek érzékelünk, valójában tartama van, nem egészen fél másodperc. Mármost nincs kizárva, hogy a tudat és az idő vonalának az egybeesése sokkal szélesebb is lehet, az idővonal nagyobb szakaszával lehet egyszerre érintkezésben lenni, és az érintkező szakasz maximális kiterjedése éppen százharminchét másodperc."

Ha csakugyan így van – mondja Hart –, akkor egész fizikánk még mindig antropocentrikus, mert olyan alapfeltevésekből indul ki, amelyek az ember érzékszerveinek és tudatának szféráján kívül már nem érvényesek. Ez azt jelenti, hogy a világ más, mint a mai fizika tanítja, és jövőbe látás mint a jövő elektronikus vagy nem elektronikus megjóslása sohasem fordul elő. A fizikának iszonyú gondjai vannak az idővel, amelynek az általános elméletek és törvények szerint tulajdonképpen teljesen reverzibilisnek kellene lennie, de egyáltalán nem az. Ráadásul az időmérés különféle nehézségeket okoz az atomon belüli jelenségek szintjén, annál nagyobbakat, minél rövidebb a mérendő időtartam. Ez talán azért van, mert a jelen fogalma nemcsak úgy relatív, ahogyan Einstein elmélete mondja, vagyis a megfigyelők helyzetétől függő, hanem az egyazon "helyen" lejátszódó jelenségek skálájától is függ.

A komputer a saját fizikai jelenében tartózkodik, és ez a jelen kiterjedtebb az időben, mint a miénk. Az, ami a mi számunkra csak két perc múlva fog megtörténni, a komputer számára éppúgy "most" történik, mint nekünk az, amit most érzékelünk és érzünk. Tudatunk csak része mindannak, ami agyunkban lejátszódik, és ha elhatározzuk: csak egyszer fogunk kockát dobni, hogy "becsapjuk" a komputert, amelynek egész dobássorozatot kell megjósolnia, ő azonnal tudomást szerez szándékunkról. Hogyan? Ezt csak primitív példák alapján képzelhetjük el: a villám és a mennydörgés a közeli megfigyelő számára egyidejű, a távoli számára nem egyidejű; a villám ebben a hasonlatban az én belső elhatározásom, hogy fél perc múlva abbahagyom a kockadobást, a mennydörgés pedig az a pillanat, amikor valóban nem végzem el a következő dobást; mármost a komputer valamilyen ismeretlen módon felfogja agyamból a "villámlást", vagyis a szóban forgó döntést. Hart azt mondja, ennek komoly filozófiai következményei vannak, mert azt jelenti, hogy ha van szabad akaratunk, az csak a százharminchét másodperces határon túl érvényes, bár erről nekünk sejtelmünk sincs. A százharminchét másodpercen belül agyunk úgy viselkedik, mint a tehetetlenül mozgó test, nem tud hirtelen irányt változtatni, ehhez időre van szükség, mialatt a pályát módosító erő kifejtheti a hatását, és valami efféle játszódik le minden emberi fejben. Az atomok és elektronok világára azonban mindez nem érvényes, mert ott a komputer éppolyan tehetetlen, mint a fizikánk. Hart úgy véli, az idő valójában nem vonal, hanem inkább kontinuum, amelynek makroszkopikus szinten egészen más tulajdonságai vannak, mint "odalent", ahol már csak atomi méretek vannak. Hart feltételezi, hogy minél nagyobb valamely agy, illetve agyhoz hasonló rendszer, annál szélesebb sávban érintkezik az idővel, tehát az úgynevezett "jelennel", az atomok viszont tulajdonképpen egyáltalán nem érintkeznek vele, hanem mintegy táncolnak körülötte. Egyszóval a jelen valamiféle háromszög: nullához tartó, pontszerű ott, ahol az elektronok és atomok vannak, és a legszélesebb ott, ahol a tudattal bíró nagy testek vannak. Ha önök erre azt mondják, hogy egy kukkot sem értettek az egészből, azt felelem, hogy én sem értem, sőt maga Hart sem merne soha ilyesmit a katedráról elmondani, vagy tudományos folyóiratban közzétenni. Ezzel voltaképpen már mindent elmondtam, amit akartam, és csak két epilógus van hátra, az egyik száraz tény, a másik gyászos anekdota némi fekete humorral, ezt is átnyújtom ingyen és bérmentve.

Az első mindössze annyi, hogy Hart rábeszélésére átadtuk az ügyet a szakembereknek. Egyikük, egy hórihorgas fickó, néhány hónap múlva közölte velem, hogy miután szétszedték és újból összerakták a komputert, a jelenséget nem sikerült többé előidézni. Nem annyira ezt találtam gyanúsnak, mint azt a tényt, hogy az illető szakember egyenruhát viselt. No meg azt, hogy az egész ügyről egy árva szó sem jelent meg a sajtóban. Hartnak egykettőre kitették a szűrét a kutatócsoportból. Ő is kerülte a témát, csak egyszer jegyezte meg váratlanul, egy megnyert madzsongparti után, hogy százharminchét másodpercnyi csalhatatlan előrelátás bizonyos körülmények között azzal a különbséggel egyenlő, hogy elpusztul vagy megmarad egy földrész. Ennyit mondott, aztán megint hallgatott, mint a sír, de elmenet megláttam az íróasztalán egy matematikával spékelt, nyitott könyvet a rakétaelhárító rakétákról. Talán az ilyen rakétapárbajokra gondolt. De ez már csak az én feltételezésem.

A második epilógus megelőzte az elsőt, öt nappal a szakértők sáskajárása előtt történt. Elmondom az esetet, minden kommentár nélkül, és előre kijelentem, hogy semmilyen kérdésre nem válaszolok. Akkor már javában búcsúzkodtunk meghitt, magányos kísérleteinktől. Hart aznapra meghívta egy fizikus barátját, aki olyasmiről fantáziáit, hogy a százharminchetes effektus összefügg a titokzatos százharminchetes számmal, amely állítólag a világmindenség fő tulajdonságainak pitagoreus szimbóluma: Eddington, a híres angol csillagász emlegette elsőnek ezt a számot. De a fizikus aztán mégsem tudott eljönni, és Hart egyedül állított be három óra körül, mikor a kiadványt már leadtam. Hart mesterien megtanult bánni a komputerrel. Néhány egyszerű fogással hallatlanul megkönnyítette kísérleteinket. Nem kellett már kihúzni a dugókat a konnektorból, mert kapcsolót illesztett a vezetékbe, és egyetlen gombnyomással kapcsolhattuk le a telexet a komputerről. Mint már tudják, a géptől semmit sem lehet közvetlenül megkérdezni, de tetszés szerinti szöveget lehet belé táplálni, csak hasonlítson a személytelenül fogalmazott, jellegzetes hírügynökségi anyagokra.

Volt egy közönséges villanyírógépünk, az töltötte be a telex szerepét. Lekopogtattuk rajta a megfelelően fogalmazott szöveget, és a kellő pillanatban abbahagytuk, ezzel mintegy kényszerítve a komputert a kitalált "híranyag" folytatására.

Azon az éjszakán Hart dobókockákat hozott, és éppen szétrakta a holmiját, mikor megszólalt a telefon. A nyomdából szólt fel az ügyeletes, Blackwood. Ő tudott a titkunkról.

– Ide hallgass – mondta –, itt van Amy Foster, tudod, Bill felesége. Bill megszökött a kórházból, hazament, elvette a kocsi kulcsát, és elrobogott valamerre, képzelheted, milyen állapotban. Szegény asszony már telefonált a rendőrségre, és most iderohant, hathatni segíthetünk rajta. Tudom, hogy hülyeség, de ott az a te prófétád… nem csinálhatna valamit?

– Hát én nem tudom – feleltem –, nem hinném… de… szegény asszony… tudod mit, küldd fel hozzánk a szolgálati lifttel.

És mivel a liftezés eltartott egypár percig, elmagyaráztam Hartnak, hogy Bill Foster újságíró-kollégánk már két éve iszik, részegen járt be, végül is kitették a szűrét, akkor rákapott a kábítószerre, egy hónap alatt két súlyos autóbalesete volt, mert félig eszméletlen állapotban vezetett, el is vették a jogosítványát, otthon szörnyű botrányokat csapott, a felesége már nem tudott mit tenni, elvonókúrára küldte, de most valahogy kiszökött a kórházból, hazament, elvitte a kocsit, és ki tudja, merre jár – persze részeg, talán kábítószer is van benne. Az asszony idejött, a rendőrséget már értesítette, segítséget kér, hiszen érti, doktor, hogy van ez. Mindjárt itt lesz. Mit gondol, tudunk valamit csinálni? És a komputerre néztem.

Hart egy cseppet sem csodálkozott, nemigen szokott meglepődni, azt mondta: – Mit árthat? Kapcsolja az írógépet a komputerhez. – Mire megcsináltam, beállított Amy. Látszott rajta, hogy nem önként adta oda a slusszkulcsot. Hart leültette, és azt mondta:

– Sietnünk kell, ugye? Arra kérem, ne csodálkozzon semmilyen kérdésen, csak válaszoljon legjobb tudása szerint. Először is a férje személyi adataira van szükségem. Neve, külseje, satöbbi.

Az asszony elég jól uralkodott magán, csak a keze remegett.

– Róbert Foster, Százharminchatodik utca, újságíró, harminchét éves, öt láb hét hüvelyk magas, barna hajú, szarukeretes szemüveget visel, a nyakán a bal füle alatt fehér baleseti sebhely van, súlya százhatvankilenc font, vércsoportja nullás… elég ennyi?

Hart nem felel, kopogtatni kezd. A képernyőn egyidejűleg megjelenik a szöveg: "Robert Foster, a Százharminchatodik utcában lakó, középtermetű férfi, bal füle alatt fehér sebhely, vércsoportja nullás, ma eltávozott otthonából…"

– A kocsi típusát és rendszámát kérem – szólt hátra.

– Rambler, N. Y. hatszázötvenhét-kilencszázkilencvenkettő.

– "Eltávozott otthonából Rambler típusú, N. Y. hatszázötvenhét-kilencszázkilencvenkettes forgalmi rendszámú kocsijával, és jelenlegi tartózkodási helye…"

Hart most megnyomja a kikapcsolót. A komputer magára marad. Pillanatnyi habozás nélkül folytatja a szöveget a képernyőn:

"Jelenlegi tartózkodási helye az Amerikai Egyesült Államok. A látási viszonyok az eső és a köd miatt rosszak, ami megnehezíti az autóvezetést…"

Hart kikapcsolja a komputert. Gondolkodik. Megint elölről kezdi a szöveget, azzal a különbséggel, hogy a "tartózkodási helye" után hozzáírja: "az autóút, amely New Yorkból…" Itt megint kikapcsolja az írógépet. A komputer habozás nélkül folytatja: "Washingtonba vezet. A belső sávon haladva megelőz egy hosszú teherautó-oszlopot és négy SHELL tartálykocsit, túllépve a megengedett maximális sebességet."

– Ez már valami – dünnyögi Hart –, de az irány nem elég, többet kell tudnunk.

Törölteti velem az eddigi szöveget, és elölről kezdi: "Robert Foster… satöbbi… jelenlegi tartózkodási helye a New York és Washington közötti autóút egyik szakasza, a legközelebbi mérföldkő száma…" – és kikapcsolja a vezetéket. A komputer most olyasmit tesz, amilyet még nem láttunk. Letörli a képernyőn már megjelent szöveg egy részét, és ezt olvassuk: "Robert Foster… eltávozott otthonából… és jelenleg a tejben tartózkodik a New York és Washington közötti út mellett. Félő, hogy a Muller-Ward cég veszteségét az United TWC biztosítótársaság nem fogja megtéríteni, mivel az egy hete lejárt biztosítási kötvényt nem újították meg."

– Ez megőrült? – mondom. Hart int, hogy maradjak csendben. Újból írja a szöveget, és a kritikus helyhez érve ezt kopogtatja: "jelenleg a New York és Washington közötti autóút mellett tartózkodik a tejben. Állapota…" – és itt abbahagyja. A komputer folytatja: "emberi fogyasztásra alkalmatlan. A két tartályból összesen huszonkilenc hektoliter ömlött ki. A jelenlegi piaci árak mellett…"

Hart törölteti velem a szöveget, és azt mormolja: – Tipikus félreértés, az állapot a tejre is vonatkozhatott. Még egyszer!

Bekapcsolom a komputert. Hart makacsul újra írja a hajmeresztő "hírt", a tej után pontot tesz, és bekezdésben folytatja: "Arra nézve, hogy Robert Foster milyen álla…" – és ekkor a komputer egy másodpercre megáll, aztán letörli az egész képernyőt, homályosan fénylő, üres négyszög néz ránk, egyetlen szó nélkül – bevallom, égnek meredt a hajam. Aztán megindul a szöveg: "Arra nézve, hogy Róbert Foster milyen államban van jelenleg, nem lehet szabatos megállapítást tenni, mert Rambler, N. Y. hatszázötvenhét-kilencszázkilencvenkettes forgalmi rendszámú gépkocsijával éppen az államközi határt keresztezte." Az ördög vigyen el – gondolom, és megkönnyebbülten sóhajtok fel. Hart bosszús fintorral, fanyar mosollyal int, hogy töröljem az egészet, és elölről kezdi. Mikor ott tart: "Robert Foster jelenleg azon a helyen tartózkodik, amelynek meghatározása" – kikapcsolja az írógépet. A komputer folytatja: "attól függ, hogy ki milyen nézeteket vall erről a kérdésről. Hangsúlyoznunk kell, hogy hazánk szokásai és alkotmányunk szerint e nézetek megválasztása minden állampolgár megtámadhatatlan, egyéni joga. Legalábbis így vélekedik lapunk szerkesztősége." Hart feláll, kikapcsolja a komputert, és alig észrevehetően int a fejével, hogy vezessem ki Amyt, aki, úgy látszik, semmit sem értett az egész mágiából. Mikor visszatérek, Hart éppen telefonál, de olyan halkan beszél, hogy nem hallok semmit. Aztán leteszi a kagylót, rám néz, és azt mondja:

– Áthajtott az ellenirányú sávba, és egyenesen nekirohant egy tartálykocsinak, amely tejet szállított New Yorkba. Körülbelül egy percig élt még, amikor kihúzták a kocsiból; azért mondta a gép először, hogy "a tejben tartózkodik". Amikor harmadszor ismételtem a szöveget, már vége volt, no és valóban különböző nézeteket lehet vallani arról, hogy hol tartózkodik a halála után, sőt egyáltalán tartózkodik-e valahol.

Mint ebből is látják, a haladás óriási lehetőségeket nyit meg, de azokat kihasználni nem mindig könnyű dolog, arról már nem is beszélve, hogy elég hátborzongató játék lehet, tekintettel az újságírói zsargon és a határtalan naivitás, vagy ha úgy tetszik, az emberi ügyek iránti közöny keverékére, amely az elektronikus gépet természeténél fogva jellemzi. Ha egyszer nem lesz jobb dolguk, elvitatkozhatnak arról, amit elbeszéltem. Nekem nincs semmi, de semmi hozzátenni valóm. Annak örülnék a legjobban, ha most meghallgathatnék egy másik történetet, hogy ezt elfelejtsem.

DONDA PROFESSZOR

– Ijon Tichy emlékirataiból –

E szavakat agyagtáblákra vésem a barlangom előtt. Mindig érdekelt, hogyan csinálták ezt a babiloniak, de nem számítottam rá, hogy magamnak is meg kell próbálnom. Jobb agyagjuk lehetett, vagy talán az ékírás volt alkalmasabb erre a célra.

Az enyém hol szétkenődik, hol morzsolódik, de még mindig jobb, mint mészkődarabbal palára karmolászni, mert gyerekkorom óta érzékeny vagyok a csikorgásra. Soha többé nem nevezem primitívnek az ókori technikákat. Távozása előtt a professzor elnézte, mennyit kínlódom a tűzcsiholással, és mikor sorra eltörtem konzervnyitó késünket, utolsó fűrészünket, bicskánkat és ollónkat, megjegyezte, hogy Tompkins magántanár a British Museumban negyven évvel ezelőtt megpróbált kovakőből egy közönséges vakarókést pattintani, amilyet a kőkorszakban csináltak, és kificamodott a csuklója, eltörött a szemüvege, de a pattintás nem sikerült. Hozzáfűzött még valamit arról a gúnyos fölényről, amellyel barlanglakó őseinket emlegetjük. Igaza volt. Új tanyám nyomorúságos, a matrac már szétrohadt, de a tüzérségi bunkerból, amelyben olyan jól ellaktunk, kikergetett minket az a beteges, vén gorilla, akit az ördög hozott oda a dzsungelből. A professzor azt állította, hogy a gorilla egyáltalán nem telepített ki minket. Ez annyiban igaz, hogy nem viselkedett agresszíven, de én jobbnak láttam, ha nem osztjuk meg vele az amúgy is szűk helyiséget – főleg az idegesített, amikor a gránátokkal játszott. Talán meg is próbáltam volna elzavarni, félt a piros rákleveses dobozoktól, amelyekből még jócskán maradt ott, de mégsem félt eléggé, azonkívül Maramotu, aki most már nyíltan sámánnak nevezi magát, kijelentette, hogy a majomban felismeri a nagybácsikája lelkét, és ragaszkodott hozzá, hogy békén hagyjuk. Megígértem, hogy nem bántom, a professzor meg szokásos kajánságával azt dünnyögte az orra alatt, hogy nem Maramotu bácsikája kedvéért vagyok ilyen szelíd, hanem azért, mert a beteges gorilla is gorilla. Szörnyen fáj a szívem azért a bunkerért, valamikor a határerődítményekhez tartozott Gurunduvaju és Lamblia között, most meg itt van ni, a katonák szétszaladtak, és minket kidobott egy majom. Akaratlanul is folyton hegyezem a fülem, mert ahogy a gránátokkal játszik, annak nem lesz jó vége, de csak a telezabált uruvotuk és a kék foltos szemű pávián szokásos nyögdécselése hallatszik. Maramotu szerint nem közönséges pávián, de elég a szamárságokból, mert így sohasem térek rá a lényegre.

Tisztességes krónikához dátumok kellenek. Tudom, hogy a világ vége mindjárt az esős évszak után volt, azóta eltelt néhány hét, de nem tudom pontosan, hány nap, mert a gorilla elvette a naptáramat, amelybe a jelesebb eseményeket ráklevessel följegyeztem, mióta a golyóstollaink kifogytak.

A professzor szerint nem volt semmiféle világvége, csak egy civilizáció vége. És ebben is igazat adok neki, mert az ilyen esemény arányait nem lehet a személyes hercehurcákkal mérni. Semmi borzasztó nem történt, mondogatta a professzor, nótázásra biztatva Maramotut és engem, de mikor kifogyott a pipadohánya, elvesztette lelki nyugalmát, és miután a kókuszrostot kipróbálta, elment új dohányért, pedig hát tudnia kellett, mit jelent manapság egy effajta vállalkozás. Nem tudom, látom-e még valaha. Már csak ezért is be kell mutatnom az utókornak, mely a civilizációt újjáépítendi, ezt a nagy embert. Sorsom úgy talált alakulni, hogy közelről szemlélhettem korunk legkiválóbb személyiségeit, és könnyen lehet, hogy Donda az elsőnek számít majd közöttük. Ám előbb el kell magyaráznom, hogyan kerültem az afrikai Őserdőbe, amely most a senki földje.

Űrhajósi tetteimmel némi hírnevet szereztem, ennélfogva különféle szervezetek, intézmények, valamint magánszemélyek meghívásokkal és javaslatokkal fordultak hozzám, és ilyenkor professzornak, akadémikusnak, vagy legalábbis doktor úrnak tituláltak. Vakartam a fejem, mert nem illet meg semmiféle cím, és nem szeretek idegen tollakkal ékeskedni. Tarantoga professzor azt mondta, hogy a közvélemény nem tudja elviselni a nevem előtt tátongó űrt, ezért tudtomon kívül közbenjárt magas rangú ismerőseinél, és így lettem egyik napról a másikra a FAO, vagyis az Élelmezésügyi Világszervezet afrikai főmegbízottja. Ezt a méltóságot és a vele járó szaktanácsadói címet azért fogadtam el, mert csupán tiszteletbeli volt, ám egy szép napon kiderült, hogy Lamblia köztársaságban, amely az őskőkorszakból rohamléptekkel szökkent át a pattintott kőkorszakba, a FAO kókuszkonzervgyárat épített, és mivel én vagyok a szervezet főmegbízottja, nekem kell ünnepélyesen megnyitnom a gyárat. Ezek után úgy hozta a balsors, hogy Armand de Beurre, a tudós mérnök, aki az UNESCO részéről elkísért, a francia nagykövetség ötórai teáján elvesztette a csíptetőjét, és egy arra ődöngő sakált vizslának nézve, meg akarta simogatni. A sakálharapás állítólag azért olyan veszélyes, mert a sakál fogán hullaméreg van. A derék francia azonban nem vette komolyan, és három nap múlva meghalt.

A lambliai parlament folyosóin az a pletyka keringett, hogy a sakálban gonosz szellem lakott, egy bizonyos sámán varázsolta belé; az illető sámán állítólag a francia nagykövetség beavatkozása folytán nem kapta meg a vallás- és közoktatásügyi tárcát. A nagykövetség eltekintett a hivatalos cáfolattól. Mindamellett kényes helyzet alakult ki, s a protokollban járatlan lambliai államférfiak, ahelyett, hogy csöndben elszállíttatták volna a hullát, úgy találták: az eset kitűnő alkalmat nyújt rá, hogy a nemzetközi fórumon csillogjanak. Mahabutu tábornok, a hadügyminiszter ezért gyászkoktélt rendezett, amelyen, mint koktélokon szokás, könnyed csevegés folyt ital mellett, és nem is tudom, mikor történt, hogy Bamatahu ezredessel, az európai ügyek osztályának igazgatójával társalogva azt feleltem: igen, valóban, a magas rangú személyeket nálunk olykor leforrasztott koporsóban temetik el. Eszembe se jutott, hogy a kérdésnek valami köze van a halott franciához, a lambliai államférfiak viszont helyénvalónak találták, hogy a vadonatúj gyári berendezésekkel korszerű temetést rendezzenek. Mivel a kombinát csak literes konzervdobozokat gyártott, az elhunytat egy kókuszreklám-feliratos ládában küldték haza az Air France gépén, de nem ez volt a botránykő, hanem az, hogy a láda kilencvenhat dobozt tartalmazott.

Később a sárga földig lehordtak, hogy ezt nem láttam előre, de honnan sejthettem volna, mikor a ládát leszögezték, és letakarták a háromszínű lobogóval? De mindenki haragudott rám, hogy nem fordultam beadvánnyal a lambliai illetékesekhez, megmagyarázva, mennyire helytelennek tartjuk a megboldogultak apránkénti bedobozolását. Mahabutu tábornok egy liánt küldetett nekem a szállodába, nem tudtam, mit kezdjek vele, csak Donda professzor világosított fel, hogy célzás a kötélre, amelyen látni szeretnének. A magyarázat egyébként eső után köpönyeg volt, mert időközben már felvonult a kivégzőosztag, amelyet nyelvismeret híján díszszázadnak véltem. Ha Donda nincs, most nem írhatnám le ezt a históriát, sem más egyebet. Európában óva intettek tőle mint orcátlan csalótól, aki a fiatal állam hiszékenységével és naivitásával visszaélve kényelmesen befészkelte magát – a sámánok trükkjeit szemérmetlenül elméleti tudományág rangjára emelte, és tanítani kezdte a helyi egyetemen. Hírforrásaimban bízva szélhámosnak és csirkefogónak véltem a professzort, ezért távol tartottam magam tőle a hivatalos fogadásokon, noha már akkor egész rokonszenvesnek találtam. Franciaország főkonzulja, akinek székhelye a legközelebb esett (az angol nagykövetség a krokodiloktól nyüzsgő folyó túlpartján volt), megtagadta tőlem a menedékjogot, pedig egy szál pizsamában szöktem el a Hiltonból. Az államérdekre hivatkozott, nevezetesen arra, hogy Franciaország érdekei sérelmet szenvedtek, állítólag miattam. A kukucskálóablakon át tárgyaltunk nagy lövöldözés közepette, mert a kivégzőosztag már gyakorolt a hotel mögött, hát elkullogtam, és éppen azon tanakodtam, érdemesebb-e mindjárt a kivégzésre mennem, vagy próbáljak átúszni a krokodilok között, mert a folyó partján álltam, mikor a nádasból előbukkant a professzor bőröndökkel megrakott csónakja. Beültetett a poggyászra, kezembe nyomott egy evezőt, és elmagyarázta, hogy éppen lejárt a szerződése a kulahári egyetemen, ezért most a szomszédos Gurunduvaju államba tart, ahová meghívták mint a svarnetika rendes professzorát. Talán szokatlannak látszott, hogy ilyen sebbel-lobbal változtat egyetemet, de pillanatnyi helyzetemben nemigen volt módom finom árnyalatokat mérlegelni.

Ha Dondának szüksége volt is evezősre, mégiscsak tény, hogy megmentette az életemet. Négy napig hajóztunk, hát nem csoda, hogy összemelegedtünk. Egészen feldagadtam a moszkitócsípésektől, Dondát nem bántották, mert volt szúnyogriasztó kenőcse, de azt mondta, már alig van a dobozban. Ezt sem vettem zokon, tekintettel sajátos helyzetünkre. Ismerte a könyveimet, hát nem sokat mesélhettem neki, elbeszélte viszont a maga történetét. Nevének hangzása ellenére Donda nem szláv, és nem is Dondának hívják. Hat éve az Affidavid keresztnevet viseli, mert amikor Törökországot elhagyva megkapta a hatóságok követelte affidavitet,* a kérdőíven nem a megfelelő rovatba írta, ezért Affidavid Donda névre szóló útlevelet, úticsekkeket, oltási bizonyítványt, hitelkártyát és biztosítási cédulát kapott, de úgy gondolta, nem érdemes reklamálni, végtére teljesen mindegy, hogy hívják az embert.

[*Közigazgatási hatóság előtt tett, esküvel megerősített írásbeli nyilatkozat, (latin-angol)]

Donda professzor tévedések sorozata révén jött a világra. Apja a navaho indián törzsből származó mesztic nő volt, anyja viszont két egész néhány tized van, úgymint egy fehér orosz nő, egy fekete néger nő, és végül Miss Aileen Seabury, egy kvéker hölgy, aki hétnapi terhesség után szülte meg viszontagságos körülmények között, egy süllyedő tengeralattjáróban.

Azt a nőt, aki Donda atyja volt, életfogytiglanra ítélték, mert felrobbantotta a gépeltérítők főhadiszállását, és egyszersmind katasztrófát okozott a Panamerican Airlines repülőgépén. Eredetileg az volt a feladata, hogy a géprablók közé kéjgázpetárdát dobjon, amit figyelmeztetésnek szántak. Ebből a célból repült Bolíviából az Egyesült Államokba. A repülőtéri vámvizsgálatnál elcserélte a neszesszerjét a mellette álló japán férfi útitáskájával, ennélfogva a géprablók a levegőbe repültek, a japán ugyanis igazi bombát őrizgetett a táskájában, másvalaki számára. Az a repülőgép, amelyre a repülőtéri sztrájk okozta sajátos tévedés folytán a japán táskája került, felszállása után hamarosan felrobbant. A pilóta valószínűleg nem tudott kormányozni a röhögéstől, a sugárhajtású gépeket, mint ismeretes, nem lehet szellőztetni. A szerencsétlen nőt elítélték, és bárki lefogadta volna, hogy ennek a leánynak aligha lesznek utódai, de hát a tudomány századában élünk. Harley Pombernack professzor éppen ekkor tanulmányozta az elítéltek örökletes génanyagát Bolívia területén. Egyszerű módon vett sejteket a foglyoktól: minden fogoly köteles volt megnyalni egy tárgylemezt, mert ez elegendő ahhoz, hogy a nyálkahártya néhány sejtje az üvegre tapadjon, és máris a mikroszkóp alá lehet tenni. Ugyanebben a laboratóriumban egy másik amerikai tudós, bizonyos Juggernaut doktor, emberi petesejtek mesterséges megtermékenyítésével foglalkozott. Pombernack tárgylemezei valahogy összekeveredtek Juggernaut tárgylemezeivel, és ondósejtekként kerültek a hűtőszekrénybe. Ennélfogva a mesztic nő nyelvnyálkahártyájának sejtje termékenyítette meg azt a petesejtet, amely egy fehér bőrű orosz nőből, emigránsok leányától származott. Most már világos, miért neveztem a mesztic nőt Donda atyjának. Ha a petesejt nőtől eredt, akkor nyilvánvaló, hogy a megtermékenyítő sejt eredeti tulajdonosát atyának kell tekinteni. Pombernack asszisztense az utolsó percben észbe kapott, berohant a laboratóriumba, és rákiáltott Pombernackra: "Do not do it!",* de igazi angolszász módon, érthetetlenül beszélt, és kiáltása így hangzott: Dondo! Ez valahogy bekerült a kísérleti jegyzőkönyvbe, és innen eredt a Donda név – legalábbis így mondták a professzornak húsz év múlva.

[*Ne tegye! (angol)]

A petesejtet Pombernack inkubátorba tette, mert a megtermékenyítést már nem lehetett visszavonni. Az embrió rendszerint mintegy két hétig fejlődik a lombikban, aztán elpusztul. Merő véletlen, hogy a Harcolj az Ektogenézis Ellen nevű amerikai liga hosszas bírósági huzavona után éppen most érte el fényes diadalát: a bíróság jogosnak nyilvánította a liga követeléseit, a laboratóriumban lévő valamennyi petesejtet lefoglalta a bírósági végrehajtó, majd újsághirdetés útján irgalmas szívű hölgyeket kerestek, akik elvállalják az úgynevezett kihordó anya szerepét. Igen sok nő jelentkezett a felhívásra, köztük egy szélsőséges elveket valló néger leány, aki midőn elvállalta a magzat kihordását, nem sejtette, hogy négy hónap múlva belekeveredik a Muddlebacker Corporation cég tulajdonát képező konyhasóraktár elleni merényletbe. A néger leányzó ugyanis tagja volt egy aktív környezetvédő csoportnak, amely ellenezte egy massachusettsi atomerőmű építését, s a csoport vezetősége nem szorítkozott a propagandaakciókra, hanem úgy döntött, hogy elpusztítja a sóraktárt, mert a sóból nyerik elektrolízissel a tiszta nátriumot, amely a turbinákat és dinamókat hajtó reaktorok hűtésére szolgál. Mellesleg a Massachusettsben építendő reaktorhoz nem kellett fémnátrium, mert gyorsneutron-máglyát terveztek, újfajta hűtéssel, az új hűtést gyártó cég pedig Oregonban volt, és Muddlebacker Corporationnak hívták; ami a megsemmisített sót illeti, az nem konyhasó volt, hanem műtrágyához való káliumsó. A néger leányzó ügye egyik bíróságról a másikra került, mert két változata volt: a vádé és a védelemé. Az ügyészség azt állította, hogy merényletet követtek el a szövetségi kormány tulajdona ellen, mert a szabotázsterv és az előre megfontolt szándék veendő figyelembe, nem pedig a végrehajtásba csúszott véletlen tévedések; a védelem viszont arra az álláspontra helyezkedett, hogy csupán magántulajdont képező, amúgy is dohos műtrágyában esett kár, tehát az ügyben az állami és nem a szövetségi bíróság illetékes. A néger leányzó belátta, hogy így is, úgy is börtönben kell megszülnie a gyermeket, és hogy ettől megkímélje, lemondott az anyaság folytatásáról egy újabb emberbarát hölgy javára, ő volt a kvéker Miss Seabury. A kvéker hölgy némi szórakozás végett a terhessége hatodik napján Disneylandbe ment, és jegyet váltott egy tengeralattjárós kirándulásra az ottani szuperakváriumban. A tengeralattjáró bedöglött, és noha mindenkit kimentettek, Miss Seabury ijedelmének koraszülés lett a vége. Ám a koraszülöttet sikerült megmenteni. Mivel a hölgy csak egy hétig volt állapotos, aligha tekinthető teljes anyának, ezért a néhány tized. Később aztán két nagy nyomozóiroda együttes tevékenysége derítette fel a tényállást, mind az apaság, mind az anyaság kérdésében. A tudomány fejlődése ugyanis eltörölte a római jog régi elvét, hogy mater semper certa est.* A rend kedvéért hozzáteszem, hogy rejtély maradt a professzor neme, a tudomány szerint ugyanis két női sejtből nőnek kell születnie. Nem tudni, honnan keveredett oda a férfi kromoszóma. A Pinkerton-iroda nyugalmazott ügynökétől, aki szafárira jött Lambliába, úgy hallottam, hogy Donda nemében nincs semmi rejtély, ugyanis Pombernack laboratóriumának harmadik részlegében békákkal nyalatták meg a tárgylemezeket.

[*Az anya mindig biztos, (latin)]

A professzor Mexikóban töltötté gyermekkorát, majd török állampolgár lett, Törökországban áttért az episzkopális vallásról a Zen buddhizmusra, és egyben elvégzett három fakultást, végül Lambliába jött, hogy átvegye a kulahári egyetemen a svarnetika tanszékét.

Eredeti szakmája csirkegyárak tervezése volt, de a buddhizmusra áttérve elborzadt annak tudatától, hogy milyen szenvedéseken mennek keresztül a gyárakban a csirkék. Udvar helyett műanyag rács, nap helyett kvarclámpa, kotlós helyett egy szívtelen kis komputer, szabad kapirgálás helyett a ronda szivattyú, amely plankton- és hallisztpéppel tömi a begyüket. Ráadásul magnóról zenét játszanak nekik, különösen Wagner-nyitányokat, mert azok pánikot keltenek. A csirke rémülten verdes a szárnyacskájával, és ettől növekszik a mellehúsa, amely kulináris szempontból a legfontosabb. Alighanem Wagner volt az utolsó csepp, amelytől kicsordult a pohár. Ebben a baromfi-Auschwitzban, mint a professzor mesélte, a szerencsétlen jószágok a futószalaghoz rögzítve növekednek és haladnak tovább a szalag végéig, s ott anélkül, hogy életükben valaha egy tenyérnyi kék eget vagy egy csipetnyi homokot láttak volna, lefejezik, levessé főzik és dobozolják őket. Érdekes, hogyan tér vissza emlékeimben a konzervdoboz motívuma.

Ennélfogva mikor a professzor Isztambulban a következő táviratot kapta: "Akar ön a svarnetika kinevezett professzora lenni a kulahári egyetemen tíz kiló dollár évente azonnali választ kérek Drufutu lambliai bambliai drambliai biztonsági rendőrség" – postafordultával elfogadta az ajánlatot, abból a feltevésből kiindulva, hogy a helyszínen majd csak megmondják, mi az a svarnetika, három diplomája pedig elegendő ahhoz, hogy bármilyen egzakt tudományt előadjon. Lambliában kiderült, hogy Drufutu ezredesre már nem is emlékszik senki. A megkérdezettek enyhe köhécseléssel leplezték zavarukat. De mivel a szerződés alá volt írva, és felmondása esetén az új kormány kénytelen lett volna háromévi tiszteletdíjat kifizetni Dondának, adtak neki egy tanszéket. Senki sem firtatta, mit ad elő, diákja alig volt, a börtönök tömve, mint államcsíny után szokás, és biztosan valamelyik cellában szorongott az az illető is, aki tudta, mi a svarnetika. Donda minden lexikonban keresgélte ezt a címszót, de hiába. A kulahári egyetem csak egyetlen tudományos segédeszközzel rendelkezett, egy vadonatúj IBM-komputerrel, az UNESCO ajándékával. Kézenfekvő gondolat volt, hogy ezt a becses készüléket igénybe kell venni.

Ám az igazat megvallva, ezzel a döntéssel Donda nem jutott előbbre. Közönséges kibernetikát nem adhatott elő, mert az ellentétes lett volna a szerződéssel. Legkínosabb órái azok voltak – vallotta meg evezés közben, persze nappal, amíg a farönköket meg lehetett különböztetni a krokodiloktól –, mikor szállodai magányában a svarnetikán törte a fejét. Általában előbb születik meg az új kutatási irány, és csak aztán adnak nevet neki – ő meg ott állt egy névvel, amely nem jelent semmit. Sokáig ingadozott a különböző lehetőségek között, végül kikötött ennél a habozásnál. Úgy gondolta, az új tudományág lényegét a "között" szó világítja meg. Legfőbb ideje megteremteni azt az interdiszciplináris szakmát, amely az összes többi tudományág érintkezési pontjaival foglalkozik! Az európai szakfolyóiratoknak szánt publikációkban eleinte az "interisztika" terminust használta, tanítványaira pedig hamarosan ráragadt a "közöttesek" név. Ám Donda éppen a svarnetika megteremtőjeként szerzett jelentős és sajnos, negatív hírnevet.

Nem foglalkozhatott valamennyi szaktudomány érintkezési pontjaival – és itt segítségére sietett a véletlen. A kulturális minisztérium dotációt ígért annak a tanszéknek, amely kutatási témáival a hazai hagyományokhoz kapcsolódik. Donda tüstént lecsapott a nagyszerű lehetőségre. Elhatározta, hogy a racionalizmus és az irracionalizmus határvidékét fogja tanulmányozni. Szerényen kezdte, a szemmel verés matematizálásával. A Lambliában élő hottu vabottu törzs emberemlékezet óta gyakorolta az ellenség in effigie* megnyuvasztását. Az ellenség kisméretű képmásába karócskákat döftek, majd megetették egy szamárral: ha a szamár megfullad, az jó ómen, az ellenség mihamari halálát jelenti. Donda tehát hozzálátott az ellenségek, a szamarak, a karócskák és miegyebek matematikai modellezéséhez. Így jött rá, mi a svarnetika. Nem más, mint egy angol kifejezés rövidítése: Stochastic Verification of Automatised Rules of Negative Enchantment, vagyis a gonosz varázslat automatizált szabályainak stochasztikus verifikálása. A Nature című angol folyóirat, amelyhez beküldte cikkét a svarnetikáról, a Curiosa rovatban közölte az írást, gyalázkodó kommentárral. A Nature kommentátora Dondát kibersámánnak nevezte, azt állítva róla, hogy nem hisz abban, amit csinál, tehát – mint ebből következik – közönséges csaló. Donda szerfölött kényelmetlen helyzetbe került. Nem hitt a varázslatban, és nem állította cikkében, hogy hisz benne, ám ezt nem tehette közhírré, mert már elfogadta a mezőgazdasági minisztérium által javasolt kutatási témát: az aszály és a gabonakártevők elleni varázslatok optimalizálása. Mivel nem dobhatta sutba a mágiát, de nem is állhatott ki mellette, abban talált kiutat, hogy a svarnetika INTERdiszciplináris tudomány. Elhatározta, hogy a mágia és a tudomány között marad! Bár ezt a lépést a körülmények kényszerítették rá a professzorra, mindenképpen tény, hogy ezzel tette meg az első lépést az emberi történelem legnagyobb felfedezése felé.

[*Jelképesen, (latin)]

Európában szerzett rossz hírétől, sajnos, már nem tudott szabadulni. A lambliai rendőri apparátus csekély hatékonysága folytán tetemesen megnőtt a bűncselekmények száma, kivált az emberölések és gyilkosságok szaporodtak el. A kacikák a laicizálódás áramlatának engedve tömegesen tértek át ellenfeleik mágikus üldözéséről a valóságosra, nem volt olyan nap, hogy a parlamenttel szemben a zátonyon sütkérező krokodilok emberi végtagokat ne rágicsáltak volna. Donda hozzálátott e jelenség számítógépes analíziséhez, és mivel ekkoriban még jelentéseket is írt, témájának a Methodology of Zeroing Illicite Murder* nevet adta. A játszi véletlen műve, hogy a tématerv rövidítése MZIMU. Országszerte híre ment, hogy Kulaháriban egy Bvana Kubva Donda nevű hatalmas varázsló tevékenykedik, akinek MZIMU-ja az állampolgárok minden mozdulatát szemmel tartja.

[*A szabályellenes gyilkosságok anullálásának módszertana, (angol)]

A következő hónapokban a bűnözés mutatói számottevően csökkentek.

A politikusok el voltak ragadtatva. Nap mint nap új kérésekkel ostromolták a professzort: programozzon olyan gazdasági varázslatot, hogy Lamblia fizetési mérlege pozitív legyen, építsen átokvetőt a szomszédos Gurunduvaju ország ellen, amely a lambliai kókuszt sok külföldi piacról kiszorította. Donda ellenállt a nyomásnak, de nehéz dolga volt, mert számos doktorjelöltje hitt a komputer varázserejében. Ezek az ifjak neofita elvakultságukban már nem kókuszmágiáról álmodoztak, hanem politikai varázslatról, amely Lambliát a világ első országává tenné. Persze Donda nyilvánosan kijelenthette volna, hogy ezt nem várhatják a svarnetikától. De a svarnetika effajta átértelmezéséhez olyan érveket kellett volna használnia, amelyeket egyetlen kormánytisztviselő sem képes felfogni. Meg kellett hát maradnia a lavírozásnál. Eközben a Donda MZIMU-járól szóló hírek megnövelték a munka termelékenységét, úgyhogy még a fizetési mérleg is megjavult kissé. Ha a professzor azt állítja, hogy ebben semmi része, akkor ugrik a dotáció, márpedig arra okvetlenül szüksége volt, mert nagy vállalkozásra készült.

Nem tudom, mikor támadt ez a gondolata, mert éppen akkor mesélt róla, amikor egy különösen ádáz krokodilus leharapta evezőm lapátját. Kupán vágtam a céhkupával, melyet Donda a varázslóküldöttségtől kapott, mikor díszsámánná nevezték ki. A kupa megrepedt, a professzor elkeseredett és szemrehányásokat zúdított rám, egészen a következő éjszakai szállásig orroltunk egymásra. Csak annyit tudok, hogy a tanszék átalakult Kísérleti és Elméleti Svarnetikai Intézetté, Donda pedig a minisztertanács mellett működő 2 000. Év Bizottság elnöke lett, azzal az új feladattal, hogy horoszkópokat készítsen, és azokat varázserővel megvalósítsa. Magamban azt gondoltam, hogy ennyire azért nem kellett volna engednie a körülmények nyomásának, de nem szóltam semmit, végtére megmentette az életemet.

Másnap is akadozott a társalgásunk, mert a folyó húsz mérföld hosszan Lamblia és Gurunduvaju határát képezi, ezért mindkét állam határőrei időnként ránk lövöldöztek, szerencsére rosszul. A krokodilok kereket oldottak, pedig az ő társaságukat még mindig jobban kedveltem a lövöldözésnél; Donda készenlétben tartotta Lamblia és Gurunduvaju nemzeti zászlaját, ezeket lobogtattuk a katonák felé, de a folyó alattomos kanyarai miatt jónéhányszor téves zászlót lobogtattunk, és nyomban hasra kellett vágódnunk a csónakban, a professzor poggyászát át is lyukasztotta néhány golyó.

A Nature sokat ártott neki, mert ország-világ előtt szélhámosnak nevezte. Mindamellett Lamblia nagykövetsége addig szorongatta a Foreign Office-t, míg a professzort meg nem hívták az oxfordi kibernetikai világkonferenciára.

A professzor itt előadást tartott a Donda-törvényről. Mint ismeretes, Rosenblatt, a perceptronok feltalálója kimondta a tézist, hogy minél nagyobb a perceptron, annál kevesebbet kell tanulnia ahhoz, hogy a mértani idomokat felismerje. Rosenblatt szabálya így szól: "A végtelen nagy perceptronnak semmit sem kell tanulnia, mert mindent eleve tud." Donda az ellenkező irányban haladt, hogy a maga törvényét fölfedezze. Amit megtehet a kis komputer nagy programmal, azt a nagy komputer is megteheti kis programmal; ebből logikusan következik, hogy a végtelenül nagy program önmagától is működhet, mindenféle komputer nélkül.

Mi történt erre? A konferencia gúnykacajra fakadt, és kifütyülte az előadót. Hiába, a tudósok jó modorát már megette a fene. A Nature azt írta, hogy Donda szerint minden végtelenül hosszú átok okvetlenül megvalósul: így akarja a professzor az egzakt tudomány kristálytiszta vizeire kormányozni humbugjainak hajóját. Attól fogva a kibernetikus Abszolútum prófétájának nevezték. Végleg elásta Dondát a Kulaháriból jött Bohu Vamohu docens előadása, aki azért jutott ki Oxfordba, mert a kulturális miniszter sógora volt, előadásának címe pedig így hangzott: A kő mint az európai gondolat hajtóereje.

Arról beszélt, hogy a korszakalkotó tudósok és művészek nevében mindig kő szerepel, itt van például a legnagyobb fizikus (BinSTEIN), a legnagyobb filozófus (WittgenSTEIN), a legnagyobb filmrendező (EizenSTEIN), színházi ember (FelsenSTEIN), s ugyanez vonatkozik Gertrud STEIN írónőre és Rudolf STEINer filozófusra.

Ami a biológiát illeti, Bohu Vamohu STEINachot, az ifjító hormonkúra prófétáját idézte, s a végén nem mulasztotta el hozzátenni, hogy Vamohu lambliai nyelven annyit jelent: "Minden Kövek Köve". Mivel Dondára hivatkozott, és a maga "kőgyökét" "a kőnek lenni ige svarnetikusan immanens elemének" nevezte, a Nature következő glosszája félnótás ikerpárként mutatta be őt és a professzort. E méltatlan bánásmód történetét a Bambézi tocsogójának fülledt párájában hallgattam végig, szünetekkel, mert időnként fejbe kellett verni a pimaszabb krokodilokat, amelyek vígan rágcsálták a professzor batyuiból kilógó kéziratokat, és csónakunk hintáztatásával szórakoztak. Mondhatom, elég kényes helyzetben voltam. Ha a professzor ilyen jól fekszik Lambliában, miért kellett suttyomban kereket oldania? Mit akart tulajdonképpen elérni, és mire jutott? Ha nem hisz a mágiában, és gúnyosan emlegeti Bohu Vamohut, miért szitkozódik itt, hogy csapna a kő ezekbe a krokodilusokba, nemhogy inkább puskát fogna rájuk? (Csak Gurunduvajuban vallotta be, hogy ezt buddhista hite tiltja.) De mégsem illett effajta kérdésekkel szorongatnom. Éppen ezért, vagyis merő kíváncsiságból fogadtam el Donda ajánlatát, hogy legyek tanársegédje a gurunduvajui egyetemen. A kellemetlen konzervgyári história után cseppet sem volt sietős, hogy visszatérjek Európába. Jobbnak találtam kivárni, míg elsimulnak az ügy hullámai. Manapság ez gyorsan megy, mert mindig történik valami, és az újabb események feledésbe taszítják a tegnapi szenzációkat. Noha később igencsak nehéz perceken mentem keresztül, most sem bánom, hogy nyomban kötélnek álltam, és mikor csónakunk végre megcsikordult Gurunduvaju földjének kavicsain, elsőnek ugrottam a partra, kisegítettem a professzort, és kezünk összefonódásában volt valami szimbolikus, hiszen sorsunk attól fogva összekapcsolódott.

Gurunduvaju háromszor akkora ország, mint Lamblia. A gyors iparosodással, afrikai szokás szerint, feneketlen korrupció járt együtt. Ámde mechanizmusa már csaknem elakadt, amikor Gurunduvajuba érkeztünk.

A megvesztegetést még mindenki elfogadta, de már semmit nem tett érte. Persze aki nem is adott, az számíthatott rá, hogy elteszik láb alól. Eleinte nem értettük, mitől működik tovább az ipar, a kereskedelem és a közigazgatás. Európai kritériumok szerint az országban már kő kövön nem maradhatott volna. Csak hosszabb idő után jöttem rá, hogyan működik az új mechanizmus, mely azt helyettesíti, amit mi az óvilágban társadalmi szerződésnek nevezünk. Mvahi Tabuhine lumili postamester, akinél megszálltunk (a fővárosi szállodát tizenhét éve tatarozták), kerek perec megmondta, milyen alapon adta férjhez hat leányát. A legidősebbik révén egy füst alatt atyafiságba került a villamosművekkel és a cipőgyárral, mert a gyárigazgató apósa a főenergetikus. Ezért nem jár mezítláb, és lakásában mindig ég a villany. Második leányát beházasította az élelmiszeripari kombinátba, ugyanis az ottani ruhatároshoz adta. Az is szerfölött ügyes húzás volt. A visszaélések leleplezése folytán a vezetőségek sorra börtönbe kerültek, csak a ruhatáros maradt a helyén, mert ő nem élt vissza, csak ajándékokat kapott. Ennek jóvoltából a postamester asztala mindig roskadozott az ételek alatt. Harmadik leányát Mvahi a tatarozó szövetkezetek főrevizorához adta. Hála neki, esős évszakban sem csurgóit be a víz a tetőn, a ház színes falai csak úgy ragyogtak, az ajtók olyan jól zártak, hogy egyetlen kígyó sem tudott bemászni, sőt még az ablakok is be voltak üvegezve. Negyedik lányát a városi börtön felügyelőjéhez adta – biztos, ami biztos. Az ötödiket a városi tanács írnoka vette el. Természetesen az írnok, nem például a helyettes polgármester, akinek Mvahi krokodilmájból készült feketelevest adott. A tanácsok jöttek és mentek, mint fellegek az égen, de az írnok szilárdan ül a hivatalában, csak nézetei változékonyak, akár a hold. Végül a hatodik lányt az atomrakétás hadsereg ellátási főnöke vette nőül. Ez a hadsereg csak papíron létezett, de az ellátás nagyon is valóságos volt, Ráadásul a főnök anyai unokabátyja állatkerti őr. Ez utóbbi összeköttetést fölöslegesnek véltem. Talán elefántokra van szüksége? Mvahi elnéző fölénnyel mosolyogva vont vállat. "Nem kell mindjárt elefánt – mondta –, de tudja maga, milyen jól jön néha egy skorpió?"

Maga lévén a postamester, a postánál Mvahinak nem volt szüksége vőkre, és még nekem, a lakójának is felbontatlanul házhoz hozták a leveleket és csomagokat, ami Gurunduvajuban szokatlan jelenség, rendes körülmények között ugyanis az állampolgárnak személyesen kell elmennie a küldeményért a távol lakó feladóhoz, hacsak nincs családi összeköttetése. Nemegyszer láttam, amint a postások reggel teli táskával kivonulnak a hivatalból, és egyenesen a folyóba borítják a leveleket. Persze csak az olyanokat, amelyeket feladójuk minden protekció nélkül egyszerűen a levélszekrénybe dobott. Ami a csomagokat illeti, a tisztviselők afféle kis házi lottóval szórakoztak: ki kell találni, mit tartalmaz a csomag. Aki eltalálta, elsőnek választhatta ki a csomagból a neki tetsző emléktárgyat.

Házigazdánkat egyedül az aggasztotta, hogy egy szál rokona sincs a temető igazgatóságában. "Odavetnek a krokodiloknak, mint egy kutyát!" – sóhajtozott olykor rossz hangulatában.

Gurunduvaju nagy népszaporulatát az magyarázza, hogy egyetlen családapa se nyugszik, amíg rokonságba nem kerül a legfontosabb intézményekkel. Mvahi elmesélte, hogy a lumili szálloda tatarozása előtt nem egy vendég elájult az éhségtől, a mentők pedig nem jöttek ki, mert a mentőkocsik kókuszszőnyeget fuvaroznak az ismerősöknek. Egyébként Hauvari, az idegenlégió egykori káplárja, aki a hatalomátvétel után marsallá léptette elő magát, és négy-öt naponként újabb magas kitüntetéseket vett át a Rendkívüli Érdemek Jutalmazásának Minisztériumától, cseppet sem bánta, hogy mindenki helyezkedik, sőt úgy hírlett, ő maga találta ki a korrupció államosítását. Hauvari, akit a helyi sajtó az Örökkévalóság Idősebb Fivérének nevezett, a tudományra sem sajnálta a pénzt, a szükséges összegeket a pénzügyminisztérium az országban képviseletet fenntartó külföldi cégek megadóztatásából gyűjtötte be. Az adókat a parlament egyik napról a másikra szavazta meg, aztán jöttek az elkobzások, árverések, hatástalan diplomáciai tiltakozások, de mikor a tőkések egyik csoportja felszedte a sátorfáját, mindig akadtak mások, akik Gurunduvajuban kívántak szerencsét próbálni, hiszen az ország állítólag óriási ásványkincsekkel, főleg krómmal és nikkellel rendelkezik, ámbár némelyek szerint a geológiai adatokat felsőbb utasításra meghamisították. Hauvari fegyvert vásárolt hitelre, még vadászgépeket és harckocsikat is, aztán készpénzért eladta Lambliának. Az Örökkévalóság Idősebb Fivére nem ismert tréfát; a nagy aszály idején egyenlő esélyeket adott a keresztény istennek és a Kék Turmutnak, a sámánok legősibb szellemének; mikor három hét alatt sem eredt el az eső, a sámánokat lenyakaztatta, a misszionáriusokat pedig mind egy szálig kikergette.

Állítólag elolvasta – okulás céljából – Napóleon, Dzsingisz kán és más államférfiak életrajzát, s ezért alattvalóit fosztogatásra buzdította, méghozzá nagy bulikra. A kormánynegyed például abból az anyagból épült, amelyet az építésügyi minisztérium ellopott a hajózási minisztériumtól, mely utóbbi kikötőt akart belőle építeni a Bambézin. A vasútépítéshez szükséges tőkét a kókuszforgalmi minisztériumban sikkasztották el, hasonló visszaélések jóvoltából szereztek pénzt a bírósági épületek és a bűnüldöző apparátus létrehozására, így aztán, fokozatosan, kedvező eredményekre vezetett a lopás és a csalás. Hauvari, aki ekkor már az Örökkévalóság Atyjának címét viselte, maga nyitotta meg ünnepélyesen a Korrupciós Bankot, ahol bármely komoly vállalkozó hosszú lejáratú hitelt kaphat kenőpénz ellenében, ha az igazgatóság úgy találja, hogy a vállalkozás megegyezik az államérdekkel.

Mvahi jóvoltából egész kényelmesen berendezkedtünk a professzorral. A postafelügyelő pompás füstölt kobrákat hozott. A kobrák a csomagokból származtak, amelyeket az ellenzék küld az államférfiaknak, de a felügyelőné kókuszfüstben ízletesen megfüstölte őket. A péksüteményt az Air France autóbusza hozta. A helyi viszonyokat ismerő utasok tudták, hogy az autóbuszra úgyis hiába várnak, az újoncok egy darabig üldögéltek a bőröndjükön, de csakhamar ők is rájöttek, hogy állnak a dolgok. Tejben-vajban a távírászok jóvoltából fürödtünk, cserébe csak desztillált vizet kértek a laboratóriumunkból. Sokat morfondíroztam, minek nekik a víz, de aztán kiderült, hogy a kék műanyag palackokat hasznosítják, azokban tartják a Városi Antialkoholista Bizottságban főzött kisüstit. Boltba tehát nem kellett járnunk, ami már csak azért is előnyös volt, mert soha nem láttam Lumiliban nyitott boltot, az ajtón mindig táblácska lógott, "amulettátvétel", "a sámánhoz mentem", vagy ilyesmi. A hivatalokban eleinte nehezen boldogultunk, mert a tisztviselők rá se hederítenek az ügyfelekre: bennszülött szokás szerint az irodákban társas élet, szerencsejáték és főleg házasságközvetítés folyik. Az általános vigalmat csak néhanapján hűti le a rendőrségi rajtaütés, ilyenkor mindenkit lecsuknak, nyomozás vagy kihallgatások nélkül, az igazságszolgáltatás ugyanis abból az elvből indul ki, hogy úgyis mindenki bűnös, és a különbségeket boncolgatni merőben fölösleges szőrszálhasogatás. A bíróság csak rendkívüli esetekben ülésezik. Érkezésünk után tört ki a kazánbotrány. Haumari, az Örökkévalóság Atyjának unokaöccse, Svédországban központi fűtéshez való kazánt vásárolt a parlament számára, légkondicionáló berendezés helyett. Megjegyzendő, hogy Lumiliban a hőmérséklet soha nem süllyed huszonöt Celsius-fok alá. Haumari megpróbálta rávenni a meteorológiai intézetet a hőmérséklet csökkentésére, mert ez indokolná a beszerzést; a parlament éjjel-nappal tanácskozott, mert az ő bőrükre ment a játék; vizsgáló bizottságot is kijelöltek, ennek elnöke Mnumnu lett, állítólag az Örökkévalóság Atyjának riválisa. Nagy csatározás kezdődött, a közgyűlések szünetében a szokásos táncok helyett harci táncokat lejtettek, az ellenzék padsorai tele voltak kék tetoválásokkal, míg egy napon Mnumnu eltűnt. Három verziót rebesgettek, némelyek szerint megette a kormánykoalíció, mások azt állították, hogy megszökött a kazánokkal, a harmadik verzió szerint megette saját magát. Mvahi úgy vélekedett, hogy az utóbbi verziót Hauvari terjeszti. Mvahitól hallottam ezt a talányos kijelentést is (igaz, tucatnyi korsó jól erjesztett kivukiva után): "Aki ízletesen néz ki, jobban teszi, ha nem sétál esténként a parkban." Lehet, hogy csak tréfált.

A lumili egyetem svarnetikai tanszéke új lehetőségeket nyitott meg Donda előtt. Hozzá kell tennem, hogy a parlament motorizációs bizottsága ekkor határozta el a Bell 94 családi helikopter licencének megvásárlását, mert a számítások azt mutatták, hogy az ország helikopteresítése olcsóbb az útépítésnél. A fővárosnak van ugyan autópályája, de csak hatvanméteres, a katonai díszszemlékhez való. A licencvásárlás hírére a lakosság pánikba esett, mert mindenki megértette, hogy vége a sógorság-komaságnak mint az iparosítás támaszának. A helikopter harminckilencezer alkatrészből áll, benzin és ötféle kenőzsír kell hozzá, ennyi mindent senki sem biztosíthat magának, még ha élete végéig folyton lányokat nemz is. Megértettem a nagy riadalmat, mert amikor elszakadt a bicikliláncom, vadászt kellett fogadnom, hogy ejtsen el egy fiatal bőgőmajmot, amelynek bőrével bevonhatok egy tamtamdobot Hiivu, a távírda igazgatója számára, ennek fejében ő továbbítja Umiami részvéttávíratát a főnökének, akinek nagyapja elhalálozott egy dzsungelkiküldetésben, Umiami pedig Matarere révén atyafiságban van a hadsereg hadtápfőnökével, aki gazdag bicikliparkkal rendelkezik, mert a haderő éldandárja ideiglenesen eme járműveken közlekedik. Helikopterrel nyilván még sokkal nehezebben ment volna. Szerencsére Európa, az újdonságok örök forrása, új példával szolgált: csoportszex és szabad kapcsolatok. Az, ami az óvilágban az érzékek üres játéka volt, ebben a még nyers országban elemi életszükségleteket támogatott. A professzor aggodalma, hogy a tudomány nevében kénytelenek leszünk az agglegényi állapotról lemondani, fölöslegesnek bizonyult. Kényelmesen berendezkedtünk, bár a tanszék kedvéért vállalt pluszkötelességek nagyon kimerítettek bennünket.

A professzor beavatott tervébe: az a szándéka, hogy komputerbe programoz minden átkot, hókuszpókuszt, varázsigét, bűbájosságot és sámánéneket, amelyet az emberiség létrehozott. Semmi értelmét nem láttam a dolognak, ám Donda hajthatatlan volt. A tömérdek adat csak az IBM legújabb lumenikus komputerében férhetett el, amelynek az ára tizenegymillió dollár.

Nem hittem, hogy ilyen óriási hitelt kapunk, főleg miután a pénzügyminiszter megtagadta negyvenhárom dollár kiutalását vécépapír vásárlására a Svarnetikai Intézetnek; de a professzor biztos volt a dolgában. Kampányának részleteit nem árulta el, de tudtam, hogy nem babra megy a játék. Esténként eljárt hazulról, nem tudom, hová, de ünnepélyesen kitetoválva és egy szál csimpánzbőr ágyékkötőben, márpedig ez Lumili legelőkelőbb köreiben számít vizitöltözéknek, titokzatos csomagokat hozatott Európából, egyszer véletlenül leejtettem az egyiket, mire halkan felcsendült Mendelssohn Nászindulója, ódon szakácskönyvekben búvárkodott, elvitte a laborból a desztillálókészülékek üveghűtőit, cefrét csináltatott velem, csinibabákat vagdosott ki a Playboy-ból és a Lui-ból, képeket keretezett be titokban, végül pedig vért vétetett magától Alfven doktorral, a kormánykórház igazgatójával, és láttam, hogy aranypapírba csomagolja az üvegcsét. Aztán egy szép napon lemosta arcáról a kormot és festéket, elégette a Playboy-ok maradványait, és négy álló napig flegmatikusan pipázgatott Mvahi verandáján; ötödik nap felhívott bennünket Uabamotu, a beruházási hivatal igazgatója. Kiadták az utasítást a komputer megvételére. Nem hittem a fülemnek. Faggattam a professzort, de ő csak somolygott.

A mágia programozása több mint két évig tartott. Rengeteg objektív, valamint egyéb nehézséggel viaskodtunk. Nehéz volt például lefordítani a kipu írással, vagyis zsinórokra kötött csomókkal megörökített amerikai indián varázsigéket, a kurili és eszkimó törzsek havas-jeges bűbájosságait, két programozónk beteg lett, szerintem túlhajszolták magukat a munkaidőn kívül, mert javában dühöngött a csoportszex divatja, de azt rebesgették, a sámán underground átkozta el őket, mert féltékeny Dondára, aki vezető szerephez jutott a mágikus praktikák ősi területén. Ráadásul a haladó ifjúság egy csoportja hallott valamit harangozni a kontesztálásról, és bombát csempészett az intézetbe. Szerencsére a robbanás csak a vécéket vetette szét az épület egyik emeletén. A világ végéig sem javították meg őket, mert az üres kókuszdiók, amelyekkel egy bizonyos újító ötlete nyomán a víztartályban az úszókat helyettesítették, folyton elsüllyedtek. Kértem a professzort, vesse latba óriási befolyását az alkatrész behozatala érdekében, de azt felelte, hogy csak fontos cél szentesíti a fárasztó eszközt.

Kerületünk lakói szintén rendeztek néhány Donda-ellenes tüntetést, mert attól tartottak, hogy a komputer beindítása átkok lavináját zúdítja az egyetemre, tehát rájuk is, mert az átkok gyakran mellétalálnak. A professzor magas palánkkal vétette körül az épületet, és saját kezűleg mázolta fel a deszkafalra az átokelhárító totemjeleket. Úgy emlékszem, a palánk négy hordó kisüstibe került.

Lassacskán felhalmoztunk a memóriabankokban négyszázkilencvenmilliárd mágikus bitet, ami svarnetikai átszámításban húsz teragigamagemával egyenlő. A gép, amely másodpercenként tizennyolcmillió műveletet végez, három hónapig dolgozott megszakítás nélkül. Jeffries mérnök, az International Business Machine képviselője, aki megjelent a beindításnál, sült bolondnak tartotta Dondát és mindannyiunkat. Mikor pedig ráadásul megtudta, hogy Donda egy Svájcból hozatott, különlegesen érzékeny mérleggel méricskéli a memóriaegységeket, ízetlen megjegyzéseket tett a professzor háta mögött.

A programozók az orrukat lógatták, mert a komputer több hónapi munka után még egy árva hangyát sem varázsolt el. Donda viszont felajzottan járt-kelt, semmilyen kérdésre nem válaszolt, de naponta megnézte a grafikont, amelyet a mérleg rajzolt a blokkról letekeredő papírszalagra. A tű természetesen nyílegyenes vonalat rajzolt. Ez azt jelentette, hogy a komputer nem remeg – de hát miért remegne? Az utolsó hónap vége felé a professzoron a depresszió jelei mutatkoztak, már naponta háromszor-négyszer bement a laboratóriumba, nem vette föl a telefont, és ki sem bontotta a halmozódó leveleket. De szeptember tizenkettedikén, amikor éppen lefekvéshez készülődtem, sápad tan és izgatottan berohant hozzám.

– Megtörtént! – kiáltotta már az ajtóból. – Most már biztos. Egészen biztos. – Bevallom, aggódni kezdtem elmeállapotáért, olyan furcsa mosoly ragyogott az arcán. – Megtörtént, megtörtént! – hajtogatta egyre.

– Mi történt meg? – kiáltottam végül. Úgy nézett rám, mintha álmából ébredne.

– Persze te semmit sem tudsz. Egy század grammal nehezebb lett. Nem elég érzékeny az a vacak mérleg! Ha jobb volna, már egy hónapja mindent tudnék, vagy még régebben!

– Ki lett nehezebb?

– Nem ki, hanem mi. A komputer. A memóriabank. Hiszen tudod, hogy az anyagnak és az energiának tömege van. Mármost az információ se nem anyag, se nem energia, de létezik. Tehát tömegének kell lennie. Akkor kezdtem erre gondolni, mikor a Donda-törvényt megfogalmaztam. Mert mit jelent az, hogy a végtelen sok információ közvetlenül tud hatni, bármiféle készülék segítsége nélkül? Azt jelenti, hogy az információ nagy tömege közvetlenül észlelhető. Sejtettem én ezt, csak az ekvivalenciaképletet nem tudtam. Mit bámulsz? Azt nem tudtam, mennyi az információ súlya. Ezért kellett kitalálnom ezt az egész programot. Muszáj volt. És most már tudom. A gép egyszázad grammal nehezebb lett: ennyit nyom a betáplált információ. Érted?

– Professzor úr – makogtam –, de hát… az a sok varázslat, bűbájosság, imák, átkok… a VGS egységek, varázserő-gramm-secundum…

Elhallgattam, mert úgy rémlett, a professzor zokog. És csakugyan rázkódott, de a hangtalan nevetéstől. Könnyeket törölt ki a szeme sarkából.

– Hát mit tehettem volna? – szólt nyugodtan. – Értsd meg: az információnak tömege van. Mindegyiknek. Akármilyen. A tartalma teljesen mindegy. Az atomok is egyformák, akár egy kőben vannak, akár a fejemben. Az információnak súlya van, de tömege parányi. Egy egész lexikonban körülbelül egy milligramm súlyú információ van. Azért volt szükségem ilyen nagy komputerre. De gondolkozz csak, kitől kapom én meg? Ki ad nekem egy tizenegymilliós számítógépet fél évre, hogy belétápláljak hetet-havat, mindenféle marhaságot, abszurdumot? Akármit!

Én még mindig csak hápogtam.

– Hát… ha egy komoly tudományos intézetben dolgoznánk, az Institute for Advanced Study vagy a Massachusetts Institute of Technology…

– Egy frászt! – fakadt ki. – Hiszen nem volt semmilyen bizonyítékom, semmi, csak a Donda-törvény, amit kiröhögtek! Komputerem nincsen, bérelni kellett volna, és tudod, mennyibe kerül egy ilyen modell munkaórája? Egyetlen óra! És nekem hónapok kellettek. És hol jutna nekem hely Amerikában? Az ilyen gépeknél most futurológusok nyüzsögnek, a nulla gazdasági növekedés variánsait számítgatják, most az a divat, nem valami Kulaháriból szalajtott Donda agyrémei!

– Hát akkor az egész program… az a sok varázslat… hiába volt? Dobhatjuk a szemétbe? Hiszen csak az anyaggyűjtésre ráköltöttünk két év alatt…

Türelmetlenül rántotta meg a vállát.

– Semmi sem fölösleges, ami szükséges. A program nélkül egy fillért sem kaptunk volna.

– De Uabamotu, a kormány, az Örökkévalóság Atyja, ők a varázslatra várnak!

– Sose aggódj, megkapják! Lesz itt olyan varázslat, hogy csak úgy ropog! Te még mindig nem érted! Ide hallgass: az információ súlya önmagában még nem volna világrengető felfedezés, de a következményei… Az információnak is van kritikus tömege, érted? Úgy, mint az uránnak. És közeledünk ehhez a kritikus tömeghez. Nem mi, itt, hanem az egész föld. Közeledik hozzá minden civilizáció, ha komputereket épít. A kibernetika fejlődése az a csapda, amelyet a Természet állított az Értelemnek!

– Az információ kritikus tömege? – motyogtam. – De hát minden emberi fejben töméntelen információ van, és ha mindegy, okos vagy buta…

– Ne szakíts folyton félbe. Ne mondj semmit, mert nem érted az egészet. Majd megmagyarázom. Az információk sűrűsége számít, nem a mennyisége. Éppúgy, mint az uránnál. Nem véletlen analógia! A ritka urán a talajban, a kőzetben ártalmatlan. A robbanás feltétele a dúsítás és a koncentráció. Hát itt is. A könyvekben vagy a fejekben sok információ lehet, de passzív marad. Mint a szétszórt uránmolekulák. Össze kell tömöríteni!

– És akkor mi történik? Csoda?

– Még hogy csoda! – fortyant fel. – Úgy látom, te bevetted azt a sok marhaságot, amit összehordtam. A fenét csoda. A kritikus ponton belül beindul a láncreakció. Obiit animus, natus est atomus!* Az információ eltűnik, mert anyaggá változik át.

[*Elpusztult a lélek, megszületett az atom! (latin)]

– Hogyhogy anyaggá? – tamáskodtam.

– Az anyag, az energia és az információ a tömeg három megjelenési formája – magyarázta türelmesen. – Átmehetnek egymásba, a megmaradás törvényei szerint. Semmi sincs ingyen, így van berendezve a világ. Az anyag energiává alakul át, az információk előállításához energiára és anyagra van szükség, az információ pedig ismét energiává és anyaggá változhat, persze nem akárhogy. A kritikus tömegen felül, hipp-hopp, eltűnik. Ez a Donda-határ, a tudás növekedésének határa… Illetve tovább is lehet információkat gyűjteni, de csak felhígítva. Minden civilizáció, amely erre nem jön rá, magától besétál a csapdába. Minél többet tud meg, annál közelebb kerül a tudatlansághoz, az űrhöz… hát nem különös? És tudod, milyen közel vagyunk már a küszöbhöz? Ha tovább tart a növekedés, két év múlva bekövetkezik…

– De micsoda? Robbanás?

– Ugyan. Legfeljebb egy apró villanás, még a légynek sem árt. Ott, ahol bitek milliárdjai voltak, keletkezik egy maréknyi atom. A láncreakció fénysebességgel végigfut a világon, kiürít minden memóriabankot, komputert, mindenütt, ahol a sűrűség meghaladja a köbmilliméterenként egymillió bitet, megfelelő mennyiségű proton keletkezik… és nem marad semmi egyéb.

– De akkor figyelmeztetni kellene az embereket, kihirdetni…

– Hát persze, már meg is tettem. De hiába.

– Miért? Már késő?

– Nem. Egyszerűen nem hisz nekem senki. Ha egy tekintély mondaná, az más, de én bohóc és szélhámos vagyok. A szélhámosságból talán még ki tudnék magyarázkodni, de a bohócsipkát nem tudom levetni. Egyébként, hogy őszinte legyek: meg se próbálom. Elküldtem Amerikába egy előzetes publikációt, a Nature-hez pedig ezt a táviratot…

Odaadta a fogalmazványt. Cognovi naturam rerum. Lords countdown made the world. Truly yours Donda.*

[*Megismertem a dolgok természetét, (latin) Az Úr visszaszámlálásából keletkezett a világ. Őszinte híve Donda. (angol)]

Megdöbbenésemet látva, a professzor kajánul elmosolyodott.

– Rosszallód, mi? Édes fiam, én is ember vagyok, hát amilyen az adjonisten, olyan a fogadjisten. A távirat nagyon is értelmes, de a szemétbe fogják dobni, vagy nevetnek rajta. Ez az én bosszúm. Nem érted? Pedig ismered a Nagy Bumm elméletet! Ez a legdivatosabb a kozmológiában. Hogyan keletkezett a világegyetem? Egy nagy robbanással! Mi robbant fel? Mi az, ami egyszerre csak materializálódott? Tessék, az Úristen receptje: visszaszámlálni végtelentől nulláig. Mikor a nulláig ért, az információ robbanásszerűen materializálódott, az egyenletnek megfelelően, így lőn testté az ige, így robbant szét ködfelhőkké, csillagokká… információból lett a kozmosz!

– De professzor, ezt komolyan gondolod?

– Bizonyítani nem lehet, de megegyezik Donda törvényével. Nem, nem hiszem, hogy Isten. De valaki megtette az előző szakaszban… talán civilizációk együttese, amelyek egyszerre felrobbantak, ahogy néha felrobban egy szupernovahalmaz… és most rajtunk a sor. A komputerizálás kitekeri a civilizáció nyakát. Igaz, hogy szelíden…

Megértettem a professzor elkeseredését, de nem hittem neki. Úgy gondoltam, elvakítják a megaláztatások. Sajnos, igaza volt. Egyébként ő is ludas abban, hogy felfedezése ismeretlen maradt. Legalább azt a táviratot ne küldte volna…

Elzsibbadt a kezem, fogyóban az anyag, mégis tovább kell írnom. A futurológiái zsivajban ügyet se vetettek Donda szavaira. A Nature hallgatott, már csak a Punch és a bulvársajtó írt róla. Néhány lap közölt is egy-két részletet a professzor figyelmeztetéséből, de a tudományos világ rá se hederített. Ez nem fért a fejembe. Mikor megértettem, hogy közel a vég, és a mi vészkiáltásunk olyan, akár a mesebeli pásztorfiúé, aki túl sokszor kiáltott farkast, egyik éjszaka keserű szavakra fakadtam. Szemére lobbantottam a professzornak, hogy maga öltött bohócmaszkot, mikor a sámánkodással lejáratta kutatásainkat. Míg beszéltem, fanyar mosoly játszott az arcán, szája sarka rángatózott. Meglehet, hogy az idegességtől.

– A látszat – mondta végül. – A látszat. Ha a mágia badarság, én badarságból indultam ki. Ne kérdezd, mikor lett az ábrándozásból hipotézis, mert magam sem tudom. A bizonytalannak vágtam neki, hiszen elmeséltem. Az én felfedezésem fizika, a fizikához tartozik, de olyan fizikához, amelyet senki sem vett észre, mert az utam nevetséges vidékeken vezetett át, ahol nincsen semmiféle törvény. Hiszen azzal a gondolattal kellett kezdeni: lehetséges, hogy az ige testté válik, az átok megfogan. Fejest kellett ugrani ebbe az abszurdumba, tilos kapcsolatokba lépni, hogy átjussak a túlsó partra, ahol az információ és a tömeg ekvivalenciája már nyilvánvaló. Ezért kellett áthaladni a mágián… talán nem okvetlenül az én bolondos játékaimon, de az elkerülhetetlen volt, hogy minden kezdő lépés kétértelmű, gyanús, eretnek, kigúnyolásra méltó legyen. Mit csináltam én? Bohócmaszkot, látszatindokolást? Igazad van: ha tévedtem, hát csak abban, hogy alábecsültem a manapság uralkodó okosság butaságát. A csomagolások korában élünk, a címke számít, nem a tartalom… Amikor a tudós urak kineveztek sarlatánnak és csalónak, belöktek a nemlétbe, és onnan hiába kiabálok, senki meg nem hallja, még ha úgy zengene is a hangom, mint a Jerikói harsonák. Minél hangosabban ordítok, annál vígabban nevetnek rajtam. Hát melyikünk oldalán maradt a mágia? Nem mágikus az ő eltaszító és kiátkozó gesztusuk? Donda törvényéről legutóbb a Newsweek írt, előtte a Tune, a Spiegel, az Express, nem panaszkodhatom, hogy nem foglalkoznak velem! Éppen azért kiúttalan a helyzet, mert engem mindenki olvas – és nem olvas senki. Ki ne hallott volna Donda törvényéről? Elolvassák, és gurulnak a röhögéstől: Do'nt do it! Láthatod, nem az eredmény számít, hanem az út, amelyen eljutnak hozzá. Vannak emberek, akiknek nincs joguk felfedezést tenni… Például én. Esküdözhetek már, hogy a program taktikai manőver volt, talán nem szép, de szükséges fogás, gyónhatok, vezekelhetek ország-világ előtt, azon is csak nevetnek. Látod, ez az, amit nem értettem meg: aki egyszer bohóckodni kezd, nem hagyhatja abba. Csak az vigasztal, hogy a katasztrófát úgysem lehetne elhárítani.

Torkom szakadtából tiltakoztam. Muszáj volt kiabálni, mert közeledett a nagy helikoptergyár beindításának napja, és a pompás családi helikopterek reményében Gurunduvaju lakossága foggal-körömmel harcolt a szükséges összeköttetésekért: a szomszéd szobában a postamester családja mulatozott az előkelő vendégekkel, szerelőkkel, boltoslányokkal, és növekvő zsivaj tanúsította, hogy e derék nép milyen forrón óhajtja a motorizálást. A professzor előhúzott farzsebéből egy lapos üveg White Horse-ot, és whiskyt töltve poharainkba, így szólt:

– Megint tévedsz. Tegyük fel, hogy a tudósok bizalommal fogadják a tézisemet. Akkor is ellenőrizniük kell. Mindegyik leül a komputeréhez, tömni kezdi információval, és éppen ezáltal sietteti a véget.

– Hát mit csináljunk? – fakadtam ki kétségbeesetten. A professzor hátraszegte fejét, hogy az utolsó, csepp nedűt is kihörpintse a fiaskóból, kidobta az ablakon az üres üveget, és a falra nézve, amely mögött fortyogtak a szenvedélyek, így felelt:

– Menjünk aludni.

Megint írok, közben kókusztejbe áztattam a kezemet, mert görcsöt kapott. Maramotu azt mondja, idén hamar kezdődik és hosszú lesz az esős évszak. Folyvást egyedül vagyok, mióta a professzor elment Lumiliba pipadohányért.

Már egy öreg újságot is elolvasnék, de nincs egyebem, mint egy zsák könyv a komputerekről és a programozásról. A dzsungelben találtam, mikor édesgyökeret kerestem. Persze csak a rohadtja maradt, a jót – szokás szerint – felfalták a majmok. A régi lakásomnál is jártam, de a gorilla, noha még betegesebb, nem engedett be. Azt hiszem, ez a könyves zsák ballaszt volt azon a DRINK COKE feliratú, nagy, narancssárga léggömbön, amely egy hónappal ezelőtt átsuhant a dzsungel fölött déli irányban. Úgy látszik, most léggömbökkel utaznak. A zsák fenekén találtam egy tavalyi Playboy-t, és azt nézegettem, mikor előbukkant Maramotu. Megörült: a pucérságot az illendőség jelének tartja, a meztelen képek láttán úgy érzi, visszatérünk a régi, tisztes erkölcsökhöz. Nem is gondoltam rá, hogy fiatal korában családostul pucéran járt, s a féktelen bujaság jelképének látta a fekete szépségek vadonatúj mini és maxi toalettjeit. Megkérdezte, mi újság a nagyvilágban, de nem tudtam, mert zsebrádiómban kimerült az elem. Amíg működött a rádió, naphosszat hallgattam. A katasztrófa pontosan úgy játszódott le, ahogy a professzor megjósolta. Hány könyvtárat komputerizáltak az elmúlt évtizedben! Míg aztán a mágnesszalagok, kristályok, ferritkorongok, kriotronok tömegéből egy csapásra kipárolgott a bölcsesség óceánja. Hallottam a bemondók ziháló hangját. De a bukás nem volt mindenkinek egyformán fájdalmas. Aki magasabbra kúszott a haladás létráján, nagyobbat is nyekkent.

A harmadik világban a rövid sokkot eufória követte. Nem kell többé erőlködni, lóhalálában rohanni az élboly után, levetni a bő gatyát és a fűszoknyát, urbanizálódni, iparosodni, és főleg komputerizálódni. Már úgyis vészesen elszaporodtak a bizottságok, futurológusok, ágyúk, szennyvíztisztítók és határok, most az élet kellemes kis mocsárrá folyt szét, beköszöntött az örök szieszta langyos monotóniája. Kókuszhoz is megint könnyen lehet jutni; tavaly még utolsó szemig exportálták, a hadseregek is maguktól szétszéledtek, a dzsungelben járva nemegyszer botlottam gázálarcba, katonazubbonyt, hátizsákot, liánnal benőtt mozsárágyút is láttam imitt-amott, egy éjszaka robbanásra ébredtem, azt hittem, végre a gorilla, de csak a páviánok találtak egy láda gyutacsot. Igen, és Lumiliban a néger nők leplezetlen, megkönnyebbült nyögdécseléssel dobálták le a csillogó szandálokat és veszettül szűk nadrágokat, a csoportszex is egy csapásra megszűnt, mert először is nem lesznek helikopterek (persze a gyár is komputervezérlésű lett volna), másodszor nincs benzin – a finomítók is automatizálva voltak, és harmadszor, senki sem akar sehova utazni, mert minek? Már senki sem restelli a tömegturizmust a Fehér Ember Tébolyának nevezni. Mekkora csönd lehet most Lumiliban.

Az igazat megvallva, a katasztrófa egyáltalán nem bizonyult olyan borzasztónak. Persze a fejed tetejére állhatsz, akkor sem jutsz egy óra alatt Londonba, kettő alatt Bangkokba, és három alatt Melbourne-be. Na bumm, és akkor mi van? Igaz, tönkrement egypár vállalat, teszem azt, a IBM konszern, most állítólag palatáblát és palavesszőt gyárt, de lehet, hogy ez csak vicc. Hadászati komputerek sincsenek már, se önvezérlő robbanófejek, se számítógépek, nincs víz alatti, szárazföldi és orbitális háború, az informatika csődöt jelentett be, a tőzsdék megreszkettek, állítólag november tizennegyedikén az Ötödik utcában az üzletemberek olyan sűrűn ugráltak ki az ablakokból, hogy összeütköztek a levegőben. Minden menetrend, szobafoglalás összekutyulódott, a turistáknak tehát már nem kell törni a fejüket, hogy repülőgéppel utazzanak Korzikára, autóval menjenek, vagy ott béreljenek komputerrel kocsit, és bejárják-e három nap alatt Törökországot, Mezopotámiát, az Antillákat és Mozambikot, mellesleg átugorva Görögországba. Vajon ki gyártja a léggömböket? Biztosan kisiparosok.

Az utolsó léggömb, amelyet még távcsővel láttam, mielőtt a majom elvette a távcsövemet, elég furcsa volt: a hálóját rövid zsinórokból fonták, alighanem cipőfűzőkből, talán már Európában is mezítláb járnak? Úgy látszik, hosszabb zsinórt az utóbbi időben már csak kötélverő komputerek fontak. Kimondani is rémes, de a saját fülemmel hallottam, mielőtt a rádió bedöglött, hogy már nincsen dollár. Kimúlt, szegényke… Csak azt sajnálom, hogy nem láttam közelről a Nagy Fordulatot.

Állítólag egy halk reccsenés hallatszott, a gépi memória szempillantás alatt hófehér lett, mint az újszülött elméje, és az anyagi fonákjára fordult információból váratlanul létrejött egy icipici kozmoszocska, világegyetemke, univerzumocska, ez az atomporfelhőcske lett az évszázadok alatt felhalmozott tudományból. Elmondta a rádió, milyen ez a mikrokozmoszka: pirinyó és olyan zárt, hogy semmiképpen sem lehet beléhatolni. A mi fizikánk szemszögéből a semmi különleges alakja, mégpedig teljesen Áthatolhatatlan, Mindenüttsűrű Semmi. Nem nyeli el a fényt, nem lehet széthúzni, összenyomni, felhasogatni, átfúrni, mert a mi univerzumunkon kívül van, noha látszólag a belsejében. A fény lesiklik domború oldaláról, a gyorsított részecskék is kikerülik, és én ugyan nem értem, de a szaktekintélyek azt mondják, hogy ez a kozminca – Donda így nevezi – éppolyan világegyetem, mint a miénk, tehát vannak benne ködök, galaktikák, csillagfelhők, sőt talán már bolygók is, csírázó élettel. Vagyis elmondhatjuk, hogy az emberek, uram bocsa, megismételték, a Genezist, ámbár akaratlanul, sőt szándékuk ellenérc, mert úgy kellett ez nekik, mint ablakosnak a hasra esés.

A kozminca születése után a tudósok egy darabig csak hápogtak, aztán némelyiknek eszébe jutott Donda figyelmeztetése, és azóta nyakra-főre küldözgetik neki a sok levelet, felhívást, táviratot, kérdést, sőt úgy rémlik, imitt-amott sietve díszdoktorrá is kinevezték. De a professzor éppen ekkor kezdett csomagolni, és engem is rábeszélt, hogy tartsak vele erre a kies határvidékre, ő ezt már régebben kinézte magának. Hozott egy koffer könyvet is, dögletesen nehéz volt – tudom, mert én cipeltem az utolsó öt kilométeren, mikor kifogyott a benzinünk, és elakadt a járgány –, azóta szétcincálták a páviánok. Azt hittem, a professzor folytatni akarja a tudományos munkát, lerakni az új civilizáció alapkövét, de szó se róla. Ugyancsak meglepett ez a Donda. Volt persze egy rakás puskánk, evőeszközök, fűrészek, szögek, iránytűk, balták meg egyéb holmik, amelyeknek listáját a professzor egyébként a Robinson Crusoe eredeti kiadása alapján állította össze. Azonkívül mégiscsak elhozta a Nature, a Physical Review, a Physical Abstracts, a Futurum számait, meg több aktatáskára való újságkivágást a Donda-törvényről

Minden este, vacsora után Kéjmámor avagy Vendetta szeánszot tartottunk – a rádió, halkra állítva, a legfrissebb vérfagyasztó híreket közölte, jeles tudósok és más szakértők kommentárjaival fűszerezve, a professzor pedig félig lehunyt szemmel pöfékelve pipájából, hallgatta, amint felolvasom a Donda-törvényről szóló, aznapra kiválasztott pamfleteket, maró szatírákat, valamint rágalmakat és becsmérlő kitételeket; az utóbbiakat saját kezűleg húzta alá piros golyóstollal, és néha többször egymás után felolvastatta velem. Bevallom, hamar meguntam ezeket a szeánszokat. Nagy elméknél nem ritka, hogy rögeszméssé válnak… Megtagadtam a további felolvasást, azontúl a professzor a dzsungelbe járt sétálni, állítólag egészségügyi célzattal – de rajtakaptam egy tisztáson, amint néhány epésebb kitételt olvas fel a Nature-ből a csodálkozó páviánok csapatának.

Idegeimre ment a professzor, mégis alig várom, hogy visszajöjjön. Az öreg Maramotu azt mondja, Bvana Kubva nem tér vissza, mert elragadta Gonosz Mzimu, a szamár. Indulásakor a professzor két dolgot mondott nekem. Nagy hatást tettek rám. Először azt, hogy a Donda-törvényből mindennemű információ egyenértékűsége következik: mindegy, hogy az információ bitjei zseniálisak vagy hülyék, százmilliárd kell belőlük egy proton létrehozásához. Tehát a bölcs és a balga szó egyaránt testté válik. Ez a megjegyzés teljesen új fényt vet a létfilozófiára. Lehetséges, hogy a gnosztikusok és manicheusok mégsem voltak olyan hitetlenek, mint az egyház hirdette? Azonkívül lehetséges, hogy a heptillió szamárság kimondásából született kozmosz szakasztott ugyanolyan, mint a kinyilatkoztatott bölcsességből termett kozmosz?

Észrevettem azt is, hogy a professzor ír valamit éjszakánként. Kelletlenül ugyan, de a végén elárulta, hogy készülő műve az Introduction to Svarnetics* avagy Inquiry into the General Technology of cosmoproduction.** Sajnos, a professzor magával vitte a kéziratot. Ennélfogva csak annyit tudok, hogy szerinte minden civilizáció eljut a kozmoszteremtés küszöbére, mert a túlságosan elzseniálisodó és túlságosan elhülyülő személyek egyformán teremtik a világot. Az úgynevezett Fehér és Fekete Lyukak, amelyeket az asztrofizikusok fölfedeztek, olyan helyek, ahol rendkívül hatalmas civilizációk megpróbálták átlépni vagy felrobbantani a Donda-korlátot, de nem sikerült: önmagukat robbantották ki az univerzumból.

[*Bevezetés a svarnetikába, (angol)]

[**A kozmoszteremtés általános technológiájának vizsgálata, (angol)]

Azt hinné az ember, ennél nagyobbat már nem lehet gondolni. A fenébe is, hiszen Donda a Genezis módszertanát és elméletét írta!

Mégis be kell vallanom, hogy jobban megindított, amit utolsó este hallottam tőle, mielőtt elment dohányért. Kókusztejet ittunk, az öreg Maramotu receptje szerint erjesztve – ocsmány lötty, de sajnáltuk kiönteni, mert annyit bajmolódtunk vele (azért nem minden volt rossz régen; például a whisky) –, míg egyszer csak, forrásvízzel öblögetve száját, így szólt a professzor: – íjon, emlékszel arra a napra, mikor bohócnak neveztél? Látom, hogy emlékszel. Én azt mondtam, ugye: bohócot csináltam magamból a tudósok előtt, amikor a svarnetika mágikus tartalmát kitaláltam. De ha nem ezt a döntésemet nézed, hanem egész életemet, látsz egy nagy zűrzavart, amelynek Rejtély a neve. Az én sorsomban minden a feje tetején áll! Csupa véletlenből lett, csupa baklövésből. Tévedésből jöttem a világra. Tévedésből kaptam a keresztnevemet. Félreértés a vezetéknevem. Egy baklövés folytán teremtettem meg a svarnetikát, mert talán rájöttél már, hogy a távírász egyszerűen elírta a kulcsszót, amelyet a feledhetetlen Drufutu ezredes használt, a kulahári biztonsági rendőrség főnöke, akivel már nem volt alkalmam találkozni! Én rögtön tudtam, hogy elírás. Miért nem próbáltam rekonstruálni a táviratot, felderíteni és kijavítani a hibát? Hát éppen ez az! Jobbat csináltam ennél, mert a hibához igazítottam a tevékenységemet, amelyre (mint látod) nem akármilyen jövő várt! Akkor hát: egy megtestesült baklövés, akit véletlen karrierje afrikai félreértések dzsungelébe sodort, fölfedezte, honnan van a világ, és mi lesz vele? Hát nem, édes fiam. Túl sok a baklövés! Túl sok ahhoz, hogy elégséges érv legyen belőle! Nem azt kell átformálni, amire nézünk, hanem más nézőpontot választani. Gondolj az élet fejlődésére. Évmilliárdokkal ezelőtt létrejöttek az ősamőbák, igaz? És mit tudtak? Ismétlődni. Hogyan? Az örökletes tulajdonságok állandósága folytán. Ha az öröklés igazán hibátlan lett volna, máig sem élne a földön senki, csak amőbák. Hát mi jött közbe? Tévedések. A biológusok úgy nevezik: mutációk. De mi más a mutáció, ha nem vak tévedés? Félreértés a szülő-feladó és a gyermek-címzett között. A maga képére és hasonlatosságára, igen… de hanyagul! Pontatlanul! És mivel egyre romlott a hasonlatosság, létrejöttek a gyűrűs férgek, gigantoszauruszok, gyíkok, kecskék, majmok és mi. Melléfogások, botlások találkozásából – de hát ugyanez volt az én életem. Figyelmetlenségekből lettem, véletlenül kerültem Törökországba, onnét a vaksors vetett Afrikába, harcoltam ugyan folyton, mint aki ár ellen úszik, de az ár sodort engem, nem én irányítottam… Érted már? Alábecsültük, édes fiam, a hiba mint alapvető létkategória történelmi szerepét. Ne gondolkodj manicheus módon! Az ő iskolájuk szerint Isten teremti a rendet, és a sátán minduntalan elgáncsolja. Nem így van! Ha kapok dohányt, megírom a filozófiai műfajok könyvének mindeddig hiányzó, utolsó fejezetét, mégpedig az Aposztázis ontológiáját, vagyis a hibán alapuló lételméletet, mert hiba ütközik hibával, hibásan fordul, hibát teremt, mígnem a véletlenből a Világ Végzete lesz.

Imigyen szólván, összepakolta himihumiját, és nekivágott a dzsungelnek. Én meg itt maradtam, visszatérésére várva, az utolsó Playboy-jal, amelyről egy szexbomba néz rám, Donda törvényén ámulva, meztelenül, mint az igazság.